Орхан Памук

Името ми е Червен

На Рюя

И когато убихте един човек, спорехте за това.

Коран, Кравата, 72

Не са равни слепият и зрящият.

Коран, Твореца, 19

На Аллах принадлежи и изтокът, и западът...

Коран, Кравата, 115

1. АЗ СЪМ МЪРТЪВ

Сега съм мъртъв - труп на дъното на кладенеца. Издъхнах отдавна, сърцето ми спря отдавна да бие и никой, освен подлият мой убиец не знае какво ме сполетя. Колкото до него, за да е абсолютно сигурен, че ме е претрепал, мръсникът му с мръсник провери дали дишам, сетне провери и пулса ми, срита ме в слабините, завлече ме до кладенеца, вдигна ме и ме хвърли в него. Докато летеше към дъното, строшеният ми преди това с камък череп се пръсна на парчета, лице, лоб, скули - всичко бе смазано, попиляно, костите ми - натрошени, устата ми - пълна с кръв.

Изминаха четири дни, откакто трябваше да съм у дома: Тъгуват за мен - и жената, и децата. Дъщеря ми премаля от плач, все към градинската порта се взира; очите на всички са вперени в пътя, в портата.

Дали са вперени очите им в портата - и това не знам. Може пък и да са се поуспокоили вече, което е лошо! Защото когато човек е тук, изпитва усещането, че животът, който е напуснал, продължава постарому. Преди да се родя имах зад себе си безкрайно време. Нескончаемо е времето и след смъртта ми! Приживе изобщо не мислех за тези неща - живеех в светлина, пристъпвайки между двете тъмни времена.

Бях щастлив, бил съм щастлив - проумявам го сега: В придворната работилница за ръкописи на нашия Падишах рисувах най-добрите орнаменти и нямаше по-добър илюминатор[1] от мене. С нещата, които майсторях и извън придворната работилница, през ръцете ми на месец минаваха към деветстотин акчета. Поради което, естествено, смъртта ми е дваж по-непоносима.

Изработвах единствено украси и орнаменти; правех украсите по полетата на страниците, оцветявах рамките, пъстрите листа, клонки, рози, цветя, птици; вълнообразните облаци в китайски[2] стил, вплетените едно в друго листенца, пъстрите гори с укрилите се в тях газели и още - галери, падишаси, дървета, дворци, коне, ловци... По-преди правех шарките на някоя чиния, огледало, лъжица, украсявах потона на нечия вила или конак край Босфора... През последните години обаче работех единствено върху страници, защото Падишахът ни пръскаше луди пари за изработването на илюстрирани книги.

И въпреки че срещнах смъртта, пак не бих казал, че парите в живота нямат голямо значение. И когато е в небитието, човек пак признава значението на парите.

Дори и в моето състояние знам какво ще си кажете за чудото, че чувате гласа ми: Я стига си дрънкал за печалбите приживе. Разкажи ни какво виждаш там. Какво е след смъртта, къде е духът ти, за Рая и Ада разкажи, там какво виждаш? Що е смърт, гори ли духът ти? Прави сте. Докато още е жив, човек е прелюбопитен да знае какво се случва в отвъдното. Разправяха ми историята на един, дето се щурал между труповете по окървавените бойни полета, воден единствено от тоя си интерес... Сред агонизиращите ранени войници той се надявал да попадне на някой оживял след смъртта, та той да му разкрие тайните на отвъдния свят, ала воините на Тимур, взимайки го за враг, с един замах на сабята го съсекли на две и онзи оттогава решил, че в отвъдното човек е разполовен.

Няма такова нещо. Бих казал дори, че разполовените приживе тук сливат духа си в едно. Слава на Аллах, този свят, противно на твърденията на безбожниците, еретиците и хулителите, отдали се на дявола, съществува. Само че как от отвъдното да ви пратя доказателства за това? Умрях, но - сами виждате - не изчезнах. Принуден съм да призная обаче - не попаднах на споменатите в Свещения Коран реки, сребърни райски дворци, дървета с узрели плодове и едри листа, красиви девици. Спомням си сега как се разведрявах, докато пресъздавах населяващите Рая и споменатите в сура Събитието хурии с големи очи. Не се и натъкнах на четирите реки от мляко, вино, прясна вода и мед, които описва и възхвалява не толкова Свещения Коран, колкото изключителното въображение на Ибн Араби[3]. И понеже не ми се ще да обезверявам людете, дето най-праведно си живеят с копнежа за оня свят, веднага ще отбележа, че споделеното дотук се дължи единствено на особеното ми състояние: Всеки вярващ, пък бил той и с най-повърхностните познания за живота след смъртта, когато е в моето състояние, е достатъчно угрижен, за да му е до райските реки.

Накратко: Аз, известният сред гилдията на миниатюристите и майсторите като Финяга ефенди умрях, но си останах непогребан. Поради което духът ми тъй и не успя да напусне тялото ми. За да се доближи духът ми до Рая или Ада, до предопределеното му свише, тялото ми трябва да се очисти от омърсяването. Не че и други не са изпадали в същото състояние, ала мен то ме изпълва с душевни терзания. Изобщо не чувствам, че черепът ми е раздробен, че тялото ми е наполовина в ледената вода, че костите и раните ми загниват - едничък гърчещият се дух изпитва дълбока болка в стремежа си да скъса връзката си с тялото. Като че целият свят се сгъстява, побирайки се в духа ми.

Вече мога да съпоставя това усещане за сгъстяване с усещането за удивителна широта, което изпитах в мига на безподобната си смърт. Още когато камъкът изневиделица се вряза в черепа ми, осъзнах, че негодникът иска да ме убие, макар и да не можех да повярвам, че ще се мре. Преизпълнен с надежди, не бях осъзнавал това, докато мъкнех невзрачния си живот между придворната работилница и дома си. Страстно се вкопчих в живота - със зъби и нокти, дори ухапах негодника. Хайде да не ви дотягам с болката, която изпитах от последвалите удари по главата ми.

Докато осъзнавах мъчително, че умирам, духът ми бе завладян от невероятното усещане за простор. Тъкмо с усета за простор запомних мига на прехода: И преди още да съм стигнал отвъдното, изпитах мекотата, каквато изпитва сънуващият, че спи. Последното, което видях, бяха оснежените, кални чепици на коварния ми убиец. Притворих очи като в сън и кротко преминах отвъд.

В момента не страдам заради пръснатите като леблебия зъби в кървавата ми уста, заради смазаното до неузнаваемост лице, заради свряното ми на дъното на кладенеца тяло, а затова, че все още ме смятат за жив. Онези, дето ме обичат, току се присещат за мен, представят си, вероятно, че пак съм се запилял по делата си в Истанбул, или че съм се юрнал дори подир някоя фуста - всичко това преизпълва с болка изтерзания ми дух. Дано открият трупа ми възможно най-скоро, да направят намаз[4] и да ме погребат! Най-важно обаче е да открият убиеца! Ще ми се да узнаете, че дордето не спипат тоя подлец, че дордето това не се случи, и в най-великолепния гроб да ме турят, ще се въртя неспокойно в него, оскърбен от всекиго. Намерете така наречения убиец, това копеле, и аз най-подробно ще ви разкрия какво виждам в отвъдното! Само че издирите ли убиеца, подложете го на мъчения с менгеме, бавно, с пращене натрошавайте костите му, ребрата му, ако щете, сетне с изобретените от инквизиторите шишове косъм по косъм изкоренявайте гадната му мазна коса, дупчете кожата на главата му, за да го накарате да крещи.

Кой е убиецът, към когото изпитвам толкова ярост и защо ме погуби по такъв неочакван начин? Вие разкрийте това. Светът е пълен с долни главорези, които и пукнат грош не струват, има ли значение, ще кажете вие, кой е? Но нека отсега ви предупредя: Зад моята смърт се крие отвратителен заговор срещу нашата вяра, традиции и възгледи за света. Отворете очите си, разберете защо ме погубиха враговете на живота, който живеем и лелеем, враговете на исляма, и защо някой ден могат да убият и вас. Сещам се за думите на големия ваиз[5] от Ерзурум Нусрет ходжа, които се сбъдват - слушал съм ги със сълзи на очи. Дори всичко, което ни се случва, да бъде описано в книга, уверявам ви, и най-великият миниатюрист не би могъл да го нарисува. Както е и със Свещения Коран - само, да пази Господ, не ме разбирайте погрешно! Разтърсващата сила на такава книга се крие в това, че тя не може да бъде нарисувана. Ама се боя, че едва ли ще го разберете.

Самият аз, докато чиракувах, независимо, че се страхувах от истината за глъбините на другия свят, не обръщах внимание на гласа, идещ от отвъдното, дори се подигравах с подобни неща. Моят свършек е на дъното на позорния кладенец! И тъй като същото може да сполети и вас, отваряйте си очите на четири. На мене вече не ми е останало друго, освен да се надявам, че когато окончателно изгния, ще ме открият по ужасната миризма. Както и да си мечтая, че все някой благодетел ще подложи на мъчения оня гнусен убиец, когато бъде издирен.

2. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

Като лунатик влязох в Истанбул, моят роден град. За мъртвите казват - земята ги вика, а мене ме повика смъртта. На влизане в града си мислех, че има само смърт, но по-късно щях да срещна и любовта. Любовта обаче на влизане в Истанбул бе толкова далечна и забравена, колкото и спомените ми за града. В този град преди дванайсет години се бях влюбил в лелината дъщеря, тогава още дете.

Само четири години след като бях напуснал Истанбул и обикалях безбрежните персийски степи, снежните планини и печални градове, за да пренасям писма и събирам данъци, открих, че позабравям образа на истанбулската си любима, още дете. Смутен, положих доста усилия да го възстановя в паметта си, ала се уверих, че колкото и силно да обичаш, лека-полека забравяш любимото лице. Шест години, докато служех на пашите, прекарах на Изток в писарство и походи и вече знаех, че лицето, което си представях, не е лицето на моята истанбулска любима. Знаех, че е неверен образът, който изникваше в съзнанието ми на шестата година, на осмата - и него вече забравих, представяйки си нещо абсолютно различно.

Когато след дванайсет години, вече на трийсет и шест, се завърнах в моя град, забелязах с тъга, че окончателно съм забравил лицето на своята любима.

През тия дванайсет години повечето приятели, близки и познати от квартала бяха измрели. Отбих се на гробището, от което се виждаше Златният рог и се помолих за мама, за чичовците си, починали в мое отсъствие. Мирисът на кална земя се размеси със спомените; някой бе строшил стомна край гроба на мама и аз, загледан в разпилените парчета, се разревах. Знам ли кого оплаквах - мъртвите или своя живот, който, колкото и да е странно, след толкова години бе отново в началото си, или пък - тъкмо напротив - предусещането за приближаващия край на житейския ми път? Запрехвърча едва доловим сняг. Захласнах се по реещите се снежинки - безпътник сред неизвестността на живота си - и тъкмо тогава в един мрачен кът на гробището зърнах мрачно куче, вперило очи в мен.

Сълзите ми секнаха. Избърсах си носа. Видях как черното куче приятелски размаха опашка и напуснах гробището. По-късно се настаних в къщата на татков роднина в квартала. Собственичката ме оприличи на сина си, убит от сафавидите[6]. Тя щеше да поддържа къщата и да ми готви.

Забродих из улиците, размотавайки се дълго и ненаситно, сякаш не бях в Истанбул, а в някой арабски град на другия край на света, движен от любопитството да го опозная. Улиците ли бяха по-тесни отпреди, или на мен така ми се струваше? Да, улиците действително изглеждаха така стеснени от протегналите се една към друга къщи, че трябваше да се движа плътно покрай дувари и порти, за да не ми налетят пренатоварените коне. Богаташите ли бяха се намножили, или на мен така ми изглеждаше? Видях внушителен екипаж, какъвто не бях срещал нито в Арабия, нито в Персия - наподобяваше крепост, теглена от бойки коне. Намирах се в Чемберлиташ - безочливи, дрипави просяци се притискаха един в друг сред отвратителната воня откъм Птичия пазар. Единият бе сляп, ала вдигайки очи към снега, се усмихваше.

Ако ми кажеха, че предишният Истанбул бе по-мизерен, по-малък и по-щастлив, едва ли щях да се съглася, макар че ми се струваше тъкмо така. Някога пред къщата на моята любима имаше липи и кестени - попитах от портата за своите близки, ала там вече живееха други. Майката на моята любима, леля ми - бе починала, мъжът й - Лелин, се преместил другаде с дъщеря си, сполетели ги какви ли не беди - докато хората изреждаха пред портата всичко това, изобщо не си даваха сметка как попарват сърцето ми и мечтите ми. Но да не ви занимавам сега с тия неща, ще ви кажа само, че от клоните на липата в старата градина се свесваха висулки колкото кутрето ми, че заради тъгата, снега и запустението на градината, която помнех от жарките, злачни и слънчеви летни дни, на човек му идеше да си мисли единствено за смъртта.

Всъщност, за част от случилото се с моите роднини вече знаех от писмото на Лелин, получено в Табриз. В него той ме молеше да се завърна в Истанбул. Пишеше, че изработва тайна книга за Падишаха ни и се нуждае от моята помощ. Бил чул, че известно време съм подготвял книги в Табриз за османските паши и валии, както и за някои истанбулски поръчители. Книгата, която подготвях в Табриз, трябваше да се прати в Истанбул - бях взел от поръчителите аванс, за да намеря миниатюристи и калиграфи, които, недоволни от войната и от османската войска напускаха града, но все още не бяха се добрали до Казвин и до други персийски градове, та да възложа на тия велики майстори, неудовлетворени от безпаричието и безхаберието, да изпишат, изрисуват и подвържат книгата. Никога не бих се захванал с подобно дело, ако още на младини моят Лелин не ми бе предал любовта си към рисуването и добрата книга.

В края на улицата, там, дето някога живееше Лелин, в началото на чаршията зърнах все същия бръснар в дюкяна със същите огледала, бръсначи, ибрици и сапунисани коси. Очите ни се срещнаха, но той едва ли ме позна. Полюшващият се съд с гореща вода за измиване на косата, окачен на провисналия от тавана синджир, пробуди усмивката ми - описваше все същата дъга.

За дванайсет години цели квартали, цели улици от моята младост бяха изгорели, бяха се превърнали в прашни пепелища, в пожарища, с които фанатиците плашеха децата - тук скитаха кучета; но бяха издигнати и конаци, смайващи пришълците като мен. Някои от къщите бяха с прескъпи, разноцветни венециански стъкла. Докато съм отсъствал от Истанбул, са били построени немалко двуетажни богаташки къщи, чиито еркери надвисваха над високи огради.

И тук, както и в повечето други градове парите бяха загубили стойност. Когато потеглях на Изток, фурните продаваха цели самуни от по четиристотин драма за едно акче, сега за същите пари можеше да се купи само половинка хляб, който по вкус нямаше нищо общо с хляба от детството. Да можеше да види, че за дванайсет яйца се броят три акчета, покойната ми майка щеше да каже, че кокошките съвсем са се разгащили и преди да са се изцвъкали върху главите ни, давай да бягаме в друга страна, ала аз вече знаех, че парите са обезценени навсякъде. Говореше се, че пристигащите от Нидерландия и Венеция кораби са претъпкани с фалшиви монети. Някога в монетарницата от сто дирхема сребро изсичаха петстотин акчета, сега, поради несекващата война със сафавидите сечаха по осемстотин акчета и еничарите, виждайки как се обезценяват парите им, как изхвърленият, примерно, от зеленчуковите кейове фасул се носи по водата, бяха се разбунтували, обсаждайки двореца на Падишаха ни, сякаш е вражеска крепост.

И сред цялата тая безнравственост, скъпотия, престъпност и грабителство, провъзгласилият се за сейид[7] ваиз Нусрет се бе прославил с проповедите си в джамията „Беязът“. Ерзурумският ваиз Нусрет обясняваше злощастията, сполетели Истанбул през последните десетина години, пожарите в кварталите Бахчекапъ и Казанджълар, чумата, покосяваща десетки хиляди хора, нарастващите жертви от войната срещу сафавидите, християнските въстания на Запад и превзетите неголеми султански крепости с отклоняването от пътя, посочен от Пророка Мохамед, с отдалечаване от заповедите на Свещения Коран, с търпимостта спрямо християните, със свободната продажба на вино и с музиката в дервишките текета[8].

Всичко това, както и за ерзурумския ваиз, ми бе разказано от развълнуван търговец на туршия, който добави, че завладелите пазара ни фалшиви пари, новите дукати, фалшивите флорини с лъвчета, непрекъснато спадащият грамаж на среброто в акчетата, както и изпълващите нашите улици черкези, абхазци, мегрели, унгарци, бошнаци, грузинци и арменци определено са ни тласнали към поквара. Покварените и бунтарите се сбирали по кафенетата и заговорничели. Гологлави неведоми личности, пристрастените към опиума и малкото останали календери[9] танцували в текетата до зори под звуците на музика, вършели безсрамия, насилвали се един друг, изнасилвали и малки момчета, твърдейки, че този е пътят на Аллах.

Сладкият звук на уд[10] докосна слуха ми - него ли търсех, не знам, - ала спомените и копнежите ми подсказаха изход - повече да не се осланям на объркващите отровни брътвежи на търговеца на туршия. Когато обичате един град, когато сте го обхождали нашир и длъж, дори и след дълго отсъствие не само душата, но и тялото ви е запечатало в себе си улиците, тъй че и в тъжен миг като този, нозете сами ще ви отведат под тъжно сипещия се сняг на любимия хълм.

Тръгнах си от Налбантската чаршия и се загледах откъм джамията „Сюлеймание“ в ронещия се над Златния Рог сняг: Снегът днес се трупаше по обърнатите на север покриви, по облъхнатите от вятъра страни на кубетата. Някаква гемия, приближаваща града, ме поздрави с изпърполяващия шум на спусканите платна - и платната, и повърхността на Босфора имаха цвета на оловна мъгла. Кипарисите и чинарите, изнизващите се в далечината покриви, привечерната тъга, звуците откъм долните квартали, крясъците на продавачите и гълчавата на заигралите се в двора на джамията деца се сляха в едно, тъй че едва ли бе странно усещането, че моят живот не би могъл да премине другаде, освен в този град. И ми се стори, че отдавна забравеното лице на моята любима ще изникне всеки миг пред очите ми.

Спуснах се надолу по хълма. Смесих се с тълпата. След вечерния езан[11] напълних тумбака си в един дюкян за карантия. Вниквах съсредоточено в думите на собственика, който следеше всеки мой залък така, сякаш хранеше котка. Ободрен и напътен от него, свърнах на стъмване по една от тесните улички зад Пазара за роби и открих кафенето, което ми трябваше.

Вътре - претъпкано и горещо. Виждал съм много такива кафенета в Табриз и по другите персийски градове - и там, в дъното, върху извисено до нивото на огнището място седеше медахът[12], наричан в Персия пердедар; имаше само една рисунка - на куче, скицирано набързо, но умело върху груба хартия. От време на време медахът сочеше нарисуваното куче и подхващаше от негово име поредната история.

3. АЗ, КУЧЕТО

Виждате - кучешките ми зъби са толкова остри и дълги, че едва се побират в устата. Знам, придават ми застрашителен вид, но това ми харесва. Веднъж един касапин, докато оглеждаше колко са ми големи зъбите, избълва: „Брей, това не е куче, а цяла свиня.“

Така му захапах бедрото, че с върховете на зъбите усетих костта под тлъстата му плът. Няма по-апетитно нещо за едно куче от това, да впие настървено и яростно зъби в плътта на злия си враг. В такива случаи, застане ли най-тъпашки насреща ми жертвата, заслужаваща да я сръфам, очите ми потъмняват от удоволствие, зъбите ми сякаш изтръпват от болка и неусетно от гърлото си изтръгвам ръмжене, което ви плаши.

Аз съм куче и понеже сте по-неразумни от мене, обикновено си казвате: Куче може ли да говори? Същевременно вярвате, че мъртвите могат да говорят, вярвате в истории, в които героите говорят абсолютно невнятно. Да, кучетата говорят, но ги разбира единствено онзи, който умее да слуша.

Много, много отдавна в най-голямата джамия на престолния град, да речем, че името й е „Беязът“, пристигнал от провинцията някакъв невеж ваиз. Може би той дори не криел името си, може би казал да го наричат, примерно, Хусрет ходжа, но бил измамник и малоумник. Колкото и малко мозъчни клетки да притежавал обаче, бил, да му се не види, речовит. Всеки петък тъй разпалвал сбралите се за молитва, тъй ги разревавал, че дордето си бършели сълзите, пред очите им притъмнявало и направо припадали. О, Аллах, само да не ме разберете погрешно - самият той не ридаел като oстаналите речовити ваизи, напротив: Докато околните плачели, на него не му и трепвало окото, а вярващите само му придавали сила да хули още повече. Бостанджиите, гълманите, хелваджиите[13], простолюдието, а и доста ваизи като него, по всяка вероятност от любов към хуленето, се превръщали в предани роби на този човек. Слисано, множеството го приемало много добре, възхищавало му се - ех, нали не бил куче, а човешко създание, закърмено с мляко, - пък в това, дето сплашвал до сълзи вярващите, имало и някаква сладост, нещо повече, прекрачвайки всякакви граници, той намеквал, че от тая работа се изкарват добри пари. Гръмко огласял храма:

Едничка причина за скъпотията, чумата и поразиите е, че бе забравен ислямът от времето на Пророк Мохамед и че мюсюлманите се довериха на други книги и заблуди. Нима се четеше мевлют[14] по времето на Пророк Мохамед? Нима се правеха панахиди на четирийсетия ден, нима се раздаваха халва и локми[15] за духа на умрелия? Нима по времето на Пророк Мохамед Свещения Коран се четеше така напевно? Нима езанът се четеше от минарето с кокетен певчески маниер, имитиращ женския глас, в който прозира гордост и от красивия тембър, и от добрия арабски език? Мюсюлманите посещават гробовете, за да търсят помощ от мъртвите, влизат в тюрбетата[16] като идолопоклонници и се кланят на камъка, връзват парцалчета, за да им се сбъднат желанията, дават обет. Нима по времето на Пророк Мохамед имаше последователи на Тарикат[17], които учеха на това? Духовният им глава Ибн Араби стана грешник, когато се закле, че Фараона[18] е умрял като правоверен. Последователите на Тарикат, Мевлевия, Халветия и Каландрия[19] четат Свещения Коран в съпровод на музика, молят се, танцувайки в такт заедно с малките момчета - всички те до един са неверници. Техните текета трябва да бъдат съборени, основите им - изринати до седем аршина надолу, пръстта -изхвърлена в морето и едва тогава човек ще може да прави намаз из тия места.

Въпросният Хусрет ходжа направо побеснявал, от устата му хвърчали слюнки: Хей, мюсюлмани, да се пие кафе е непозволено. Нашият Пророк не го е пиел, защото е знаел, че кафето - това изкушение на дявола - притъпява ума, разваля стомаха, уврежда кръста и предизвиква безплодие. Освен това днес в кафенетата плътно седят един до друг и развратничат любителите на насладата и богаташите, пристрастени към удоволствията - кафенетата трябва да се затворят дори преди текетата. Откъде у бедняците пари за кафе? Обаче на - влизат в кафенетата, правят си кефа с кафето и така се побъркват, че почват да чуват как им говори кучето, пък то е едно нищо и никакво куче, твърдял въпросният Хусрет, което обругава и мен и нашата вяра.

С ваше позволение нека отвърна на последните думи на споменатия ваиз ефенди. Всеизвестно е, че шайката хаджия-ходжа-ваиз-имам недолюбва нас, кучетата. Причината според мен е проста - Пророк Мохамед си отрязва края на дрехата, за да не събуди заспалата върху нея котка. Една деликатност, проявена към котката, която само доказва, че към нас такава не се проявява, и днес и най-тъпият и неблагодарен Адемов[20] син знае: Заради вечната ни война с тая твар, Ресулуллах[21] изпитва неприязън към кучетата. И в резултат на неверното, злонамерено тълкувание нас не ни пускат в джамиите, за да не омърсяваме абдеста[22] и прислужниците от памтивек ни налагат в джамийските дворове с дръжките на метлите.

Да ви припомня сура Пещерата - една от най-прекрасните в Свещения Коран. Не защото в това добро кафене присъстват такива, които не следват Мохамед, а за да освежа паметта им: Сурата разказва за седем младежи, на които им додеяло да живеят сред идолопоклонници. Те се приютили в една пещера и заспали. Аллах запечатал ушите им и ги приспал точно за триста и девет години. Когато след време един от седмината се събудил и се върнал сред хората, осъзнал, че сънят им е траял много години, тъй като никой вече не ползвал парите, които той притежавал; всички се чудели и се маели. Без да ви отегчавам, ще припомня осемнайсети айят[23] от сурата, разказваща за връзката на Аллах с човешкия син, за чудесата Му, за преходността на времето, за сладостта на дълбокия сън - в айята се споменава, че пред входа на влажната пещера със заспалите седмина младежи лежало едно куче. Естествена е гордостта на всеки, упоменат в Свещения Коран. Понеже съм куче, аз се гордея с тази сура и дано Аллах влее разум в главите на ерзурумците, които наричат вразите си скитащи псета.

Какво тогава е действителното основание за неприязънта към кучетата? Защо твърдите, че кучето е нечисто, защо ако влезе в дома ви, измивате всяко кътче от горе до долу, измивате го с чиста вода до три пъти[24]? Защо смятате, че абдестът е развален, щом се допрете до нас, защо ако влажната кучешка козина докосне кафтана ви, тичате през глава като малоумни и нервозни жени, за да бъде изпран седем пъти? Твърдите, че куче е облизало тенджерата - и това облизване може да бъде изчистено или като се хвърли тенджерата, или като се калайдиса. Само калайджии или котки могат да измислят подобна лъжа.

Когато хората изоставиха селото, полето, номадството и се установиха в града, на село останаха само овчарските кучета - та оттогава, моля ви се, ние, кучетата, сме нечисти. Преди исляма един от дванайсетте месеца се е наричал куче. Сега кучето означава злощастие. Не би ми стигнала цялата вечер, за да споделя с вас мъките си, пък и не ми се ще да ви измъчвам повече, приятели мои, които търсите тук утеха -гневът ми всъщност е насочен към въпросния ваиз ефенди, който обругава нашите кафенета.

Как бихте реагирали, ако ви кажа, че бащата на Хусрет от Ерзурум е неизвестен? И за мен са говорели - че що за куче си ти, твоят майстор, медахът, разказва историята на окачената в кафенето рисунка, а ти вместо да го пазиш, чиба оттук, злословиш срещу ваиз ефенди. Да ме прости Аллах, не злословя. Безмерно обичам нашите кафенета: Знаете ли, не ми е чоглаво за това, че съм нарисувано върху толкова евтина хартия, нито затова, че съм куче, чоглаво ми е само, че не мога като човек да пийна кафе с вас. Ние си умираме по кафето и по нашите кафенета... Но какво прави той... Виж ти, моят майстор ми поднася кафе от джезвето. Не казвайте: Може ли рисунка да пие кафе? Гледайте, гледайте - куче лочи кафе.

Ох, ох, дойде ми много добре, стопли ми душата, изостри ми погледа, избистри ми ума и ето какво се досетих. Знаете ли какво освен топовете китайска коприна и китайски керамични съдове на сини цветя е изпратил венецианският дож в дар на Нурхаят султан, щерка на Негово Величество Падишаха ни? Игриво франкско[25] куче с козина като свила - по-мека и от самур. Толкова фино било това куче, че дори и одеждата му била от карминена свила. Един наш приятел го беше онодил, та от него го знам: Това куче си оставало облечено и когато се съешавало. Всъщност в онази франкска страна всички кучета били с дрехи. Разправят, някаква си дама, най-знатната от знатните, като зърнала голо куче или пък, знам ли, като зърнала оная му работа, викнала: „Ай, голо куче!“ и изгубила свяст.

И без друго в страната на франкските неверници всяко куче си имало стопанин. Нещастните кучета носели синджири на вратовете си - разхождали ги по улиците, теглейки ги за синджирите като оковани, клети роби. Стопаните им насила ги вкарвали в домовете си, дори ги пъхали в постелите си. Кучетата не можели да се подушат, за да се съешат - те дори не се разхождали по двойки. При случайна среща по улиците се гледали тъжно и отдалече, заради пустите синджири по вратовете им и толкоз. Ние, истанбулските кучета скитаме волно из улиците - на глутници, вкупом, препречваме пътя по необходимост, нямаме си стопанин, свиваме се на кравай в някой ъгъл, който ни е харесал и спокойно заспиваме на сянка, изхождаме се където си искаме, хапем когото си искаме - неверниците не могат дори да си представят подобно нещо, може би затова очарованите от Ерзурумеца се противопоставяха на обичая да се хвърля месо по истанбулските улици като милостиня за кучетата, както се противопоставяха и на учредяването на вакъфи[26]. Ако тия, освен неприязън, възнамеряват да проявяват и жестокост, ще им припомня, че и кучешкото племе може да проявява неприязън, сиреч, жестокост. Надявам се, че по време на екзекуцията на тези мерзавци - а тя не е далече, нашите приятели - палачите - ще ни извикат да ги изядем парче по парче за назидание - те нали много обичат назиданията.

И още нещичко за последно: Предишният ми стопанин беше много справедлив човек. Вечер, тръгвайки да плячкосваме, си разпределяхме задълженията: Почнех ли да лая, той клъцваше гръкляна на жертвата - така човешките писъци не се чуваха. В замяна на тази услуга той нарязваше наказаните виновници на парчета, сваряваше ги и ми ги даваше да се нахраня. Аз не понасям суровото месо. Слава на Господа, палачът на ваиза от Ерзурум вече има предвид, че изям ли сурови месата на тая гадина, ще ме свие стомахът.

4. ЩЕ МЕ НАРЕКАТ УБИЕЦ

Ако само миг преди да убия тоя глупак ми кажеха, че съм способен да погубя човек, нямаше да повярвам. Така или иначе стореното се отдалечаваше от мен като галеон, чезнещ към хоризонта. Понякога дори ми се струваше, че не съм извършил никакво престъпление. Бяха изминали четири дни, откак, макар и с неохота, убих нещастния си събрат Финягата и лека-полека започнах да привиквам.

Преди да му посегна, неудържимо желаех да разреша възникналия проблем, но разбрах - друг изход няма. Убих го и поех цялата отговорност. Не позволих гилдията на миниатюристите да бъде изложена на опасност, заради клеветата на някакъв си безумец.

Както и да е, човек трудно свиква с убийството. Вкъщи просто не си намирам място, изскачам на улицата, там също не ме свърта, свивам по някоя пряка, после по друга, вглеждам се в очите на минувачите и откривам, че немалко от тях се смятат за невинни, само защото не са били принудени от случая да извършат престъпление. Трудно е да се повярва, че повечето хора са по-морални и по-добри от мен единствено по волята на съдбата. В крайна сметка, понеже все още не са извършили никакво престъпление, изглеждат глуповати, а като всички глуповати - добронамерени. Убих тоя нещастник и четирите дни бродене из истанбулските улици бяха достатъчни, за да прозра, че всеки човек с проницателен блясък в очите и със сянка, отразила душата му върху лицето е потенциален убиец. Невинни са единствено глупците.

Тази вечер например се сгрявах с горещо кафе в кафенето зад Пазара за роби, взирах се в рисунката на едно куче и заедно с всички, заслушани в неговата история, се смеех от душа, когато ме завладя усещането, че седналият до мен самотник е също такъв убиец. И той, както и аз се смееше на медахските истории, но дали заради това, че ръката му приятелски бе отпусната до моята, дали заради безпокойството на потръпващите му пръсти, обгърнали чашата, знам ли, заключих, че и той е от моята порода - рязко се обърнах и го загледах втренчено. Стресна се, направо се обърка. На тръгване негов познат го хвана под ръка и каза:

- Сега вече Нусретходжовците ще разгромят кафенето.

Онзи с повдигане на веждите го принуди да млъкне. Страхът им завладя и мен. Никой никому не се доверява, всеки очаква низост от ближния.

Времето още повече застудя и снегът се бе натрупал по ъглите на улиците, в основите на стените. В непроницаемия мрак тялото ми само, по усет, налучкваше пътя из тесните улици. Тук-таме от пролука в спуснатите кепенци на къщите или от покритите с възчерни дъски прозорци се процеждаше бледа светлинка от някоя още неугасена лампа и се отразяваше в снега, но през повечето време не виждах нищо, никаква светлина. Проправях си път, вслушан в калдаръменото ехо от тоягите на пазвантите, във воя на побеснелите кучешки глутници, в звуците, идещи откъм къщите. Понякога, в полунощ, една магическа, сякаш бликнала от снега светлина озарява тесните и страховити градски улици и в мрака им ми се струва, че сред руините и дърветата ми се привиждат призраците, от векове тревожили Истанбул. През тънките стени на къщите прииждаше тътенът на злощастието, кашляше се, секнеха се носове, проплакваше се стенещо насън, или пък съпрузи се хващаха гуша за гуша, докато децата им ревяха край тях.

Втора вечер се отбивах в това кафене да слушам медаха, да се отпусна и да си припомня своето безметежно съществуване, преди да се превърна в убиец. Повечето от събратята ми миниатюристи, с които премина целият ми живот, се отбиват вечер тук. Но откакто убих онзи глупак, с когото рисувахме заедно от деца, повече не желаех да виждам никого от тях. Тукашната позорно-весела атмосфера, сред която събратята ми просто не можеха да не одумват някого, ме караше да се срамувам. За да не се погаврят с високомерието ми, направих и аз една-две рисунки за медаха, но и това, струва ми се, не успя да възпре завистта им.

В завистта обаче се крият достатъчно истини. Защото аз съм най-добър в смесването на цветовете, в рамкирането, в избора на тема, в подредбата на страниците, в изобразяването на лица, в баталните и ловни сцени, в рисуването на животни, падишаси, кораби, коне, воини, влюбени, в пресъздаването на поетичното, дори в орнаментите съм най-добър. Казвам го не за да се изтъквам, а за да ме разберете. Завистта в живота на майстора-миниатюрист постепенно се превръща в материал, без който, както без боята, не би могъл да съществува.

Докато вървях, а пътят ми сякаш се удължаваше от моето безпокойство, срещнах един съвсем простодушен, съвсем невинен поглед на мой единоверец и внезапно ме озари странната мисъл: Достатъчно е само да си помисля, че съм убиец, и околните веднага ще го разберат по лицето ми.

Тогава се насилих да мисля за други неща - точно както в най-ранна младост, изнемогващ от свян, се насилвах да не мисля за жени по време на молитва. За разлика от времето на юношеските кризи обаче, когато с мъка можех да избия от главата си мисълта за любенето, сега можех да забравя извършеното от мен престъпление.

Дотук всичко, разбирате, е свързано със сегашното ми състояние. Каквото и да ми мине през ума, вие ще го разберете. И тогава ще престана да бъда безименен убиец, разхождащ се сред вас като призрак, ще ме принизите до положението на обикновен престъпник, на конкретен човек, способен да строши нечия глава. Така че позволете да не мисля за стореното; нещичко ще съхраня само за себе си: Нека деликатни хора като вас се опитат да разкрият кой съм по думите и багрите ми, както се открива крадец по следите му. И тогава неизбежно ще стигнем до съществената за нас тема за стила: Индивидуалният стил на миниатюриста има ли и трябва ли да има характерен цвят, характерен изказ?

Да надзърнем в тази рисунка на Бехзад[27], майстор на майсторите, пир[28] на миниатюрната живопис. Случайно се натъкнах на подобен на моя случай сюжет - рисунка на едно престъпление, - докато разлиствах страниците на деветдесетгодишна безупречна книга с хератска направа от библиотеката на персийски принц, паднал в безжалостна битка за престола - в нея се разказваше историята на Хосроу и Ширин. Финалът на историята ви е известен - имам предвид обаче варианта на Незами, а не на Фердоуси[29]:

След безброй перипетии и приключения двамата влюбени се оженват, ала младият Шируйе, син на Хосроу от предишната му съпруга, е като дявола - не ги оставя на мира. Този принц хвърля око както на бащиния престол, така и на Ширин - младата жена на баща му. Незами казва за него: „Устата му вони като на лъв.“ Та тоя Шируйе намира начин да премахне баща си и да се възкачи на престола. Една нощ влиза в стаята, където спят баща му и Ширин, промъква се в мрака към тяхното ложе и забива кинжал в гърдите на баща си. До сутринта кръвта му ще изтече и той ще издъхне до мирно спящата в същото ложе прекрасна Ширин.

Миниатюрата на великия майстор Бехзад предизвикваше истински страх - изпитвам го, откакто я видях: Представете си ужаса в полунощния мрак да те събуди шум от присъствието на друг в тъмната като рог стая! Представете си как този друг стиска кинжал в едната ръка, а с другата стиска гърлото ви. Филигранно изработените орнаменти по стените, стъклата и черчеветата в стаята, извивките и овалите върху аления килим с цвят на безмълвен писък, изтръгващ се от стиснатото ви гърло, фантастичният юрган на жълти и лилави цветя, избродирани с невероятно великолепие и радост, върху който, докато ви убиват, грубо е стъпил отвратителният бос крак на убиеца - всичко това обслужва предпоставената цел: От една страна - да ви омагьоса хубостта на рисунката, от друга - да ви внуши колко прекрасна е стаята, в която умирате и светът, който напускате. Истинският смисъл, който най-сетне ви просветва, докато разглеждате творбата, е безразличието на изобразената красота и на света към вашата смърт, умирате в самота, дори когато жена ви е редом.

„На Бехзад е - каза преди двайсет години старият майстор, с когото разгръщахме книгата в треперещите ми ръце. Лицето му се озаряваше не от свещта до главите ни, а от насладата на съзерцанието. - До такава степен е на Бехзад, че не е имало смисъл да я подписва.“

Осъзнавал го е и Бехзад, затова не е сбутал подписа си на някое тайно местенце. Според стария майстор в този подход на Бехзад се усещаше и свян, и притеснение. Истинската дарба, истинската способност означават хем да сътвориш непостижимото чудо, хем в това чудо да не оставиш следа, издаваща самоличността на твореца.

Бях паникьосан и убих нещастната си жертва направо в дърводелски стил. На другата нощ отидох сред пожарището, за да видя дали сътвореното от мен не бе оставило каквато и да е, издаваща самоличността ми следа и тогава въпросите за стила направо ме засипаха. Стилът е в несъвършенството, чрез което оставяме индивидуална следа.

Нямаше да го открия, ако не бе озарението от падащия сняг: Ето го пожарището, където убих приятеля си, с когото бяхме заедно от двайсет и пет години. Снегът бе затрупал всичко, което би наподобявало саморъчния ми подпис, беше го заличил. Което означаваше, че Аллах споделя моята и на Бехзад гледна точка по темата за стила и подписа. Ако бяхме извършили, дори несъзнателно, непростим грях, докато работехме по книгата, както твърдеше преди четири вечери онзи глупак, Аллах нямаше да засвидетелства такава любов към нас, миниатюристите.

Нея нощ, когато стигнахме с Финяга ефенди до пожарището, сняг още нямаше. Чухме далечен, разнесъл се като ехо кучешки вой.

- Защо идваме тук? - запита нещастникът. - Какво има да ми показваш по туй време?

- Пред нас зее кладенец, на дванайсет крачки от него зарових пари, сбирани с години - отвърнах. - И Лелин ефенди, и аз, ще те възнаградим, ако не споделиш с никого това, което ми каза.

- Значи от самото начало си бил наясно какво вършиш -разпалено рече той.

- Не се и съмнявай - излъгах го аз, понеже нямах друг избор.

- Разбираш ли, че рисунката, върху която работите е огромен грях? - простодушно попита той. - Тя е гавра, безбожие, каквото никой не е дръзвал да прояви. В Ада ще горите. Мъките и страданията ви ще са безконечни. А и мене въвлякохте.

Тия му думи ме хвърлиха в ужас - мнозина щяха да му повярват. Защо? Защото думите му излъчваха особена сила, особена магнетичност и човек, ще-не ще, се изпълваше с любопитство и пожелаваше истината за другите подлеци да излезе наяве. И без това се носеха достатъчно слухове за Лелин ефенди, задето тайно правеше поръчките за книгата, пък и плащаше добре. Отделно, дето Главният миниатюрист майстор Осман го ненавиждаше. Казах си, че и клеветата на моя побратим илюминатор лукаво се основава на тези истини. До каква степен бе искрен?

Повторих му натрупалите се обстоятелства. Вникна в нещата, не мънкаше. Сякаш, както в чирашките ни времена искаше да прикрие някаква наша вина, за да отървем боя на Майстор Осман. Тогава му вярвах. Когато беше чирак, гледаше с широко отворени очи, но тогава те още не бяха се поприсвили от рисуването на орнаменти. Изобщо не желаех да изпитвам обич към него, защото бе готов да разкрие всичко пред останалите.

- Виж - изрекох с престорено безгрижие, - правим орнаменти, украси по полетата, рамки, обагрени лъскави позлати по страниците, ние правим най-добрите рисунки, освежаваме шкафове и кутии. Правим го от години. Това ни е работата. Поръчват ни рисунка и ни казват: Нека тук има кораб, газела, падишах или еди каква си птица, а сцената от легендата да изглежда еди как си и ние го правим. Виж, този път Лелин ефенди ми каза: „Тук нарисувай кон, както душата ти го иска.“ Три дни поред, подобно на старите майстори, скицирах стотици коне, за да проумея какъв кон искам да нарисувам. Върху груба самаркандска хартия, за да привикне ръката ми, нарисувах безброй коне и му ги показах. Заинтригувано грабна хартията, доближи я до очите си и на бледата лунна светлина се завзира в чернобелите коне. „Старите ширазки[30] майстори са казвали - рекох му аз, - че ръката на един миниатюрист трябва да рисува коне неспирно цели петдесет години, за да успее да нарисува истинския кон, конят, дето го желае и вижда Аллах и добавяли, че най-добрите рисунки на коне се правят в тъмнина. Защото, работейки петдесет години, миниатюристът ослепява и ръката му започва да рисува коня по памет.“

С невинния си поглед, който помнех от детството ни, той разглеждаше унесено нарисуваните от мен коне.

- Поръчват ни и ние се стараем, подобно на старите майстори, да сътворим най-загадъчния, най-съвършения кон и толкоз. Несправедливо е да носим отговорност, щом творим по поръчка.

- Не знам дали това е правилно - отвърна той. - Ние също имаме отговорност, имаме воля. Освен от Аллах, от никого другиго не се страхувам. Той ни е дал разум, за да разграничаваме доброто от злото.

Отговорът му бе съвсем на място.

- Аллах всичко вижда, всичко знае... - отвърнах на арабски. - Той ще разбере моята, твоята, нашата работа, която вършим без предварителен умисъл. Пред кого ще наклеветиш Лелин ефенди? Не вярваш ли, че зад тази поръчка стои волята на Падишаха ни?

Млъкна.

Помислих си: Наистина ли бе толкова безмозъчен или от най-искрен страх пред Аллах бе загубил хладнокръвието си, та изричаше подобни нелепости?

Спряхме до кладенеца. В мрака като че ли за миг видях очите му и разбрах, че се страхува. Съжалих го. Но както се казва, стрелата вече бе излетяла от лъка. Още веднъж се помолих на Аллах да потвърди, че човекът до мен не е безмозъчен страхливец, а подлец.

- Преброй дванайсет крачки и почни да копаеш.

- После вие какво ще сторите?

- Ще кажа на Лелин ефенди да изгори рисунките. Че какво друго можем да сторим? Научат ли последователите на Нусрет ходжа от Ерзурум, нито от нас, нито от придворната работилница ще остане нещо. Нали все някого познаваш измежду тях? Ти сега приеми тези пари, за да съм сигурен, че няма да ни наклепаш.

- Парите в какво са турени?

- В една стара делва от туршия, има седемдесет и пет златни венециански алтъна.

Венецианските алтъни - както и да е, ала откъде измислих тая делва от туршия? Пълна дивотия, ама се хвана. Така още веднъж се убедих, че Аллах е на моя страна, защото алчният ми събрат, ставащ все по-алчен с годините, твърде охотно взе да отброява дванайсет крачки в указаната посока.

В този миг мислех за две неща. Изобщо нямаше никакви венециански алтъни под земята! - това беше едното. Второто - ако не му дам пари, този подъл глупак ще ни унищожи! По някое време ми хрумна да го прегърна и да го разцелувам, както в чирашките години, но от доста време вече се бяхме отчуждили! Почудих се - с какво ли ще копае пръстта? С нокти ли? Не бях се сетил, но мисълта за това трая колкото едно примигване, че и по-кратко.

Силно обезпокоен, сграбчих с две ръце огромния камък до кладенеца. С все сила го стоварих върху тила му, още докато отброяваше седмата-осмата крачка. Камъкът тъй рязко и силно се вряза в главата му, че за миг трепнах, изпитах дори болка, сякаш бях ударил собствената си глава.

Нямаше време да се разкайвам за стореното, в този момент исках само бързо да приключа с всичко. Защото той така се загърчи на земята, че неволно се паникьосах.

Много по-късно, след като го бутнах в кладенеца, си казах с укор, че извършеното от мен бе доста недоизпипано, а това противоречи на изтънчеността, присъща на миниатюриста.

5. АЗ СЪМ ВАШИЯТ ЛЕЛИН

Лелин съм на Кара, но и останалите ме наричат Лелин ефенди. Някога майката на Кара настояваше той да ми вика така, сетне, покрай Кара, всички подхванаха това обръщение. Кара се появи в нашата къща преди трийсет години, когато се преместихме на тъмната и влажна улица, засенчена от кестени и липи в покрайнините на Аксарай. Това бе предишната ни къща. Лете се отправях на поход с Махмуд паша, а есенес, завръщайки се в Истанбул, сварвах Кара и майка му, приютени в нашия дом. Покойната му майка е кака на моята покойна жена. Понякога, прибирайки се в зимните вечери, виждах как сестрите, прегърнати, с насълзени очи споделяха мъката си. Баща му беше злонравен, сприхав и попийваше доста, поради което все не смогваше да се задържи като учител в нито едно медресе[31], колкото и малко или отдалечено да беше. Тогава Кара бе шестгодишен, плачеше, когато майка му плачеше, спираше да плаче, когато спираше тя и поглеждаше уплашено към Лелин, сиреч към мен.

Днес племенникът ми е решителен, зрял, внимателен - това ми допада. Уважението, което ми оказа, почитта, с която ми целуна ръка, начинът, по който изрече думите: „Тя е само за червено мастило“, докато ми подаряваше моголската мастилница, маниерът, с който приседна срещу мен с прибрани нозе - всичко това ми подсказа още веднъж не само, че той е станал какъвто желаеше - разумен, зрял мъж, - но и че аз съм станал достатъчно възрастен мъж, какъвто желаех да бъда.

Беше се метнал на баща си, когото бях виждал един-два пъти висок, строен, с малко нервни жестове, но това му отиваше. Съвсем на място изглеждаха отпуснатите върху коленете му ръце, а когато казвах нещо важно, деликатният поглед, вперен в мен, издаваше, че ме слуша с разбиране и уважение, като дискретно и ритмично поклащаше глава в синхрон с думите ми. На тази възраст вече знаех, че истинското уважение извира не от сърцето, а от дребните поведенчески правила и смирението.

Майка му честичко, по всякакъв повод го водеше в нашия дом, понеже у нас виждаше бъдеще за сина си - още тогава бях забелязал, че проявява жив интерес към книгите, и това ни сближи, пък и по настояване на моето домочадие ми стана чирак. Обяснявах му как ширазките майстори извеждат линията на хоризонта в най-горната част на рисунката, как в Шираз се опитват да наложат нов стил. Разказвах му как всички обикновено рисуват изгарящата от любов по Маджнун Лейла[32] да тъгува в пустинята, докато великият майстор Бехзад я изобразява как приготвя храна, как разпалва дървата в огнището, как се разхожда между шатрите сред тълпа от жени и въпреки всичко успява да представи самотата й много по-въздействащо. Обяснявах му, че творбите на повечето миниатюристи, пресъздаващи среднощния миг, в който Хосроу наблюдава как голата Ширин се къпе в езерото, показват ясно, че не са чели поезията на Незами и затова са смехотворни и конете, и дрехите на влюбените, оцветени как да е, а щом един миниатюрист не вниква в текста, който илюстрира - не го изчита внимателно, за да го осмисли, - това доказва, че миниатюристът се интересува единствено от пари.

Сега установявах с радост, че познанията му се основават на абсолютно друг принцип: Искаш ли да не се разочароваш от рисуването и изкуството, в никакъв случай не гледай на тях като на занаят. Колкото и талантлив да си, власт и пари търси другаде - не се обиждай на изкуството, когато не получаваш отплата за таланта и труда си.

Сподели, че познатите му миниатюристи и калиграфи от Табриз живеят в нищета и безнадежност, понеже изпълняват поръчки за книги на истанбулски и провинциални паши и богаташи. Повечето от тях не само в Табриз, а и в Машхад, и в Халеб, от безпаричие и апатия са престанали да създават миниатюри и са почнали да изработват отделни рисунки, всякакви дивотии за развлечение на франкските пътешественици и творби от съмнително естество. Освен това чул, че по време на мирното споразумение шах Аббас е подарил в Табриз на Падишаха ни книга, чиито страници били веднага изтръгнати и включени в друга книга. По същото време индийският падишах Акбар пръскал сума ти пари за направата на нова голяма книга и най-блестящите миниатюристи на Табриз и Казвин зарязали работата си и хукнали към неговия дворец.

Докато ми разправяше тия неща, уместно вмъкваше и други истории, разсмиваше ме: Например веселата случка с измамника Мехди или тъжната история за слабоумния принц, когото сафавидите, за да запазят мира, изпратили като заложник при узбеките, пък той се разболял и за три дни умрял. По сянката в очите му обаче долавям, че опасната и за двама ни тема все още предстои.

Макар и далече от тук, Кара бе чул какво се говори за нас и като всички млади мъже, посещаващи дома ни, бе влюбен в единствената ми щерка - красивата Шекюре. Тогава това не ме разтревожи особено, понеже повечето мъже се влюбваха в нея и без да са я видели - кой ли не би се влюбил в най-прекрасната от прекрасните - дъщеря ми? За Кара обаче, който често посещаваше нашия дом и бе посрещан сърдечно и с обич, и бе имал възможността да види Шекюре, любовта се оказа нещастна. Не успя, предполагам, да укрие дълбоко в себе си любовта си и сбърка, като издаде пред дъщеря ми силата на своите чувства.

Заради това се наложи да забрави пътя към дома ни.

Три години след като Кара напусна Истанбул, дъщеря ми, вече в разцвета си, се омъжи за един спахия. Роди му две момчета и тоя боец без капка акъл в главата замина на военен поход и повече не се завърна; и четири години ни вест, ни кост от него - сигурен бях, че Кара е наясно с това. Клюките бързо се разнасят из Истанбул, а по погледа му, докато мълчахме, усетих, че е наясно отдавна. Знаеше също така, че от две години дъщеря ми и синовете й са се върнали вкъщи -пролича си от начина, по който се вслушва в гласовете им, долитащи отвътре, вслушваше се в тях дори когато преглеждаше сложената върху подставката „Книга за духа“[33].

За новата къща, която вдигнах, докато Кара бе отсъствал, не обменихме и дума. Кара, чувствителният младеж, наумил си да става богат и уважаван стопанин, по всяка вероятност смяташе, че приказките на тази тема са неудобни. На влизане в къщата, още по стълбите му казах, че вторият етаж е винаги сух, затова преместването ми там се отразява много добре на болежките в ставите ми. Като споменах втория етаж, изпитах странно неудобство, но искам да знаете: Доста обикновени спахии, богати не колкото мен, притежаващи малък тимар[34], скоро щяха да си позволят да вдигнат двуетажни къщи.

Бяхме в помещението, в което зимно време рисувах. Стори ми се, че Кара усеща присъствието на Шекюре в съседната стая. Побързах да мина на въпроса, за който му писах, когато го повиках да дойде в Истанбул от Табриз.

- И аз правя една книга, също като калиграфите и миниатюристите, с които си работил в Табриз. Поръча ми я Падишахът ни, опора на света. Понеже книгата е тайна, Падишахът ни тайно ми изпрати пари чрез Главния хазинедар[35]. Споразумяхме се с най-добрите майстор-миниатюристи от придворната работилница. На един поръчах да нарисува куче, на втори - дърво, на трети - облаци по небосклона и орнаменти в полетата на страниците, на четвърти - коне. Поисках да ги нарисуват точно като венецианските майстори - да изобразят целия свят на Падишаха ни. Тези рисунки, естествено, ще отразяват и духовното богатство на Падишаха ни, радостите и страховете му от света, а не само материалното богатство, както го правят венецианските майстори. Включих и рисунка на парата, та да бъде принизено нейното значение, както и ликовете на дявола и Смъртта - за да се боим от тях. Не знам какви са клюките. Но исках да изобразя безсмъртието на дърветата, умората на конете, нахалството на кучетата, да изобразя Негово Величество Падишаха ни и Неговия мир. Исках моите миниатюристи с прозвищата Щъркела, Маслината, Финягата и Пеперудата да си подберат темата, която им допада най-много. Дори и в най-студените, в най-безнадеждните зимни вечери при мен тайно се явяваше някой от придворните миниатюристи, за да ми покаже какво е нарисувал за книгата.

Сега не бих могъл да посоча конкретно какви точно рисунки правехме и защо ги правехме така. Не за да скрия от тебе, не защото не бива да ти кажа. Може би защото и аз не знам точно какво трябва да внушават рисунките, макар и да съм наясно какви трябва да бъдат.

Бях чул от бръснаря, дето работеше на улицата с предишната ни къща, че четири месеца след получаване на писмото ми Кара се е завърнал в Истанбул, поканих го вкъщи. Знаех - обещавах му една мъка и една радост, които щяха да ни свързват.

- Всяка рисунка - казах, - изобразява една история. За да я разкраси, миниатюристът пресъздава най-хубавите сцени от нея. Първата среща на влюбените; смелият Рустам[36] отрязва главата на сатанинския звяр; мъката на Рустам, когато разбира, че убитият от него чуждоземец е неговият син; полуделият от любов Маджнун сред безлюдната и свирепа природа, населявана от лъвове, тигри, елени, чакали; отиването на Ескандар[37] преди битката в гората, за да разгадаят птиците неговото бъдеще и тревогата му, когато огромен орел разкъсва бекаса му... Уморените ни от четене очи си почиват, когато гледат рисунките. Ако в текста има нещо, което затруднява ума и въображението ни, веднага на помощ идва рисунката. Посредством багрите на рисунката текстът разцъфтява. Никой не може да съчини рисунка, без в основата й да има разказ.

„Никой не може да съчини рисунка“ - повторих си аз и добавих като че с някакво съжаление:

- Но се оказа, че може. Преди две години като посланик на Падишаха ни посетих повторно Венеция. Изгледах стотици картини на италианските майстори. Не знаех сюжетите им, но се стараех да ги проумея. Веднъж видях върху стената на един дворец рисунка - направо онемях.

На нея бе изобразен човек, човек като мен. Неверник, разбира се, не някой от нас. Докато го гледах, почувствах, че по нещо си приличаме. Макар във външността ни да нямаше никаква прилика. Кръгло лице, никакви скули, а отгоре на това - никаква следа от голямата ми челюст. Изобщо нямаше нищо общо с мен, но докато гледах, сърцето ми биеше, сякаш нарисуваният бях аз.

Докато венецианският благородник ме развеждаше из двореца, научих, че нарисуваният е негов приятел и е от същото благородно потекло. Върху картината бе изобразено всичко значимо за живота му; зад него през отворения прозорец се виждаха чифликът, селото и гората, която от преливащите се цветове изглеждаше като истинска. На масата пред него - часовникът, книгите, времето, злото, животът, моливът, географската карта, писъмцето, кутиите със златни монети и още неща, чието предназначение не разбирах, макар и да ги бях виждал в други рисунки... Сянка от джина[38] и дявола, и накрая, близо до бащата - дъщерята - красавица, прекрасна като сън.

Каква история изобразяваше и допълваше тази рисунка? Гледайки я, разбрах - своя, собствена история си има тази рисунка. Тя не е приложение към някакъв разказ, а е нещо самостоятелно.

Толкова ме озадачи, че не спирах да мисля за нея. Напуснах двореца, прибрах се в къщата, в която бях отседнал и цяла нощ не ми излезе от ума. Искаше ми се да бях нарисуван и аз. Не, това би било прекалено. Падишахът ни трябва да бъде рисуван така! Падишахът ни трябва да бъде нарисуван заедно с притежаваното от него, с всичко, което показва и представя света му. Хрумна ми, че може да бъде изработена точно такава една книга.

Италианският майстор бе нарисувал венецианския благородник така, че веднага разбираш - изобразен е тъкмо той. Ако ти предложат да разпознаеш този човек сред многолюдна тълпа, макар и да не си го виждал никога, лесно ще го откриеш сред хилядите хора, благодарение на рисунката. Италианските майстори имат свой стил и метод - те разграничават хората един от друг по изображението на лицата им, а не само по одеждите и техните отличия. Това нещо те го наричат портрет.

Нарисуват ли веднъж лика ти, никой вече не може да те забрави. Онзи, който гледа портрета ти, дори и да си далече-далече, ще усети, че си съвсем близо. Хора, които никога не са те познавали, години след твоята смърт могат да те гледат в очите, сякаш в момента стоиш пред тях.

Мълчанието ни продължи доста. През горната част на малкия прозорец, който гледаше от софата[39] към улицата - никога не бяхме отваряли кепенците му и наскоро ги покрихме с навосъчен плат, - вътре нахлуваше зъзнеща светлина с цвят на студ.

- Имахме един миниатюрист - казах аз. - И той като останалите идваше тайно при мене заради тайната книга на Падишаха, работехме до зазоряване. Най-добрите орнаменти правеше той. Една вечер горкият Финяга ефенди излезе от тук, но не се завърна вкъщи. Боя се, че моят майстор-илюминатор е бил убит.

6. АЗ, ОРХАН

- Убит? - възкликна Кара.

Кара бе висок, строен, малко страшен на вид. Докато дядо изричаше „бил е убит“, тръгнах към тях, той ме изгледа и попита:

- Ти какво правиш тука?

Изгледа ме тъй, че без всякакво притеснение бързичко се настаних в скута му. Той обаче веднага ме спусна на пода.

- Целуни ръка на Кара - рече.

Целунах ръката му. Не миришеше на нищо.

- Много е мил - каза Кара и ме целуна по бузата. - Ще стане истински лъв.

- Този е Орхан, на шест е. Шевкет е по-голям - на седем. Всъщност той е по-упоритият.

- Отбих се на вашата улица в Аксарай - каза Кара. -Беше студено, всичко бе в сняг и лед, но като че ли нищо не бе се променило.

- Всичко се е променило, всичко тръгна към по-зле - отвърна му дядо. - При това доста. - Сетне се обърна към мен и попита: - Къде е брат ти?

- При майстора.

- Ти защо си тук?

- Майсторът ми благодари и ме отпрати.

- Сам ли се прибра? Брат ти трябваше да те доведе - и заобяснява на Кара: - Два пъти седмично след заниманията по Корана ходят при мой приятел подвързвач, чиракуват, учат как се подвързват книги.

- Обичаш ли да рисуваш като дядо си? - попита ме Кара.

Нищо не му отвърнах.

- Хубаво - рече дядо. - Сега ни остави.

Толкова бе приятна топлината, идваща от мангала, че изобщо не ми се тръгваше. Мирисът на боя и клей ме поспря за миг. Ухаеше и на кафе.

- Да рисуваш различно означава да мислиш различно. Затова са убили горкия илюминатор - каза дядо. - А пък и правеше орнаментите по стария маниер. Дори не знам дали е убит, просто изчезна. Те работеха за Падишаха едно „Сурнаме“[40] под ръководството на Главния миниатюрист майстор Осман[41]. Всички работеха по къщите си, а Майстор Осман - в придворната работилница. Искам първо да отидеш там, да огледаш всичко. Боя се, че Финяга ефенди е убит от другите миниатюристи по време на спор. Пеперудата, Маслината, Щъркела - тези прозвища им даде преди години Главния миниатюрист майстор Осман... Всъщност, тях ще ги намериш по домовете им.

Докато слизах по стълбите, се обърнах. Чуваше се някакво трополене откъм стаята с долапите, в която спеше Хайрие и влязох вътре. Видях обаче не Хайрие, а майка си. Тя се смути, защото тялото й бе до половината в долапа.

- Ти къде беше?

А знаеше къде съм бил. В долапа имаше дупка, през която, ако вратата на работната стая на дядо бе отворена, се виждаше софата, а през нея - дядовата спалня, естествено, ако и тази врата бе отворена.

- Бях при дядо - отвърнах. - А ти, мамо, какво правиш тук?

- Не ти ли казах, че когато има гости, не бива да ходиш при него - подвикна ми тя, но не много високо, защото не искаше да я чуе гостът. А после ласкаво ме попита: - Какво, правеха?

- Седяха си. Е, не с боите. Дядо говореше, гостът слушаше.

- Как така са седели?

- Ами така - и аз хоп, седнах на пода и заимитирах госта: - Гледай, мамо, сега съм един много сериозен човек. Слушам дядо ми със сбърчени вежди и си клатя ритмично и умно главата, като при мевлют.

- Слизай долу и прати тук Хайрие. Веднага! - каза майка ми. Седна и почна да пише нещо на малък лист върху специалната дъска.

- Какво пишеш, мамо?

- Не ме ли чу, слизай долу и ми прати Хайрие!

Отидох в кухнята. Брат ми беше се върнал. Хайрие му бе сложила от пилафа за госта в един сахан.

- Хитрец - каза брат ми, - остави ме сам с майстора. Всички прегъвки направих сам. Посиняха ми пръстите.

- Хайрие, мама те вика.

- Само да хапна и ще те понатупам! - каза брат ми. -Трябва да си платиш за мързела и тарикатлъка.

Щом Хайрие излезе, преди още да е изял пилафа, той се нахвърли върху ми. Не успях да избягам. Хвана ме за китката и я заизвива.

- Спри, Шевкет, спри, много боли!

- Ще бягаш ли пак от работа?

- Няма.

- Закълни се!

- Заклевам се.

- Върху Корана се закълни.

- Ще се закълна.

Ама не ме остави на мира. Придърпа ме към масата и ме принуди да седна. С едната ръка се хранеше, а с другата продължаваше да извива моята - беше много по-силен от мен.

- Пак ли измъчваш брат си, проклетнико? - каза Хайрие. Явно излизаше, защото бе забулена. - Остави го на мира.

- Ти, слугиньо, не се бъркай - рече брат ми. - Къде си тръгнала?

- Ще купувам лимони.

- Лъжкиня - каза брат ми. - Шкафът е пълен с лимони.

Бе поотпуснал ръката ми и аз се освободих от него, ритнах го, грабнах свещника, но той скочи връз мен и ме повали. Тресна свещника и подносът се прекатури.

- Аллах ще ви накаже! - рече майка ми. Ама тихо, за не чуе гостът.

Как ли бе минала през софата и бе слязла долу при нас, без да я забележи Кара? Разтърва ни.

- Излагате се пред човека, мърльовци такива.

- Днес Орхан излъга - каза Шевкет. - Остави ме сам при майстора и избяга.

- Млък - каза майка ми и му удари един шамар.

Удари го обаче лекичко и брат ми не се разплака.

- Искам си татко - рече той. - Като се върне татко, ще извади червената сабя на чичо Хасан и ще се махнем оттук, ще се върнем при чичо Хасан.

- Млък - повтори майка ми. Изведнъж толкова се ядоса, че го хвана за ръката и го повлече към тъмния килер. И аз вървях подире им. Тя отвори вратата, но като ме забеляза, каза:

- И двамата влизайте вътре.

- Ама, мамо, аз нищо не съм направил - отвърнах аз и влязох в килера.

Майка ми затвори вратата. В килера не беше тъмно като в рог. През пролуките на кепенците, гледащи към наровото дърво, вътре влизаше някаква бледа светлина, но аз се уплаших.

- Мамо, отвори вратата. Замръзвам.

- Не плачи, страхливецо - каза Шевкет. - Сега ще отвори.

Майка ми наистина отвори вратата и рече:

- Ще кротувате ли, докато гостът си отиде? Хайде сега, докато Кара си отиде, стойте край огнището в кухнята и не се качвайте горе.

- Там е много скучно - измънка Шевкет. - Къде отиде Хайрие?

- Във всичко се бъркаш, а сега вече го прекали - отвърна майка ми.

В конюшната изцвили кон. После настъпи тишина. Не беше конят на дядо. Беше на Кара. Обхвана ни радост, сякаш отивахме на панаир или започваше някоя празнична утрин. Майка се усмихна така, сякаш държеше и ние да се засмеем. Стори две крачки навън и отвори вратата на конюшнята откъм нас.

- Шш-ъ-ът!

Върна се и ни пропусна да минем в миришещата на мазнина кухня на Хайрие.

- Докато гостът не тръгне, не ща и да чуя, че искате да излезете оттук. Не се карайте, за да не изглежда, че сте глезени и невъзпитани деца.

- Мамо - казах аз, преди тя да затвори вратата, - ще ти кажа нещо. Убили са горкичкия илюминатор на дядо.

7. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

Когато за пръв път видях сина й, веднага разбрах, че дългогодишният спомен за лицето на Шекюре е неверен. И лицето на Орхан, както лицето на Шекюре, бе по-изящно и по-удължено от онова, в моя спомен. Значи и устата на моята любима ще трябва да е по-малка и по-стегната, отколкото си я представях. През дванайсетте години на скитания по градовете охотно бях уголемявал в представата си устата на Шекюре, въобразил си бях, че устните й са по-прибрани, но едри и блестящи като вишна, по-плътни и изкусителни.

Ако носех в себе си лика на Шекюре, изработен в стила на италианските майстори, нямаше да се чувствам толкова без корен, задето някъде по средата на дванайсетгодишните ми митарства бях почнал да позабравям лицето на своята любима, останало нейде далеч. Защото ако лицето на любимата ви, нарисувано в сърцето ви, живее във вашата душа, целият свят е ваш дом.

Тревога обгърна душата ми, тревога, присъща на злощастниците, на убийците, на грешниците, щом зърнах сина на Шекюре, щом го заприказвах и разцелувах. Един глас ми нашепна: „Хайде сега, върви и виж Шекюре.“

По някое време ми хрумна да се измъкна, без да кажа и дума на Лелин, да вляза в софата - с крайчеца на окото преброих пет тъмни врати, едната до стълбището - и да ги отворя една по една, докато открия Шекюре. Но нали цели дванайсет години бях далеч от любимата си, защото несвоевременно и неразумно разкрих своите чувства пред нея. Тъй че изчаквах мълком и без да се издавам, а докато слушах Лелин, оглеждах миндерите, на които кой знае колко пъти беше присядала, и вещите, до които се бе докосвала Шекюре.

Слушах как султанът искал тази книга да бъде приключена за хилядната годишнина от хиджра[42]. На тази годишнина Властелинът на света, Падишахът ни искал да покаже, че и в неговата страна не по-зле се използват франкските стилове. Освен това, понеже знаел, че майстор-миниатюристите са прекалено заети с изготвянето на „Сурнаме“, Падишахът ни заповядал те да не излизат от домовете си, да работят там, а не в многолюдната придворна работилница. Естествено, той бил уведомен за тайните посещения на миниатюристите у Лелин.

- Иди да видиш Главния миниатюрист майстор Осман - каза Лелин. - Разправят, че ослепявал и оглупявал. Според мен той отдавна си е и сляп, и глупав.

С разрешението и благоволението на Падишаха ни Лелин подготвяше една книга, въпреки че не бе добър миниатюрист, а и не този бе неговият занаят - поради което щяха да се влошат отношенията им с Главния миниатюрист майстор Осман.

Връщайки се към детството, отдадох нужното внимание на вещите в къщата. Припомних си синия килим на пода, изработен в Кула[43], медната кана за вода, подноса за кафе и бакърената съдинка, чашите за кафе, за които покойната ми леля толкова пъти с гордост повтаряше, че са донесени чак от Китай през Португалия. Подставката, инкрустирана по края със седеф, поставката за кауци[44] на стената, червената кадифена възглавница, която докосвах, припомняйки си мекотата й - всички тези вещи бяха останали от къщата в Аксарай, където премина детството ни с Шекюре и те все още носеха сиянието на моите дни, изживени там сред щастие и рисунки.

Щастие и рисунки. Искам скъпите ми читатели, завладени от моята история и моята скръб, да запомнят тези две неща като отправна точка към моя свят. Някога тук сред книги, пера и рисунки бях много щастлив. После се влюбих и бях прокуден от този рай. В годините на любовното ми изгнание се убедих, че съм длъжник на Шекюре и на любовта си към нея, понеже на младини най-оптимистично възприемах живота и света. По детски наивно дори не се и съмнявах, че не ще получа ответ на любовта си, бях прекален оптимист и възприемах света като едно добро място. Обикнах и възприемах със същия оптимизъм книгите, всичко, което тогава Лелин ме караше да му чета, уроците в медресето, миниатюрата, рисуването. Чувствах се длъжен да опровергавам тъмните си житейски познания, омърсяващи любовта ми към Шекюре през слънчевата, радостна и най-богата половина от моето обучение: Усещането как в леденостудените нощи желанието чезне заедно с пламъците на огнището в стаите на различни ханове, как пропадам насън в някаква безмълвна бездна с жената, с която току-що съм се любил и мисълта, че не струвам и пукнат грош - ето кое ми остана в наследство от Шекюре.

- Знаеш ли, че след смъртта духовете ни могат да срещнат духовете на спокойно спящите в леглата си тук, в този свят? - попита след малко Лелин.

- Не знаех.

- След като умрем, ни очаква дълго пътуване, затова не се боя от смъртта. Боя се само да не умра, преди да бъде завършена книгата на Падишаха ни.

Щеше ми се Лелин да отбележи, че съм станал по-силен, по-умен и по-солиден, от друга страна обаче, откакто дойдох при човека, отказал да ми даде дъщеря си за жена преди дванайсет години, все си мислех, знам ли защо, за скъпия си кафтан, за сребърната юзда и за ръчно извезаната сбруя на коня, който щях да яхна, след като се спусна по стълбището и го изведа от конюшнята.

Казах му, че ще му помагам с всичко, което съм научил от миниатюристите. Целунах му ръка, слязох по стъпалата, на двора ме лъхна зимният студ и осъзнах, че не съм нито дете, нито възрастен: Цялото ми същество щастливо усети света. Докато затварях портата на конюшнята, духна вятър. На двора и аз, и моят едва удържан бял кон потръпнахме: Познавах твърде добре яките му жилести крака, нетърпението му и колко е труден за обуздаване. Възнамерявах с един отскок да го яхна, да се изгубя из тесните улички като вълшебния конник, който не се завръща, но тъкмо тогава, незнайно откъде, пред мен изникна огромна жена с бохча в ръка, явно еврейка, защото бе цялата в розово[45]. Бе едра и широка като шкаф, ала подвижна, жизнена и дори кокетна.

- Лъве мой, момко, ти наистина си бил голям чаровник, както разправят - каза тя. - Женен ли си, ерген ли си, не знам, ама искаш ли да купиш за тайната си любима копринена кърпа от Естер, най-известната търговка в Истанбул?

- Не.

- А ален, атлазен пояс?

- Не.

- Не казвай непрекъснато „не“. Може ли лъв като тебе да си няма я годеница, я тайна изгора? Кой знае коя девойка изплаква очите си по тебе?

В този миг тялото й, като гъвкаво тяло на акробат се изви и тя пристъпи към мен със смайваща изящност. Същевременно със сръчността на факир, който прави от нищо нещо, в ръката й се появи писмо. Сграбчих го светкавично и сръчно го подпъхнах в пояса, сякаш години бях се подготвял за този миг. Писмото бе голямо и вледененото ми тяло отсега припламна от топлината му.

- Яхни коня си, подкарай го раван край стената - каза търговката Естер, - свърни вдясно по пряката и продължавай невъзмутимо, ама стигнеш ли наровото дърво, обърни се и погледни къщата, която току-що напусна, погледни прозореца, дето ще е насреща ти.

След което продължи по пътя си и изчезна. Възседнах коня, ама така, сякаш го правех за пръв път в живота си. Сърцето ми биеше до пръсване, безпокойство обзе мислите ми, ръцете ми се замотаха в юздите на коня, но когато здраво притиснах крака в хълбоците му, умният ми кон, преобразил се в разумен и изкусен властелин, пое в раван, както ни заръча Естер търговката и, о, прекрасен миг, свихме по пряката в дясно!

И тогава ми се стори, че може би наистина съм чаровник, стори ми се, че както в приказките, иззад всеки кепенк и всяка прозоречна решетка ме наблюдава по една жена и аз съм готов отново да запламтя с предишния огън. За това ли копнеех? Да се върна към предишното си страдание? Внезапно слънцето се показа и аз се обърках.

Къде е наровото дърво? Нима това хилаво и тъжно дръвченце? Да, то е! Леко се приведох над коня: Точно срещу мен имаше прозорец, но в него не се виждаше никой. Измами ме тая досадница Естер!

Едва го помислих, и кепенците, покрити с лед, внезапно се разтвориха с трясък, и на слънцето, в рамката на заблестелия прозорец, през заснежените клони след дванайсет години видях моята прекрасна любима, видях очарователното й лице. Към мен ли гледаше чернооката ми любима, или нейде отвъд, към някакъв друг живот? Така и не разбрах тъжна ли беше, усмихната ли, или просто се усмихваше тъжно. Забави своя ход, глупав мой кон, не слушай сърцето ми! Обърнах се решително назад и през побелелите клони загледах с тъга загадъчното й красиво и изящно лице, докато то се изгуби.

Много по-късно, след като отворих писмото и видях рисунката в него, проумях как страхотно напомняме - аз върху коня, тя на прозореца - на хиляди пъти рисуваната сцена с Хосроу под прозореца на Ширин, само дето помежду ни стърчеше и едно тъжно дърво; проумях, че изгарям от любов като в онези книги, които тачехме и обичахме.

8. МОЕТО ИМЕ Е ЕСТЕР

Знам, че изгаряте от любопитство да узнаете какво пише в писмото, което предадох на Кара. Понеже и аз не съм по-малко любопитна, научих всичко. Мога да ви разкажа какво се случи преди да предам писмото, пък вие си представяйте как отгръщате назад страниците на една история.

Привечер със съпруга ми Нисим, в дома ни сред еврейския квартал на брега на Златния рог, седяхме край огнището, хвърляхме в него дърва - двама охкащи старци, опитващи да се сгреят. Не ми придиряйте, че сега се нарекох старица - натъпча ли бохчата с копринени кърпи, с ръкавици, с чаршафи[46], с пъстри платове за ризи от португалския кораб и с вълнуващите жените било евтини, било скъпи бижута като пръстени, обеци, огърлици - грабвам я и се емвам - няма улица, която да не съм прошетала аз, Естер, господарката на цял Истанбул. Няма писмо, няма клюка, която да не съм разнесла от врата на врата, половината девойки на Истанбул съм омъжила, но сега не отворих дума, за да се хваля. Казах, че както си седяхме привечер, на вратата ни се похлопа. Отидох, отворих, а насреща ми оная, смахнатата слугиня Хайрие. В ръцете й писмо. Дали от студа, дали от вълнение, обясняваше нервно и разтреперано, така че в началото дори не разбрах какво иска от мен Шекюре.

Най-напред си помислих, че праща писмо на Хасан, та се зачудих. Нали мъжът на хубавата Шекюре не се върна от войната - според мен отдавна са му светили маслото на тоя злочестник. Мъжът й, воинът, дето не се завърна, има един направо необуздан брат, Хасан се казва. Хубаво, обаче разбрах, че писмото на Шекюре не било за Хасан, а за друг. Ще полудее Естер от любопитство какво пише в това писмо. Е, най-накрая успях да го прочета.

С вас не се знаем добре. Та внезапно се притесних. Правичката да ви река, няма да ви казвам как прочетох писмото. Току-виж порицаете любопитството ми - гаче ли вие не сте любопитни като бръснарите, - и ме презрете. Ще ви кажа само туй, дето чух, докато ми четяха на глас писмото. Та ето какво бе написала сладката Шекюре:

„Кара ефенди, ти идваш в моя дом, възползвайки се от близостта си с баща ми. Не чакай никакъв знак от мен. След твоето заминаване тук се случиха много неща. Омъжих се и имам двама прекрасни синове. Единият - Орхан - го видя преди малко, като влезе при вас. От четири години чакам мъжа си и за нищо друго не мисля. И макар че с двете деца и стария си баща се чувствам самотна, нещастна и безпомощна, макар че се нуждая от силата и закрилата на мъж, нека никой не си помисля да се възползва от моето положение. Затова те моля повече да не идваш у нас. Веднъж вече ме посрами, изтърпях какво ли не, за да докажа пред баща си своята невинност! С това писмо ти връщам рисунката, която остави за мен - нарисува я, когато бе млад и объркан. За да не храниш някаква надежда и да не се подлъжеш. Измамно е да се мисли, че хората могат да се влюбят, като гледат една рисунка. Най-добре ще е повече да не стъпваш у нас. “

Завалийката Шекюре, тя не е нито мъж, нито паша, нито бей, та да слага официален печат на писмото! В края на листа бе изписала инициала си като малка, подплашена птичка и толкоз.

Като споменах за печата, сигурно ви е любопитно как отварям и затварям запечатаните писма. Че те, самите писма, не са запечатани. А милата ми Шекюре си мисли, че Естер е неграмотна еврейка и няма да разбере. Правилно, няма да мога да прочета написаното, ама ще накарам друг да го стори. Вашите писма обаче много добре ги разчитам и сама. Взех ли ви акъла сега?

Така ще го обясня, та и най-глупавите да разберат.

Едно писмо може да говори не само с написаното. Писмото е като книгата, чете се и с мирисане, и с докосване, и с опипване. Затуй умниците казват: Чети, та да видим какво казва писмото. А глупците казват: Чети, та да видим какво пише в него. Майсторлъкът се състои в това да разчетеш изцяло писмото, а не само написаното. Да видим какво още е казала Шекюре, слушайте:

1. Провождам ти писмото тайно, не защото то съдържа някаква особена тайна, а понеже Естер е привикнала така да си върши работата - казва тя.

2. Към някаква потайност и тайнственост ни навежда самият лист - надиплен като тесто за бюрек. А всъщност писмото е отворено. В него има и голяма рисунка. Сгънато е така, сякаш казва - никой не трябва да узнае нашата тайна. И с това по-скоро е заприличало на писмо, призоваващо към любов, отколкото на писмо, отхвърлящо любовта.

3. Ама ароматът на писмото изяснява нещата. Той е тъй нежен (дали пък писмото не е било съзнателно напоено с него) и в същото време тъй магнетичен, че не можеш да не го усетиш (това дъх на здравец ли е или така ухае ръката й), затова и онзи, дето ми прочете писмото, направо обезумя, горкичкият. Мисля, че по същия начин ще обезумее и Кара.

4. Неграмотната Естер, сиреч аз, все пак разбра по почерка, по изящния трепет на буквите, сякаш люшнати от зефир, че всъщност всичко трябва да се разбира обратно на казаното в писмото, опитващо се да внуши: „Ох, бързам, пиша припряно и не отдавам голямо значение на нищо.“ Въпреки този намек, когато се споменава Орхан, е написано „преди малко“ - съвсем ясно е, че е имала чернова, понеже всеки ред издава премисленост.

5. Дори еврейката Естер, сиреч аз, знае, че рисунката, изпратена с писмото, пресъздава как красивата Ширин се влюбва в привлекателния Хосроу, гледайки неговото изображение. Истанбулските романтички припадат по тази история, но за първи път виждах да се изпраща рисунка.

Често се случва с вас, щастливите грамотници: Прочитате по молба на някой неграмотник писмото, изпратено до него. Написаното е тъй разтърсващо, вълнуващо и обезпокояващо, че собственикът на писмото, понеже сте съпричастни с тайната му, притеснено и засрамено ви моли да му го прочетете повторно. Прочитате му го пак. И накрая от многото препрочитания и двамата го заучавате наизуст. После неграмотникът взима писмото и ви пита тая дума тук ли е казана, онази - там ли, взира се в посоченото от вашия пръст място, без да проумява абсолютно нищо. Сума ти неграмотни момичета гледат завъртените букви, свързващи думите, нищо не могат да разчетат, ама ги знаят наизуст и понякога, щом забравя, че и аз самата нито чета, нито пиша, направо ми идва да разцелувам тия момичета, леещи сълзи над писмата.

Има обаче и зложелателки - дано не заприличате на тях: Момичето, в желанието си да се докосне още веднъж до писмото, да му се порадва - нищо, че не схваща коя дума къде е изписана, - гледа да си вземе писмото, пък те му викат: „Че за какво ти е на тебе писмото, нали не можеш да четеш, какво има да му гледаш още.“ На подобни говеда, дето не дават писмото на момичето, сякаш е писано до тях, аз, Естер, доста често вдигам страхотни скандали, докато не го върна на притежателката му. Ей такава, видите ли, добра жена съм аз, Естер, обикна ли ви, няма начин да не ви помогна.

9. АЗ, ШЕКЮРЕ

Защо се озовах на прозореца тъкмо когато, яхнал белия си кон, отдолу мина Кара? Защо тъкмо в този миг нещо ме накара да бутна кепенците и когато го зърнах през заснежените клони на наровото дърво, дълго не можах да откъсна очи от него? Не мога да ви отговоря. Нали аз проводих съобщението по Хайрие, знаех, разбира се, че Кара ще мине оттам. Сама си наумих да вляза в стаята с долапите, гледаща към наровото дърво, за да проверя чаршафите в раклата. Слънцето изпълни стаята в мига, когато възбудено, с все сила бутнах кепенците: Застанах на прозореца и със заслепени от слънцето очи го видях - беше прекрасен.

Бе се източил, съзрял, нямаше го онова юношеско тромаво поклащане на главата и беше изключително привлекателен. А сърцето ми каза: „Ей, Шекюре, взри се в очите му, той е не само привлекателен - сърцето му е като на дете, чисто и самотно. Омъжи се за него.“ А му бях проводила писмо, в което пишех тъкмо обратното.

Дванайсетгодишна открих, че съм по-зряла от него, макар да бе с дванайсет години по-голям от мене. Тогава ми се правеше на мъж, но когато казваше „ще сторя това, онова ще сторя, оттук ще скоча, там ще се изкатеря“, свенливо се прикриваше я зад книгата си, я зад някоя рисунка. После и той се влюби в мен. Една рисунка стана израз на любовта му. Сега и двамата бяхме пораснали. Но тогава, дванайсетгодишна, усещах, че Кара избягва да ме гледа в очите, защото се боеше да не открия любовта му. Казваше, например, „Ще подадеш ли ножа с дръжката от слонова кост?“, а очите му бяха в ножа, не в мен. Питах го, например, „Хубав ли е вишневият сироп?“, пък той не показваше нито с доволна усмивка, нито с някаква гримаса - нали устите ни бяха пълни, - че го харесва. А изкрещяваше високо едно „Да!“, сякаш подвикваше на крава. Защото от страх не смееше да ме погледне. Бях доста хубавка. Зърнеха ли ме дори отдалече през пердета, през врати, макар и накачулена с дрехи, мъжете тутакси се влюбваха в мене. Разказвам ви всичко това, не за да се хваля, а за да споделите с разбиране тъгата ми.

Всички помнят оня момент от легендата за Хосроу и Ширин, пък и ние с Кара сме го обсъждали доста. Шапур искал Хосроу и Ширин да се влюбят. По време на една разходка Ширин и нейните недимета[47] седнали да си починат под едно дърво - на един клон Шапур тайно провесил лика на Хосроу. Като видяла нарисувания образ на привлекателния Хосроу, увесен на клона в прекрасната градина, Ширин веднага да се влюбила в него. Съществуват много миниатюри, отразяващи този момент, или, както викат миниатюристите, тази сцена: Ширин възхитено и объркано се взира в неговото изображение върху клона. Докато работеше с баща ми, Кара на няколко пъти се връщаше към тази сцена и я прерисува съвсем точно. После, когато се влюби в мен, направи една рисунка и за себе си. Но вместо Хосроу и Ширин, в миниатюрата бяхме изобразени аз и Кара. Ако не бяха изписани имената ни, единствено аз щях да разбера, че девойката и момъкът сме ние двамата, макар понякога той да се шегуваше, че ни е нарисувал с еднакъв контур, но ни е оцветил различно. Мене - в синьо, а себе си - в червено. Ала това като че ли не му бе достатъчно - в долната част на рисунката с Хосроу и Ширин бе изписал имената ни. Бе оставил миниатюрата така, че да я видя и бе избягал като виновен. Спомням си, че наблюдаваше отдалече как разглеждам рисунката в очакване какво ще се случи.

Понеже знаех, че няма да мога да се влюбя в него така, както е била влюбена Ширин, първоначално си мълчах. Едва по-късно, когато Кара си тръгна, през оная лятна вечер, когато се опитвахме да се разхладим с вишневия сироп - ледът, разправяха, бил донесен от планината Улудаа, - признах пред татко, че Кара ми се е обяснил в любов. Кара тогава току-що бе завършил медресето. Учителстваше в крайните квартали и се опитваше и по своя инициатива, но много повече по настояване на татко, да се настани на работа при всесилния, високоуважаван Наим паша. Според татко това бе разумно вложение в бъдещето. По повод настаняването на Кара при Наим паша татко доста се притесняваше, казваше, че Кара постъпва глупаво като не прави нищо по въпроса, а би могъл да работи там поне като писар. През въпросната вечер рече: „Макар и беден, племенникът гледа бая нависоко.“ Имаше предвид нас. И за да не тревожи майка ми, добави: „Май излезе по-умен, отколкото го мислехме.“

Спомням си с тъга какво предприе баща ми след това, как аз странях от Кара, как отначало той спря да идва вкъщи, а сетне и на всички други места в квартала ни, но не ми се ще да ви занимавам с тия подробности: Не бихте обикнали нито баща ми, нито мен. Нямахме друг избор, повярвайте. В такива случаи благоразумните люде проумяват, че безнадеждната любов си е безнадеждна и деликатно подмятат онова „абе, не си подхождаме“, като накрая, вероятно напълно справедливо, отсичат: „Ами това е положението.“ Все пак да припомня, че майка ми на няколко пъти продума: „Не разбивай сърцето на детето!“ Кара, когото мама нарече „дете“, бе на двайсет и четири години, а аз - на половината от неговите. Баща ми намираше любовното обяснение на Кара за дръзко и не се вслуша в молбите на мама.

Когато научихме, че е напуснал Истанбул, престанахме да го споменаваме, макар и да не го забравихме напълно. Понеже години наред не ни изпрати никаква вест от никъде, взех да обмислям къде да скрия миниатюрата, символ на детинските ни спомени, на нашето детско приятелство. За да не се притесняват, първо баща ми, а по-късно и моят мъж, воинът, ако случайно открият миниатюрата и най-вече за да не ревнува мъжът ми, умело заличих изписаните имена „Шекюре“ и „Кара“ така, сякаш бе капнало отгоре им малко от татковото мастило „Хасан паша“, след което най-старателно превърнах капката в цветенца. Ако сред вас сега се намерят хора, готови да ме упрекнат, задето според уговорката ни, когато му върнах рисунката, се появих на прозореца, би трябвало най-малкото да се засрамят или поне да се позамислят.

След дванайсет години неочаквано застанах срещу него там, на прозореца под алените лъчи на залязващото слънце и се загледах изумено, чак докато премръзнах, как под тия лъчи градината преливаше от червеникаво до оранжево. Нямаше и полъх на ветрец. Не ме интересуваше какво биха си казали я случайният минувач, я баща ми, ако ме зърнеха на отворения прозорец или забележеха минаващия с коня си Кара. Един път седмично с голямо удоволствие ходех на баня, ала веднъж Месруре, една от щерките на Зивер паша - тя хем не спираше да се кикоти и забавлява, хем най-внезапно изричаше смайващи неща, - ми каза, че човек никога не знае съвсем точно какво мисли в даден момент. Съгласна съм с нея: понякога кажа нещо и докато го казвам, разбирам, че съм го мислила, въпреки че най-убедено мисля тъкмо обратното, когато се чуя какво съм казала.

Няма да скрия от вас, че наблюдавах всеки миниатюрист, когото баща ми канеше у дома и се безпокоях за изчезналия като мъжа ми нещастник Финяга ефенди. Той беше най-грозният и най-беден душевно.

Затворих кепенците, излязох от стаята и отидох в кухнята.

- Мамо, Шевкет не те послуша - каза Орхан. - Когато Кара изкарваше коня си от конюшнята, той излезе от кухнята и го наблюдаваше през дупката.

- Много важно - отвърна Шевкет с чукалото на хаванчето в ръка. - И мама го наблюдаваше през дупката в долапа.

- Хайрие - казах аз. - За вечеря им направи малко пържени филийки със смлени бадеми и захар.

Орхан подскочи от радост, Шевкет не издаде и звук. Заискачвах се по стълбите, те ме последваха с крясъци, задминаха ме като двойка гълъби, посбутвайки се щастливо, пък аз им подвикнах: „По-спокойно!“ и се разсмях. „Ей, проклетии такива, да не ви перна по крехките гръбчета!“

Прекрасни са привечерите у дома с децата! Баща ми безмълвно се бе отдал на книгата си.

- Гостът ни си е отишъл - казах аз. - Надявам се, не ви е уморил.

- Не. Развесели ме. Държи се с Лелин си както и преди, с уважение.

- Това е добре.

- Но е предпазлив и недоверчив.

Каза го, за да приключи темата. С тон, доста пренебрежителен спрямо Кара, за да провери как бих реагирала. В друга ситуация тутакси бих отвърнала с хапливия си език. Този път обаче с трепет си мислех за мъжа върху белия кон.

После, не знам как, прегърнати с Орхан, се озовахме в стаята с долапите. Към нас се присъедини и Шевкет. По някое време се сборичкаха. Стори ми се, че ще се скарат, но след миг се катурнахме върху миндера. Обичах ги като малки кутрета, целунах ги по косиците, притиснах ги към себе си и усетих тежестта им върху гърдите си.

- Хъм - казах, - миришат ви косите. Утре да идете с Хайрие на баня.

- С Хайрие повече няма да ходя на баня - отсече Шевкет.

- Пораснал си вече.

- Мамо, а ти защо си облякла тая хубава лилава риза? -попита Шевкет.

Влязох навътре в стаята, съблякох лилавата риза. Сложих си бледозелената. Докато се преобличах, се смръзнах, разтреперих се, но плътта ми пламтеше, нещо повече, усещах тялото си живо и жизнено. Ружът по бузите ми се бе поразмазал, докато се боричкахме и целувахме с децата, ала все пак наплюнчих дланта си и го доизтрих. Знаете ли, че близки и далечни роднини, жените в банята и всеки, който ме види, казва, че приличам на шестнайсетгодишна, а не на зряла двайсет и четиригодишна жена, родила две деца. Трябва да им повярвате, нужно ми е да повярвате, разбирате ли, инак спирам да разказвам.

Не се учудвайте, че разговарям с вас. От години гледам рисунките в книгите на баща си, търся в тях жените, красавиците. Има ги, макар и рядко, и все са свенливи, срамежливи, взират се току пред себе си, сякаш се оправдават. Една не се намери да погледне света с гордо вдигната глава, както мъжете, воините и падишасите. В нарисуваните надве-натри евтини книги обаче, поради немарливостта на миниатюриста, очите на някои от жените не са насочени към земята, нито към друг елемент от миниатюрата, например, към някоя чаша или към любимия, знам ли, а са вперени право в човека, който я разглежда. И си мисля какъв ли е той.

Настръхвам, като се сетя за двестагодишните книги от времето на Тимур, закупени с алтъни от любознателни неверници и отнесени в техните далечни страни: Може би някой ден, някой чуждоземец ще чуе и моята история. Това не е ли всъщност желание да се увековечиш в книгите, падишаси и везири не дават ли пълни с алтъни кесии на авторите на книгите, които разказват за тях, които са посветени на тях тъкмо заради тази тръпка? Усещайки тази тръпка, и на мен, като на онези красавици, взрели се с едно око в живота, описан в книгата, а с другото - в реалния живот, ми се ще да разговарям с вас, дето ме наблюдавате от незнайни страни, от незнайно време. Аз съм красива, умна и ми харесва, че ме наблюдавате. Ако изрека някоя и друга неистина, не си съставяйте погрешно мнение.

Вече сте усетили - баща ми ме обича много. Преди мене е имал три момчета, Аллах му ги е отнел едно по едно, но мене -момичето - е пощадил. Баща ми трепереше над мене, но не се омъжих за избран от него човек, а за спахията, когото сама си харесах. Ако зависеше от баща ми, щеше да ме даде на мъж, който хем да е учен, хем да разбира от живопис и изкуство, хем да е с власт, хем да е богат като Карун[48] и понеже такова чудо няма дори в неговите книги, щях да си остана вкъщи и да чакам появяването му с години. За красотата на мъжа ми се разказваха легенди - намерих начин да му изпратя вест и той се появи пред мен, когато се връщах от баня. Тогава го видях за пръв път; очите му пламтяха и аз тутакси се влюбих в него. Беше мургав красавец със зелени очи; имаше силни ръце, но бе невинен и мълчалив като заспало дете. Може би цялата му сила се изливаше в битките, докато убиваше или плячкосваше, струваше ми се, че едва доловимо мирише на кръв, у дома обаче беше мек и спокоен като жена. Отначало баща ми не искаше да ме даде на този беден воин, но аз го заплаших, че ще се самоубия и той склони. Мъжът ми смело участваше в не една битка, проявявайки чудеса от храброст, стана собственик на тимар на стойност десет хиляди акчета и всички взеха да ни завиждат.

Отначало не отдадох голямо значение на това, че не се завърна с армията след четиригодишната война със сафавидите. Бе се сдобил с военен опит, въртеше и собствени дела, донасяше все повече плячка, стремеше се към все по-големи тимари, обучаваше все повече воини. Намериха се очевидци, които твърдяха, че се отделил със своите хора от походната колона и се отправил към планините. Надявах се, че всеки момент ще се върне, но за две години постепенно свикнах с отсъствието му, после, като разбрах колко много са истанбулчанките, чиито мъже са изчезнали като моя, просто се примирих с положението.

Нощем, прегърнати с децата, плачехме в постелята. И за да не плачат, аз си измислях, примерно, как някой си ми бил казал, че имал сигурни доказателства и че преди да пукне пролетта, баща им ще се върне, сетне те разпространяваха на други моята измислица и тя се връщаше обратно при мен като „радостна вест“, в която вярвах повече от всички.

Живеехме в къща под наем в Чаршъкапъ с бащата на моя мъж, абхазец с благородна душа, но невидял бял ден, и с брата на мъжа ми, зеленоок като него. След изчезването на мъжа ми - тази опора на дома, стана трудно да се живее. Свекър ми бе спрял да прави огледала, надявайки се, че синът му все повече ще разбогатява от войната, но се видя принуден отново да се върне към занаята си. Братът на мъжа ми, Хасан, бе ерген, работеше в митницата - той носеше парите вкъщи и когато се понатрупаха, взе да се разпорежда като стопанин. Една зима, уплашени, че не могат да съберат пари за наема, закараха на Пазара за роби слугинчето, което се грижеше за домакинството и го продадоха. И поискаха от мен да се заема с кухненската работа, с прането, дори с пазаруването. Не им отвърнах, че не съм жена за подобна работа, обуздах сърцето си и започнах да върша всичко. Девер ми Хасан обаче, който нощем вече не разполагаше със слугинчето, взе да хлопа на моята врата и аз се видях в чудо какво да правя.

Естествено, можех да се върна начаса в бащиния си дом, ала според кадията, докато мъжът ми по закон се води жив, ако резгневя близките му, те нямаше да се задоволят само насилствено да ме върнат с децата при свекъра, тоест, в къщата на мъжа ми, а можеха и да поискат да бъдем наказани и аз, и баща ми, който ме е приютил. Впрочем, бих могла и да легна с Хасан - беше по-човечен и по-разумен от мъжа ми, а и знаех, че е силно влюбен в мене. Ако бях сторила тая глупост, това щеше да ме принизи до обикновена слугиня, да пази Господ, понеже не му бях жена. Те изобщо не искаха да приемат факта, че мъжът ми е мъртъв. Защото се бояха, че ще поискам своя дял от наследството, че ще ги напусна с децата и ще се върна при татко. Ако според кадията мъжът ми не е мъртъв, естествено е, че не можех да се омъжа за Хасан, но и за никого другиго, ето защо предпочитаха мъжът ми да се води „изчезнал“, за да ме обвържат с този дом и с тази женитба, което можеше да продължи до безкрай. Защото, не забравяйте, че аз вършех домакинската работа, готвенето, прането - всичко, а един от тях бе лудо влюбен в мене.

За свекър ми и Хасан най-доброто разрешение на въпроса бе да се омъжа за Хасан, но за това най-напред бе нужно смъртта на мъжа ми да бъде потвърдена от очевидци, после да бъде убеден и кадията. И тъй като нямаше кой да докаже, че е жив, със съгласието на бащата и брата, като най-близки на изчезналия ми съпруг, дори кадията за четири-пет акчета щеше да повярва на лъжесвидетелите, видели как е загинал в някое сражение. Големият ми проблем беше да накарам Хасан да повярва, че след като овдовея, няма да напусна дома му, няма да искам дял от наследството, нито пък пари, за да се омъжа за друг, и най-важното, че по собствено желание ще се омъжа за него. Знаех, че за да спечеля доверието му, не бе достатъчно само да се любя с него и с това да се приключи, налагаше се и да се преструвам на влюбена.

С малко повече усилия от моя страна, бих могла и да се влюбя в Хасан. Бе осем години по-млад от моя изчезнал съпруг, навремето го чувствах като брат и това чувство ни сближи. Харесвах непретенциозната му, но страстна натура, обичта му към децата ми, с които си играеше, тъжния му поглед, отправен понякога към мен, поглед на човек, умиращ от жажда пред чаша с леден вишнев сироп. Но знаех, че се налага да положа твърде големи усилия, за да се влюбя в човек, който не се притеснява от това, че трябва да пера, да се пазаря на чаршията наравно със слугините и слугите. През онези дни Хасан не ми даде тази възможност - отбивах се при баща си и дълго, със сълзи на очи гледах тенджерите, кухненските съдове, чашите, а нощем спяхме плътно прегърнати с децата, за да се подкрепяме. Започна да се държи непристойно, защото сам не си вярваше, а и не можеше да повярва, че единственият начин да се оженим е да се влюбя в него. Опита се веднъж-два пъти да ме притисне, да ме целуне, да ме поопипа, уверявайки ме, че мъжът ми няма да се върне, заплашваше ме, казваше, че ще ме убие, а после плачеше като дете и аз разбрах, че няма да се омъжа за него, тъй като не познаваше истинската и благородна любов, толкова вълнуващо разказана в легендите.

Една нощ, когато се опита да насили вратата на стаята, в която спяхме с децата, скочих и се разкрещях с все сила, че в къщата са влезли зли джинове, без да обръщам внимание, че ще стресна децата. С моите писъци и с уплаха ми от джиновете, събудих свекър си и му казах за Хасан, чисто похотливо желание бе още видимо. Сред безсмислените ми бръщолевения за джинове, умният старец засрамено забеляза позорната истина -пияният му син безочливо бе опитал да се люби с жената, родила две деца на другия му син. Не пророни и дума, когато казах, че до сутринта няма да заспя и ще седя пред вратата, за да пазя синовете си от джиновете. На сутринта съобщих, че задълго се връщам с децата в моя дом, за да гледам болния си баща - той прие това поражение. Върнах се в бащиния си дом и взех със себе си като спомени от семейния живот часовника с камбанката, военна плячка от Унгария, мъжът ми не бе го продал, донесе ми го като подарък, шаха от слонова кост, табризка направа, с чиито фигури децата играеха на война, изработения от сухожилията на най-буйния арабски жребец камшик и сребърните свещници, военна плячка от Нахичеван - тогава много му се карах, понеже искаше да ги продаде.

Напуснах дома на моя отсъстващ съпруг и както очаквах, фанатичната, непристойна любов на Хасан се разгоря, превръщайки се в неизбежен, но достоен за уважение пожар. Понеже знаеше, че не може да разчита на бащината си подкрепа, вместо да ме заплашва, започна да ми изпраща любовни писма, по чиито полета бяха нарисувани птици, лъвове с насълзени очи и тъжни газели. Макар че ги пишеше негов приятел с душа на миниатюрист и поет, няма да скрия от вас, че напоследък често препрочитах тези писма, разкриващи богатия му духовен мир, нещо, което не бях забелязала докато живеехме под един покрив. Уверенията на Хасан в последните писма, че няма да ме използва като слугиня в домакинската работа, тъй като вече печелел достатъчно, почтителният му, мил и шеговит език, капризите на децата с техните нескончаеми свади и молбите на баща ми ме подлудиха и аз блъснах кепенците на моя прозорец, за да мога да изплача тъгата си пред света.

Докато Хайрие слагаше софрата за вечеря, направих топла настойка от цветовете на най-добрата фурма, донесена на баща ми от Арабистан, добавих лъжица мед, малко лимонов сок и ги разбърках, тихичко влязох при татко - четеше „Книга за духа“, и точно както обичаше - незабележимо, като дух я сложих пред него.

Попита ме с тъй тъжен и немощен глас „Вали ли сняг?“, че мигом разбрах - този е последният сняг, който горкият ми баща вижда в живота си.

10. АЗ СЪМ ЕДНО ДЪРВО

Аз съм едно дърво, самотно дърво. Завали ли дъжд, плача. Чуйте моя разказ в името на Аллах. Ще ви разкрия, защо се чувствам така самотно, мислете за мен като за джин и нека кафето ви държи будни, с отворени очи.

1. Казват, че майсторът ме е нарисувал набързо върху негрундирана груба хартия, че съм рисунка на дърво зад гърба на медаха. Така е. Край мен сега няма нито нарово дърво, нито седемлистна трева, нито мрачни скали, които понякога наподобяват човек, понякога самия дявол, нито вълнообразни китайски облаци по небето. Единствено земя, небе, аз и линията на хоризонта. Ала разказът ми е още по-объркан.

2. Това че съм дърво, не означава непременно да съм част от някоя религиозна книга. Не съм страница от книга, а съм рисунка на дърво и това ме обезпокоява. Идва ми наум обаче, че понеже не съм част от книга, могат да ме окачат на стената като рисунка за идолопоклонници и неверници - да ми се кланят и да ме боготворят. Донякъде тайничко се гордея с това, ала после започвам да изпитвам и срам, и страх - дано не ме чуят привържениците на ерзурумския ходжа.

3. Ала действителната причина за моята самота е, че не знам от коя история съм част. Тъкмо да стана част от една история и се отроних от нея като лист. Разказвам ви я:

ИСТОРИЯ ЗА ТОВА, КАК СЕ ОТРОНИХ ОТ СВОЯТА ИСТОРИЯ КАТО ЛИСТ, ОТРОНЕН ОТ ДЪРВО

Персийският шах Тахмасб бе най-големият враг на османлиите, но и бе падишахът, който, докато не почна да изкуфява, най-много на света обичаше рисуването - преди четирийсет години се интересуваше единствено от забавленията, виното, музиката, поезията, миниатюрната живопис, сетне охладня към тях. Отказа се от кафето и направо затъпя; с навъсено лице и мрачна старческа подозрителност заяви, че премества столицата от Табриз, тогава персийско владение, в Казвин, за да е по-далеч от османската войска. Като остаря още повече, изпадна направо в душевна криза, разкая се за страстта си към виното, младите момчета и живописта, и това бе истинско доказателство, че благородният шах се е отказал не само от насладата, която носи кафето, но и от здравомислието си. Талантливите подвързвани, калиграфи, илюминатори и миниатюристи, сътворили в Табриз за двайсет години най-прекрасните чудеса на света, се пръснаха като пилци по различни градове. Племенникът и зет на шах Тахмасб - султан Ибрахим Мирза, валия на Машхад, повика най-изявените от тях, настани ги в придворната работилница и се започна изработването на фантастичната книга „Седемте трона“ от Джами[49], състояща се от седем месневита[50]. Разкаялият се шах Тахмасб, който хем обичаше умния си и обаятелен племеник, хем го ревнуваше от дъщеря си, която му бе дал за жена, като чу за тази фантастична книга, се разяри и от завист го заточи в Каин, а после, още по-разярен - в много по-малкия град Сабзивар. Ето защо калиграфите и миниатюристите от Машхад се пръснаха по придворните работилници на други градове, страни, султани и принцове.

Но книгата, замислена от султан Ибрахим Мирза, не остана незавършена, благодарение на един истински ценител на книгите. Този човек яхна коня си и отиде чак в Шираз, където се правеха най-добрите орнаменти, взе от там две страници, за да ги отнесе в Исфахан на калиграфа, владеещ най-изящния арабски стил „несталик“, сетне прехвърли планините и стигна чак в Бухара при най-известния миниатюрист на узбекския хан, та да му подреди миниатюрите и да му нарисува персонажите, след което се отби в Херат - този път при един полусляп майстор, който по памет нарисува всички извивки на тревите и листата; и пак в Херат посети друг калиграф - със златни ръкописни арабски букви той надписа табелката над вратата в рисунката, и хайде отново на юг, към Каин; подир шестмесечното си пътуване показа на султан Ибрахим Мирза готовите страници и получи неговата похвала.

Разбраха, че по този начин книгата няма да бъде завършена скоро и наеха татарски куриери. На всеки един връчиха страницата, която трябваше да се изработи и писмо с указание до съответния творец. Така куриерите пренесоха страниците на книгата по пътищата на Персия, Хорасаи, Узбекската страна и Мавераннахр[51]. Подготовката на книгата потръгна със скоростта, с която се придвижваха куриерите. Една снежна нощ сред долитащия вой на вълците те се забавляваха в хана, когато разбраха, че работят за една и съща книга, донесоха страниците от стаите си, съпоставиха петдесет и девета със сто шейсет и втора страница и се опитаха да разгадаят към кое месневи са и на кое място се падат.

Днес научавам с тъга, че работата приключва и че на една от страниците е трябвало да бъда и аз. Колко жалко, че когато татаринът ме е пренасял в студения зимен ден през каменистото дефиле, разбойници му препречили пътя. Първо пребили нещастника, после го разсъблекли, изнасилили го и накрая безжалостно го убили. Затова и не знам от коя страница съм изронено. Молбата ми е докато ме гледате, да кажете: Може би съм прикривало преоблечения като овчар Маджнун, когато е посетил шатрата на Лейла? А може би съм се сляло с глъбините на нощта, за да обясня тъмнината в душата на безнадеждно обезверения? Копнеех да съпътствам щастието на двамата влюбени, избягали от хората, прекосили морета и открили покой на остров, пълен с птици и плодове! Копнеех да хвърля сянка в последните мигове на умиращия Ескандар, който, докато завладява Индия, получава от жаркото слънце продължителен кръвоизлив от носа. А може би бих било по-полезно като символ на мощта на всеки баща, наставляващ сина си в живота и любовта? На коя ли история съм щяло да придам смисъл и изящество?

Убиха татарина, мен ме взе един от разбойниците и заброди той из планини и градове - понякога осъзнаваше моята стойност и демонстрираше изтънчеността на посветения: По-приятно е да гледаш нарисувано дърво, отколкото истинско, ала понеже не знаеше в коя част от историята става дума за дървото, взех да го притеснявам. Този разбойник преброди с мен доста градове и аз се боях да не би да ме скъса и захвърли, но веднъж ме продаде на дребничък мъж за стомна вино. Нощем този нещастен дребосък плачеше, разглеждайки ме в светлината на свещта. Той умря от мъка, а имуществото му бе разпродадено. И благодарение на майстор-медаха, който ме взе, се озовах чак в Истанбул. Сега съм много щастливо, чувствам се поласкано, че тази вечер се намирам тук, сред вас, миниатюристите и калиграфите на османския падишах - всичките с талантлива ръка, орлов поглед, желязна воля, изящни китки и чувствителни души. Щастливо съм, че един майстор миниатюрист ме окачи на стената, слава на Аллах, и много ви моля да не вярвате на приказките, че съм нарисувано надве-натри върху лоша хартия.

Вижте само колко лъжи, колко клевети, колко безсрамни доводи! Ето, снощи окачиха на стената рисунка на куче, пък моят медах заразправя за приключенията на това безочливо куче, както и за приключенията на някой си Хусрет ходжа от Ерзурум! Тази история обаче неправилно е разбрана от последователите на дълбокопочитаемия Хусрет ходжа от Ерзурум; твърдят, че сме го обругали. Та нима бихме се осмелили да твърдим, че бащата на великия, дълбокоуважаем ваиз е неизвестен? Да ни пази Аллах! И през ум не ни е минавало. Каква долна интрига, какъв безсрамен аргумент! И тъй като объркват Хусрет от Ерзурум с Нусрет от Ерзурум, ще ви разкажа историята на дървото на Шашъ Недрет ходжа от Сивас.

Въпросният Шашъ Недрет ходжа от Сивас не само проклел изобразяването на нежности с хубави момчета, но и заявил, че кафето е дело на дявола и който го пие, ще отиде в ада. Ех, Сивасецо, забрави ли как се огъна онзи мой грамадански клон? Ще ви разкажа, ама се закълнете, че няма да го споделите с никого - нека Аллах да ни пази от необосновани злословия. Гледам аз една сутрин - възкачва той споменатия ми клон заедно с висок като минаре мъж, същински великан с лъвски лапи, чак да му се възхитиш - и укрити в гъстите ми листа, тъкър-тъкър, си вършат, да прощавате, работата. По-късно разбрах, че тоя великан е бил самият дявол и докато е насилвал нашичкия, нежно целувал красивото му ухо и му нашепвал: „Кафето е непозволено, кафето е грях.“ Ходжата после разправял, че който вярва във вредата от кафето, вярва в дявола, а не в повелите на нашата прекрасна вяра.

И за последно да спомена франкските живописци - за назидание на всеки подлец, който им подражава. Тия живописци така рисуват лицата на крале, свещеници, господа, дори на жени, че ако видиш портрета на някоя от споменатите персони, можеш да я познаеш дори на улицата. И без друго жените им се разхождат абсолютно свободно, а за последствията вие сами му мислете. Художниците обаче не се задоволили само с това, работите отишли и по-нататък. Не в сводничеството, а в живописта...

По франкска ливада вървели един велик майстор живописец и друг голям майстор и разговаряли за таланта и изкуството. Пред себе си съзрели гора. Великият майстор казал: „Нужно е голямо умение, за да се рисува по новия маниер - изобразяващ едно дърво от тази гора, някой вижда рисунката ти и идвайки тук, при добро желание смогва да различи и открие тъкмо това дърво сред останалите.“

Аз, бедното, съм благодарно на Аллах, че не съм нарисувано с толкова разум - сами видяхте рисунката на дървото. Е, не защото се боя, че ако бях нарисувано по франкски маниер, всички истанбулски кучета, взели ме за истинско, щяха да ме препикават. Иска ми се в едно дърво да има смисъл, а не просто да е дърво.

11. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

Снегът започна късно да вали, но до сутринта не спря. Цяла нощ отново и отново препрочитах писмото на Шекюре. Крачех нервно в празната стая на празната къща, спирах пред свещта и в колебливата й мъждива светлина се взирах в нижещите се отдясно наляво гневни букви[52], в увъртанията на моята любима. Внезапно си спомних как отваря кепенците, как изниква пред мен истинското лице на любимата ми, тъжната й усмивка. Това лице заличи всички други лица и вишневи устни, които все повече и повече изникваха в моето въображение през последните шест-седем години, колчем се сещах за Шекюре.

По някое време на нощта се размечтах: ето, оженили сме се. И не се страхувам за любовта си, и любовта ми е споделена. Живеем невероятно щастливо, ала въображаемото щастие се превръща на пух и прах в къщата със стълбището. Не намирам почтена работа, почват скандалите с жена ми и не смогвам по никакъв начин да я утеша.

Осъзнах, че върху мрачните ми фантазии влияят пасажите за вредите от семейния живот в творбата на Газали[53] „Съживяване на богословските науки“. Бях я прочел през ергенските нощи в Арабистан, ала мигом се сетих и за страниците, в които къде-къде по-пространно са описани ползите от семейния живот. И макар многократно да бях препрочитал споменатите ползи, досетих се само за две от тях. Първата - задоми ли се един мъж, в къщата се въдворява ред, но в къщата със стълбището от моите видения ред нямаше. Втората - спасяваш се от гузното самозадоволяване и от още по-гузното мъкнене подир сводници и шафрантии из тъмните задни улички.

С напредването на нощта мисълта за самозадоволяване, нейде след полунощ, неусетно пробуди у мен желанието да се освободя. Простичката необходимост да се освободя ме свря по навик в ъгъла на стаята, ала много скоро разбрах, че не бих могъл да го сторя. След дванайсет години отново бях влюбен!

Тази ми увереност обгърна сърцето с възбуда и страх и аз се защурах из стаята, потръпвайки като пламъка на свещта. След като Шекюре се показа на прозореца, тогава в писмото й няма никаква логика. Щом толкова не ме иска, защо баща й ме покани, или пък двамата - баща и дъщеря - нещо ме разиграват? Обикалях стаята и долавях как вратата, стените, дюшемето проскърцваха, сякаш се затрудняваха като мен да намерят отговор на всички въпроси.

Вглеждах се в рисунката си от преди години - Ширин вижда висящото от клона на едно дърво изображение на Хосроу и се влюбва в него. Видях тази сцена в книга, донесена от Табриз и попаднала при Лелин, тя ме запали и я прерисувах. Сега рисунката не предизвика у мен нито срам (заради примитивното й послание), както ставаше при всеки спомен за нея през последните години, нито ме върна към щастливата младост. Призори умът ми овладя положението - реших, че връщайки рисунката, Шекюре прави майсторски ход в своята любовна партия шах. Седнах и на светлината на свещта й написах отговор.

Дремнах малко, сетне пъхнах писмото в пазвата си, излязох и дълго скитах из улиците. Снегът бе разширил тесните истанбулски улици, бе освободил града от тълпите. Всичко бе както в детството ми, само че по-безмълвно, по-застинало. Стори ми се, че истанбулските покриви, куполи и градини са обсадени от врани точно както в снежните зимни дни на моето детство. Ускорих ход, заслушан в звуците от стъпките си по снега, вгледан в парата, излитаща от устата ми, развълнуван от внезапната представа, че и придворната работилница, която Лелин заръча да посетя, е безмълвна като улиците. Не отидох в еврейския квартал, а по едно момче изпратих вест на Естер къде да се срещнем преди обедния намаз, за да предаде писмото на Шекюре.

Рано-рано се озовах в придворната работилница зад „Света София“. Външно сградата, в която известно време благодарение на Лелин чиракувах и която напуснах пак благодарение на Лелин, беше все същата, чак до провисналите от стрехите висулки.

Предвождан от млад, приятен на вид чирак, минах край извърналите се към мен сред мириса на лепило и пап възрастни майстор-подвързвачи, край прегърбените отрано майстор-миниатюристи, край момчетата, стиснали между коленете си дълбоките купи, в които бъркаха боята без дори да я гледат, тъй като погледите им бяха привлечени от огнището. В ъгъла старец старателно оцветяваше в скута си щраусово яйце, някакъв възторжен чичко орнаментираше чекмедже и млад чирак следеше всичко това с разбираема почит. През отворената врата се виждаха ученици, които в търсене на пропуските, за които ги укоряваха майсторите, бяха сврели зачервените си лица в хартията. В друго помещение тъжен, печален чирак, забравил за бои, хартии и рисуване, бе зяпнал към улицата, по която преди малко дойдох развълнувано аз. През отворените врати на стаите, в които едни миниатюристи копираха, други подготвяха шаблони и бои, а трети подостряха перата, погледите към мен - чужденеца - бяха свъсени и враждебни.

Изкачихме заледените стълби. Тръгнахме под навеса, опасващ целия втори етаж на придворната работилница. В оснежения вътрешен двор двама ученици, почти деца, макар и навлечени с джубета от дебел вълнен плат, потракваха със зъби от студ - явно си чакаха наказанието. Спомних си тоягите, с които ни биеха по петите до кръв, ако ни хванеха да мързелуваме или ако съсипехме скъпа боя.

Влязохме в затоплена стая. Спокойно насядалите по турски миниатюристи не бяха майсторите от моето време, а съвсем новоизлюпени майстори. Стаята, извиквала някога толкова вълнуващо преклонение, не приличаше на придворна работилница на велик и богат падишах, за който големите миниатюристи с прозвища, дадени им с любов от Майстор Осман, работеха по домовете си; сега тя напомняше на широка стая в кервансарай нейде из безмълвните планини на Изток.

От ъгъла й, повече като таласъм, отколкото като сянка към мен пристъпи Главният миниатюрист майстор Осман - не бях го виждал петнайсет години. Всеки път, когато по време на моите пътешествия се замислях за рисуването, в паметта ми учудващо се явяваше, подобно на майстор Бехзад, Големият майстор; днес, облечен в бяло под мъждивата зимна светлина, нахлуваща от прозореца, гледащ към „Света София“, той напомняше привидение от отвъдното. Целунах ръката му, покрита със старчески петна и припомняйки му за себе си, разказах как Лелин ме е довел тук още като дете, как после съм предпочел перото пред четката и съм напуснал, как съм пътувал с години, работейки като писар и дефтердар[54] при пашите в градовете на Изток, как съм подготвял книга за Серхат паша и за други паши с известни калиграфи и миниатюристи в Табриз, как съм бил в Багдад и Халеб, във Ван и Тифлис, как съм бил свидетел на не една битка.

- Ех, Тифлис! - въздъхна Големият майстор, загледан в светлината, процеждаща се от заснежената градина през мушамата на прозореца. - Дали там сега вали сняг?

Напомняше ми старите персийски майстори, които постигайки все по-голямо съвършенство в изкуството ослепяваха, водеха след определена възраст полусвят, полувдетинен живот и разправяха нескончаеми истории, но имаше очи на джин и по тях тутакси разбрах, че се отвращава от Лелин, а към мен е изпълнен с подозрителност. И все пак му описах как в арабските пустини снегът пада върху спомените, а не както тук - само върху „Света София“, как когато в крепостта Тифлис вали сняг, перящите жени пеят песни с цвят на цвете, а децата крият под възглавниците сладоледа си за следващото лято.

- Какво рисуват миниатюристите в страните, дето си бил? - попита Майстор Осман.

Млад, замечтан миниатюрист, унесен в рамкирането на страниците и в своите блянове, надигна глава от подставката и заедно с останалите ме изгледа тъй, сякаш казваше: Я сега разкажи най-истинската приказка. Тия хора и представа си нямаха кой е бакалинът в квартала им, защо съседът им се е сдърпал с продавача на плодове и колко оки е хлябът, обаче без съмнение знаеха кой върху какво работи в Табриз, Казвин, Шираз и Багдад, кой хан, шах, падишах и принц колко пари е отпуснал за еди-коя си книга или поне бяха чували последните клюки и слухове, които се разпространяваха в средите им със скоростта на чумата. Ала отново подхванах своя разказ. Защото идвах оттам, от Изток, от Персия, където воюваха армиите, където принцовете се избиваха, опожарявайки градове, където всекидневно се говореше за война и мир и където от векове се пишеше най-добрата поезия и се творяха най-добрите миниатюри и рисунки.

- Както знаете, шах Тахмасб е управлявал петдесет и две години, ала в края на живота си позабравил любовта си към книгата, миниатюрата, рисунката, загърбил поетите, миниатюристите, калиграфите и умрял в молитви - казах аз. - Мястото му заел синът Исмаил. Заради неговата безнравственост и необузданост баща му двайсет години го държал в тъмница, ала щом Исмаил се възкачил на престола, направо се ожесточил, заклал едни от братята си, а други ослепил, за да се отърве от тях. Накрая враговете му се отървали от него като го отровили и възкачили на престола неговия малоумен по-голям брат Мухаммад Худабанде. По време на неговото управление всички принцове, братя, валии, узбеки се опълчили един срещу друг, захванала се война помежду им и с нашия Серхат паша, и Персия се превърнала в пепелище, била разорена. Сегашният обеднял, обезумял и полусляп шах не се интересува нито от книги, нито от рисуване. По тази причина легендарните миниатюристи от Казвин и Херат - и опитни майстори, и чираци, сътворявали чудеса в придворната работилница на шах Тахмасб, миниатюристите, чиито четки караха конете да галопират, а пеперудите да излитат от страниците, до един останаха без работа, без дом. Същото сполетя и колористи, и майстор-подвързвачи, и калиграфи. Повечето се изселиха на север при шейбаните, други - в Индия, трети - тук, в Истанбул. Някои пък се захванаха с неприсъща им дейност, изчерпали себе си и своята слава. Имаше и такива, които отидоха при нищожни принцове, враждуващи помежду си, при разни валии и отпочнаха изработката на книги, не по-големи от една педя - с по четири-пет нарисувани страници. Евтините книги, писани и рисувани набърже за наслада на редовите войници, невежите паши и разюзданите принцове завладяха всичко.

- И срещу какви пари? - попита Майстор Осман.

- Казват, че големият Садъки бей нарисувал „Чудните творения“ за един узбекски спахия само за четирийсет алтъна. В Ерзурум, в шатрата на завърнал се от Източния поход неграмотен паша видях албум, пълен със случайно сбрани рисунки, а сред тях и творби на майстор Сиявуш. Някои от големите майстори не са се отказали от рисуването, изработват отделни рисунки, които не се отнасят към никоя книга или легенда, и ги продават. Гледаш една рисунка и не се питаш коя сцена към коя история е, а просто изпитваш удоволствие от нея самата - виждаш, например, добре нарисуван кон, казваш си колко е хубав и плащаш на миниатюриста. Много се търсят баталните сцени, сцените с любовни пози. Но една батална сцена вече е паднала до триста акчета, а и май няма вече чак толкова поръчки. За да излезе по-евтино, някои дори не оцветяват, а работят в черно-бяло върху непроклеена, нелакирана хартия.

- Имах един илюминатор преталантлив и прекъсметлия - каза Майстор Осман. - Тъй изящно работеше, че го нарекохме Финяга ефенди. Ама и той ни изостави. Замина. От шест дни не се е мяркал. Изчезна загадъчно.

- Как е възможно човек да напусне тази придворна работилница, този щастлив роден дом? - казах.

- Четиримата ми млади майстори, изучил съм ги от деца, Пеперудата, Маслината, Щъркела и Финягата, по волята на Падишаха рисуват по домовете си - рече Майстор Осман.

Това се правеше, за да могат уж да работят на спокойствие „Сурнаме“, което вълнуваше цялата придворна работилница. По изключение султанът не бе отделил за майстор-миниатюристите специално помещение в двореца, а бе заповядал да работят по домовете си. Предположих, че заповедта му има отношение към книгата на Лелин, но си премълчах. Нямаха ли и друг подтекст думите на Майстор Осман?

- Нури ефенди! - подвикна той към гърбав и блед миниатюрист. - Я обясни положението на Кара Челеби!

„Положението“ бе следното. Веднъж на два месеца настъпваше истински празник, когато Падишахът ни посещаваше придворната работилница, понеже в ония вълнуващи времена той следеше отблизо как се движат нещата. На Падишаха ни, съпроводен от Главния хазинедар Хазъм, от Главния шахнамеджи[55] Локман и от Главния миниатюрист майстор Осман се разказваше поотделно за всеки от изкусните миниатюристи - кои страници от кои книги работят, кой кои орнаменти е направил, кой коя рисунка е оцветил, кой е правил фона, кой - рамкирането, кой - позлатяването.

Беше тъжно това, че Главният шахнамеджи Локман, който бе написал повечето от книгите за илюстриране, е грохнал от преумора и не напуска дома си, че тъй като четиримата миниатюристи с прозвищата Пеперудата, Маслината, Щъркела и Финягата работеха по домовете си. Главният миниатюрист Осман бе огорчен, дори гневен, а височайшите посещения, понеже Падишахът ни вече не можеше да се вълнува като дете от работата им в придворната работилница, вече се превръщаха в жалка пародия на празник. Нури ефенди, подобно на онези миниатюристи, които нито са живели добре, нито са се усъвършенствали, бе остарял напразно, но приведен години наред над работата дъска, не се бе изгърбил напразно: не пропускаше да узнае какво става в придворната работилница и кой каква сполучлива страница е изработил.

Така за първи път развълнуван видях приказните страници на „Сурнаме“, описващо тържествата по повод сюнета[56] на падишахските синове. Още докато бях в Персия, чух за продължилите петдесет и два дни тържества по повод сюнета, в които взели участие люде от всякакви професии, гилдии, цял Истанбул и разбрах, че книгата вече се подготвя.

В първата рисунка Падишахът ни, Владетел на света, настанил се в дворцовата лоджия на покойния Ибрахим паша, снизходително наблюдава веселието на „Ат Мейданъ“[57]. Лицето му, за да се различава от останалите, е обрисувано детайлно - с добронамереност и благоговение. Вляво върху дясната страница на двойната миниатюра е Падишахът ни, вдясно от него, под сводовете, са везирите, пашите, персийските, татарските, франкските и венециански посланици. Поради присъствието на Падишаха ни, погледите им, следящи случващото се на площада са разфокусирани и неясни. По-късно в други рисунки видях повторена същата композиция, същите орнаменти по стените, същите дървета, керемиди, ала в друга стилистика и с друга окраска. Разгръщайки страниците на подвързаното „Сурнаме“ с калиграфски изписаните текстове и с рисунките, човек вижда неизменната поза на Падишаха и неговите гости, задължително свели очи към вездесъщия площад, на който всеки път ставаше нещо, обагряно всеки път различно.

Видях: Тълпата на „Ат Мейданъ“ разграбва стотиците блюда с пилаф, разкъсва печения вол и се ужасява от появата на зайците и птиците, натъпкани във вътрешността му. Видях дефилиращите пред Падишаха ни майстори бакърджии, покачени върху талига, представяща гилдията им - един от тях се бе излегнал в талигата с квадратна наковалня връз голите си гърди, а останалите ковяха медта без да нараняват голия до кръста мъж. Видях дефилиращите пред Падишаха ни джамджии да гравират по стъклата в колата си карамфили и кипариси; видях дефилиращите пред Падишаха ни сладкари да рецитират захаросани стихове - камилите им бяха натоварени с чували захар и захарни папагали в клетки; видях старите ключари, изложили в колата си всевъзможни ключалки - зъбчати, с резета, с мандало, те недоволстваха от несъвършенствата на новото време и новите врати. До рисунката с факирите бяха се докосвали и Пеперудата, и Щъркела, и Маслината: Един фокусник придвижваше яйца по пръчка като по мрамор, без да ги изтърве, а друг свиреше на дайре. В рисунката видях също така Главнокомандващия армадата Кълъч Али паша, настанил върху една кола пленени неверници пред планина от глина. Изравнявайки се с Падишаха ни, той подпалва барута, заложен в глинената планина, за да демонстрира как с топовете си принуждава страната на неверниците да затрепери от ужас. Видях касапите с женствени, голобради лица, в одежди с оттенък на роза и патладжан - хилеха се със сатъри в ръце на розовите одрани овце по ченгелите. Звероукротители мъкнеха на верига лъв и току пред Падишаха ни го раздразваха, очите му се наливаха с кръв и той се разяряваше, а зрителите аплодираха; на другата страница лъвът, символизиращ исляма, гонеше оцветена в бозаво-розово свиня, символизираща гнусните гяури. Прехласнато гледах рисунката с бръснаря: бръснеше клиента, провесен с главата надолу от тавана на дюкянчето, разположено върху колата, дефилираща пред Падишаха ни, а облеченият в червено чирак държеше сребърен съд с ароматен сапун и огледало пред лицето на клиента в очакване да получи бакшиша си. После попитах кой е този фантастичен миниатюрист.

- Важното е самата рисунка с красотата си да предизвиква у човека любов към многообразието на живота, да предизвиква у него почит към багрите на света, сътворен от Аллах, към вътрешния мир и вярата. Личността на миниатюриста не е от значение.

Дали миниатюристът Нури, който се оказа по-изтънчен, отколкото предполагах, се държеше така предпазливо, тъй като бе разбрал, че съм пратен от Лелин да разузная какво става, или просто повтаряше думи на Главния миниатюрист майстор Осман?

- Цялата тая позлата Финяга ефенди ли я е правил? -попитах аз. - Кой сега го замества?

През зеещата към вътрешния двор врата долетяха детски викове и писъци. Може би някой от гилдията бе турил на фалагата[58] онези две треперещи в студа чирачета, задето, по всяка вероятност, са скрили в джобовете си я рубинов прашец, я златен варак, загънати в хартишка. Намерили сгоден случай да си отдъхнат, младите миниатюристи се втурнаха на бегом към вратата да видят какво става.

- Тук, на тази рисунка, чираците, по заповед на Майстор Осман, ще оцветят земята по площада в розово-червеникаво - предпазливо каза Нури ефенди. - А като се върне нашият брат Финяга ефенди, ще позлати двойната миниатюра. Майстор Осман държеше всеки път Финяга ефенди да обагря различно „Ат Мейданъ“. Розово-червеникаво, индийско зелено, шафраново жълто, или като гъше лайно. Защото окото, след като възприеме, че в първата рисунка площадът е със земен цвят, във втората и в третата рисунка иска да си отдъхне сред по-други цветове. Рисунката е призвана да вдъхва живот на страницата.

В един ъгъл забелязахме рисунка на калфа. Работел е за „Зафернаме“[59] страницата с отплаването на бойната флотилия, ала виковете на налаганите с пръчки по петите негови другари са го накарали да зареже работата и да види какво става. Корабите, рисувани по образец, сякаш не се намираха в морето, изглеждаха неестествени, поради отсъствието на вятър и кривина в платната, което обаче не се дължеше на образеца, а на неумението на младия миниатюрист. Не се досещах кой е образецът, ала с огорчение разбрах, че е варварски изтръгнат от някоя стара книга или албум. Може би Майстор Осман не обръщаше вече внимание на подобни неща.

Като наближихме работната дъска на Нури ефенди, той отбеляза с гордост, че от три седмици работи върху позлатата по туграта и вече е приключил. Гледах с уважение позлатената тугра[60], изработена върху чист лист, та да не е ясно кому и с каква цел ще бъде изпратена. Знаех колко безнравствени паши на Изток, виждайки величието и силата на султанския печат, се отказват от желанието да се бунтуват.

После видяхме и последните шедьоври на калиграфа Джемал, ала ги подминахме набърже, за да не окуражаваме напразно враговете на баграта и рисунъка, които твърдят че истинското изкуство е калиграфията, а не рисуването.

Рамкьорът Насър подхвърли, че реставрира рисунката, която по-скоро разваляше, изобразяваща как Хосроу съзерцава къпещата се Ширин - страницата била от „Хамса“[61] на Незами, книга, останала от времето на тимуридите.

Възрастен полусляп деветдесет и двегодишен майстор, целунал преди шейсет години ръка на учителя Бехзад в Табриз - едничкото, което повтаряше бе, че легендарният майстор бил сляп и вечно пиян, - сега с треперещи ръце ни показа изрисуваната от него кутия за пера, която щеше да поднесе в дар на Падишаха ни по случай празника.

В тесните като килийки помещения на долния етаж  работеха към осемдесет миниатюристи, ученици и чираци - там, както и в цялата придворна работилница цареше безмълвие. Това бе безмълвието след наказанията - много пъти бях го чувал, понякога го нарушаваше нервен кикот или шегичка, понякога хълцане или хлипания, предхождащи плача; тогава майстор-миниатюристите си спомняха изядения през чирашките години бой. Деветдесет и двегодишният полусляп майстор още веднъж ме накара да почувствам нещо дълбоко - тук, далеч от войните и хаоса всяко нещо си имаше край. Вероятно такова ще е безмълвието преди края на света.

Рисуването е безмълвие за ума и музика за окото.

На сбогуване, когато целувах ръка на Майстор Осман, изпитах не само огромна почит, а и нещо, което преобърна душата ми: Болка, примесена с възхита, каквато се изпитва към светец, някакво особено чувство за вина. Може би заради съперничеството му с Лелин, който тайно, но съвсем определено подражаваше на франкските майстори.

В същия миг реших, че го виждам за последно в живота си и за да му се харесам, за да го израдвам, попитах:

- Велики учителю, ефенди, каква е разликата между талантливия и обикновения миниатюрист?

Помислих, че Главният миниатюрист, привикнал на угоднически въпроси, ще отвърне формално и тутакси ще ме забрави. Той обаче сериозно изрече:

- Няма универсално мерило за различаване на талантливия от неспособния, от невярващия. Решаващо е времето. Важното е моралът и талантът на миниатюриста да са насочени срещу злото, заплашващо нашето изкуство. За да разбера дали един млад миниатюрист притежава талант, задавам му три въпроса.

- И какви са въпросите?

- Държи ли на индивидуалния стил, каквато е напоследък модата в рисуването под китайско и франкско влияние? Нека си има различен изказ, своя специфика, но открива ли основания в тезата, че рисунката се нуждае от подпис, както става при франкските майстори? И за да разбера това, му задавам въпроса за стила и подписа.

- После? - казах почтително.

- После искам да узная какво изпитва миниатюристът, когато след смъртта на шаховете и падишасите разкъсват книгите, които те са ни възлагали, и ползват нашите миниатюри за други книги в друго време? Изпитва нещо спонтанно и чисто, неподвластно нито на радостта, нито на тъгата. Затова питам миниатюриста за времето. За времето на миниатюриста и за времето на Аллах. Разбираш ли, синко?

Не разбирах, но не си го признах, а попитах:

- А третият въпрос?

- Третият е за слепотата - каза великият майстор Главният миниатюрист Осман и млъкна, сякаш изреченото не се нуждаеше от тълкуване.

- Какво е слепотата? - попитах смутено.

- Слепотата е безмълвие. Обединиш ли първия и втория въпрос, идва ред на слепотата. Най-достойното за един миниатюрист е да вижда в тъмнината, низпослана от Аллах.

Замълчах, излязох навън. Спуснах се по заледените стъпала без да бързам. Знаех, същите три велики въпроса на великия майстор щях да задам на Пеперудата, Маслината и Щъркела, ала не просто, за да се намирам на приказка, а за да проумея тези свои връстници, превърнали се приживе в легенда.

Не се насочих веднага към домовете им. Поех към новия пазар край еврейския квартал, който се виждаше от хълма, гледащ към Златния рог, за да се срещна с Естер. Тук посред моркови, дюли, лук и връзки с репички се пазаряха прислужнички, жени от бедняшките квартали, облечени в излинели широки кафтани; и сред тази пъстра тълпа Естер в задължителната розова еврейска дреха връз гъвкавите си телеса шареше с очи, правеше ми знаци, бъбрейки непрестанно.

С неуловимо и сръчно движение тя пъхна в шалварите си писмото, което й дадох, сякаш целият пазар нас гледаше. Каза, че Шекюре мисли за мене. Взе си бакшиша. На молбата ми да не протака, отвърна, сочейки към бохчата си, че има още доста работа за вършене и ще предаде писмото на Шекюре чак към обяд. Заръчах й да каже на Шекюре, че възнамерявам да посетя тримата млади велики майстори.

12. ВИКАТ МИ ПЕПЕРУДАТА

Преди обедния намаз на вратата се почука, отворих и видях Кара Челеби. Знаехме се от чирашките години. Прегърнахме се, разцелувахме се. Полюбопитствах дали не ми носи някаква вест от Лелин, но той заяви, че е дошъл да види моите страници и рисунки заради старото приятелство. И в името на Падишаха ни да ми зададе един въпрос.

- Хубаво де, кажи си въпроса?

Каза си го. Е, добре!

СТИЛЪТ И ПОДПИСЪТ

Докато расте броят на покварените, които рисуват не заради вярата и насладата за окото, а за пари и за слава, казах аз, все по-често ще ни съпътстват грозотата и користолюбието, каквито са всъщност ламтежите за стил и подпис. Направих този увод заради стила, без да съм убеден в изреченото: Защото любовта към парите и славата не би могла да унищожи умението и таланта. Ако трябва да кажа истината, парите и славата, според мен, са право на талантливия, правото му да бъде даряван с любов. Разкрия ли обаче тая истина, редовите художници от гилдията ще се побъркат от ревност и ще ми се нахвърлят за това откровение. За да им покажа, че съм по-пристрастен от тях към работата си, ще се наложи да рисувам дърво върху оризово зрънце. И понеже от Изток, та чак до нас - благодарение на злощастните китайски майстори, повлияни от франките на Запад и от картините, пренасяни от монасите иезуити - се насажда стремежът към стил, подпис и индивидуалност, ще ви разкажа три кратки истории по темата.

ТРИ ИСТОРИИ ЗА СТИЛА И ПОДПИСА

Елиф[62]

Някога в Херат, на север, живял в една планинска крепост млад хан, поклонник на миниатюрата. От жените в харема си ханът обичал само една и тази татарска девойка, красавица на красавиците, също била лудо влюбена в него. Любели се до премала чак до зори и били тъй щастливи, че копнеели щастието им да продължава вечно. Най-прекият път към осъществяване на копнежите им се оказал този: Разтваряли книгите и по цели дни съзерцавали вълшебните и съвършени рисунки на старите майстори. Разглеждайки тия съвършени рисунки с еднакъв сюжет, те, без да се смайват, усещали как времето спира, как собственото им щастие се слива с щастливото време на Златния век на миниатюрата, за който повествува и следната история. Един миниатюрист от ханската работилница, майстор на майсторите, прерисувал със същото съвършенство същите рисунки за страниците на същите книги. Претворявайки любовните страдания на влюбения в Ширин Фархад[63], изпълнените с възхита и нега погледи на Маджнун и Лейла или многозначителните, изразителни погледи на Хосроу и Ширин в приказната, досущ като райска, градина, той, според обичая, на мястото на влюбените изобразил хана и неговата красива татарка. Гледайки творбите му, ханът и любимата му вярвали, че щастието им никога няма да секне и обсипвали майстор-миниатюриста с ласкателства и алтъни. Лека-полека ханското благоразположение и алтъните станали причина майстор-миниатюристът да свърне от правия път и, подстрекаван от дявола, да забрави, че дължи съвършенството си на старите майстори - най-самонадеяно си въобразил, че рисунките му ще се харесват повече, ако добави връз тях частица от своята индивидуалност. Ханът и неговата любима възприели обаче това нововъведение на майстор-миниатюриста като несъвършенство, като белег на индивидуален стил и не на шега се разтревожили. Вниквайки в рисунките, ханът почувствал, че доскорошното им щастие, тъй или инак, вече е накърнено и взел да ревнува красивата татарка заради начина, по който е изобразена. Сетне пък, за да предизвика ревността на хубавата татарка, преспал с друга неволница. Научавайки за това от харемските клюкарки, хубавата татарка изпаднала в дълбока печал и, без да продума, се обесила на един кедър в харемския двор. Ханът разбрал, че е сбъркал, проумял че в основата на грешката му е не друго, а жаждата на миниатюриста да прояви собствен стил и още същия ден заповядал да ослепят изкушения от дявола майстор.

Бе

В една Източна страна имало влюбен в миниатюрната живопис възрастен падишах, който живеел прещастливо с една китайка, красавица на красавиците, за която наскоро се бил оженил. Не щеш ли, синът на падишаха от предишната му съпруга и младата му жена горещо се влюбили един в друг. Уплашен от това, че предава баща си, и засрамен от забранената си любов, синът се затворил в придворната работилница и се отдал на рисуването. Всяка творба, породена от силата и страданието на любовта, била тъй прекрасна, че трудно я различавали от произведенията на старите майстори и падишахът, като баща, се гордеел със своя син. Младата китайка видяла рисунките: „Да, чудесни са. Ала подир години, понеже не се е подписал, никой няма да знае, че е автор на тази прелест.“ Падишахът отвърнал: „Редно ли е синът ми да подписва рисунка, която е подражание на старите майстори? И подписвайки я, не казва ли сякаш: В моята рисунка е моето несъвършенство?“ Китайката разбрала, че не ще убеди възрастния си мъж, но намерила начин приказките й за подписа да достигнат до юношата, затворил се в придворната работилница. Нещо повече, синът, чиято гордост била наранена, задето се видял принуден да погребе любовта си, подписал миниатюрата в ъгъла, в едно скрито според него ъгълче между стената и тревата, подстрекаван от красивата си млада мащеха и от дявола. Първата подписана рисунка представляла сцена от „Хосроу и Ширин“. Вече я знаете: След сватбата на Ширин и Хосроу, Шируйе - негов син от предишната му съпруга - се влюбва в Ширин и една нощ се вмъква през прозореца и забива кинжал в гърдите на баща си, заспал до Ширин. Попадайки на тази рисунка, старият падишах усетил някакъв недостатък. Зърнал подписа, но като повечето от нас не му обърнал достатъчно внимание, почувствал само, че рисунката е несъвършена. Разтревожило го това, че с нещо се отличава от рисунките на старите майстори. Излизало, че рисунката разкрива действителна история - нещо противопоказно за една книга, - а не прочетената легенда. Това усещане направо го стъписало. Междувременно, синът миниатюрист, точно както било в рисунката му, се вмъкнал през прозореца и без да гледа баща си в разширените му от ужас очи, забил в гърдите му големия, досущ като в рисунката, кинжал.

Джим

Рашидуддин[64] от Казвин с удоволствие отбелязва в историческата си хроника, че най-почитаните и обичани изкуства преди двеста и петдесет години в Казвин били орнаментирането на книги, калиграфията и миниатюрната живопис. По онова време в Казвин управлявал шах, който владеел четирийсет страни от Византия, та чак до Китай (тайната на неговата мощ вероятно се криела и в огромната му любов към миниатюрата), но за голямо съжаление той си нямал наследник. За да не се разпокъсат владенията след смъртта му, шахът решил да омъжи красивата си дъщеря за някой умен миниатюрист и обявил надпревара в придворната си работилница между трима талантливи, млади, неженени миниатюристи. Според хрониката на Рашидуддин, надпреварата се състояла в следното: Кой ще изработи най-добрата рисунка. Подобно на Рашидуддин, и тримата млади майстори отлично съзнавали, че тя ще бъде приета добре само ако е в стила на старите майстори, тъй че и тримата пресъздали любимата си сцена. Красива девойка, потънала в любовна скръб е свела очи в градина, наподобяваща райската, сред кипариси и кедри, подплашени зайци и разтревожени лястовици. Без да се договарят, и тримата миниатюристи пресъздали една и съща сцена, съвсем като старите майстори, само че единият от тях, който най-много държал да бъде забелязан, скрил в притулено кътче на градината между нарцисите своя подпис, та да се знае кой е авторът на тази хубост. Но заради дързостта си, която го отдалечавала от старите майстори, на мига бил заточен в Китай. Организирали нова надпревара между останалите двама миниатюристи. Тоз път те нарисували по една дивна като поезията творба, изобразяваща прекрасна девойка, яхнала кон сред великолепна градина. Дали четката на единия трепнала, дали нарочно, знае ли човек, ала в ноздрите на белия кон на девойката с удължени като на китайка очи и изпъкнали скули се забелязвало нещо необичайно: Това тутакси било възприето от бащата и дъщерята като недостатък. Миниатюристът не бил турил подписа си върху фантастичната рисунка, ала мигом се забелязвало майсторското несъвършенство в изображението на конските ноздри. „Несъвършенството е майка на стила.“ - рекъл шахът и го заточил във Византия. Докато се подготвяла сватбата на шахската дъщеря с третия талантлив миниатюрист, който рисувал без подпис и без недостатъци, досущ като старите майстори, се случило още нещо, отбелязано в обемистата хроника на Рашидуддин от Казвин: Ден преди сватбата шахската дъщеря тъжно съзерцавала рисунката на младия привлекателен майстор, за когото предстояло да се омъжи. По здрач се отбила при баща си и рекла: „В своите фантастични рисунки старите майстори изобразяват красивите девойки като китайки - едно неизменно правило, дошло от Изток. Това добре. Но влюбят ли се, те оставят върху рисунката някакъв намек, някакъв знак от своята любима във веждите, очите, устните, косите, усмивката, дори в миглите. Тези тайни несъвършенства на рисунката се превръщат в символ на любовта, в който са посветени единствено те и техните любими. Цял ден, татенце, гледах красавицата върху коня, ала така и не открих и най-малка следа от себе си. Миниатюристът наистина е голям майстор, при това е млад и привлекателен, ала не ме обича.“ Шахът веднага отменил сватбата и баща и дъщеря продължили да живеят заедно до края на дните си.

- Според третата история - рече Кара с твърде изискан и почтителен тон, - несъвършенството прави стила. Дали стилът възниква от тайното послание върху лицето, очите, усмивката на обичаната от миниатюриста девойка?

- Не - отвърнах му самодоволно и високомерно. - Това, което майстор-миниатюристът пренася от любимата си върху рисунката, накрая се превръща в канон, това не е несъвършенство. Защото след време всички, подражавайки на старите майстори, започват да рисуват лицата на девойките като лицето на оная красавица.

Умълчахме се. Шумовете в съседната стая, дето шеташе хубавата ми жена, поразсеяха погълнатият от трите ми истории Кара и аз се вторачих в него.

- Първата история показва, че стилът е в недостатъка -казах аз. - Втората, че съвършената рисунка не се нуждае от подпис. А третата обединява поуките от първата и втората истории - подписът и стилът не представляват нищо друго, освен нахално и глупаво перчене с несъвършенството. Това е всичко.

Доколко ли има понятие от рисуване човекът, комуто давах този урок? - помислих си и додадох:

- Ти покрай тези истории разбра ли кой съм аз?

- Разбрах - отвърна той не много уверено.

Не се опитвайте да ме проумеете чрез неговия поглед, чрез неговите възприятия, нека сам да ви разкрия кой съм. Във всичко ме бива. Забавлявам се, смея се, рисувам и оцветявам като старите казвински майстори. Заявявам с усмивка: Да, най-добрият съм. И ако предчувствията ми са верни, идването на Кара трябва да е свързано с изчезването на илюминатора Финяга ефенди, но аз нямам нищо общо с това.

Кара ме попита как съвместявам семейния живот и изкуството.

Работя много, работя с любов. Наскоро се ожених за най-хубавото момиче в квартала. Когато не рисувам, се любим като луди. Сетне отново работя. Не казах на Кара всичко това. Отвърнах му само, че темата е безкрайна.

- Когато четката на миниатюриста излива чудесата си върху листа, насладата не е същата, както когато проникваш в лоното на жена си. - казах аз и добавих: - Даже напротив - когато камъшът на миниатюриста прави жената щастлива, другият му камъш остава безжизнен връз листа.

И Кара, като всеки, който завижда на талантливия миниатюрист, повярва на тия лъжи, дори се израдва.

Каза, че би желал да види последните мои страници. Настаних го до работната си дъска сред бои, мастилници, кристални топки за лъскане на хартията, четки, пера и приспособления за изправяне на перата. Кара заразглежда двойната страница за „Сурнаме“, отразяващо тържествата за сюнета на нашия принц, а аз приседнах на червения миндер до него и усетената топлина ми припомни, че само допреди малко тук бе седяла красивата ми жена със своите изящни бедра. Докато изографисвах с камъшеното перо неволята на злочестите осъдени, изправили се пред Падишаха ни, умната ми жена държеше в ръката си моя камъш.

Сцената, която рисувах върху двойната страница изобразяваше освобождаването по милостта на Падишаха ни на затворените за неплатени дългове и техните семейства. Както бях виждал по време на подобни тържества, изобразих владетеля седнал в края на килима до струпаните торби със сребърни акчета, малко зад него - Главният хазинедар, също седнал, как му подава регистъра с длъжниците, който трябва да бъде прочетен; окованите във вериги осъдени длъжници, застанали пред Падишаха ни са като измъчени страдалци - със сбърчени вежди, мрачни лица и насълзени очи; в червено и с красиви лица бях нарисувал свирачите на уд и тамбура - в съпровода на тяхната музика, преизпълнени от щастие люде редят стихове и молитви, задето Падишахът им е оказал височайшата милост и ги е освободил от затвора; за да изобразя с достатъчно въздействие огорчението и срама на длъжника, макар първоначално това да не влизаше в намеренията ми, редом с последния от осъдените нещастници нарисувах погрознялата му от мъка жена в лилави одежди и красивата му дългокоса и тъжна дъщеря с червено ферадже[65]. За да схване, че рисуването означава любов към живота, смятах да разясня на тоя смръщен Кара как разполагам върху двойната страница окованите във вериги длъжници, какъв е тайният смисъл на червеното в рисунката, как дърдорим и се кикотим с жена ми, как си позволявам онова, което старите майстори за нищо на света не са си позволявали - да оцветя в един и същи оттенък и атлазения кафтан на Падишаха ни, и кучето. В този момент обаче той изплю камъчето.

Знам ли случайно къде може да е горкият Финяга ефенди?

Не отвърнах: „Защо пък горкият! Нищо и никакъв подражател, който дори позлатата прави единствено за пари, глупак без всякакво вдъхновение.“ А отвърнах:

- Не. Не знам.

Попита дали не смятам, че някой от привържениците на ерзурумския ваиз може да е сторил нещо лошо на Финяга ефенди.

Въздържах се да кажа, че и той е един от тях, а отговорих:

- Не. Защо?

Беднотията, чумата, низостта и нравственият упадък, завладели днес Истанбул не се обясняват с друго, освен с новите грозни обичаи, отдалечаващи ни от исляма от времената на Пророк Мохамед и с проникващите сред нас франкски стилове. Това казва ваизът от Ерзурум, но враговете му се опитват да заблудят Падишаха ни, че хората му нападали текетата, в които звучи музика, и осквернявали гробовете на светците. И тъй като знаят, че не изпитвам неприязън към ерзурумския ваиз, сега съвсем деликатно подпитват: „Ти ли уби Финяга ефенди?“

Бях разбрал, че такива слухове се носят отдавна сред миниатюристите. Кръгът на посредствените, на неодухотворените и бездарниците охотно разпространяваше мълвата, че подлият убиец съм аз. Идеше ми да стоваря мастилницата връз черкезката чутура на малоумника Кара, задето приемаше за чиста монета клеветите на моите зложелатели.

Кара оглеждаше работното ми помещение до най-дребни подробности, мъчейки се да запамети всичко в него -дългата ножица, купичките с арсеник, съдинките за бои, отхапаната ябълка, джезвето в ъгъла на огнището, чашките за кафе, миндерите, процеждащата се през пролуките на прозореца светлина, огледалото, с което сверявах размера на страниците, минтаните[66] и лежащият като грях на пода червен пояс на жена ми, изтърван от нея на излизане от стаята, когато на вратата се почука.

Въпреки че не му разкрих своите мисли, бях предоставил на дръзкия му и агресивен поглед своите рисунки и своята обител: Зная, всички са смаяни от надменността ми, ала миниатюристът, който печелеше най-добре, а следователно - най-добрият миниатюрист - бях аз! По волята на Аллах рисунката е празненство, което разкрива на този, който умее да вижда, че целият свят е едно празненство.

13. ВИКАТ МИ ЩЪРКЕЛА

Някъде по време на обедния намаз на вратата се потропа, гледам - Кара, с когото се знаехме от деца. Прегърнахме се. Беше премръзнал, поканих го да влезе, без да го питам как е открил дома ми. Пратил го бил Лелин, за да узнае от мене защо и къде е изчезнал Финяга ефенди. Предаде ми поздрави от Майстор Осман и добави, че искал да ми зададе един въпрос. Според Майстор Осман времето определяло истинския миниатюрист. Времето на рисуването. Какво смятам ли? Слушайте.

РИСУВАНЕТО И ВРЕМЕТО

Всеизвестно е, че отколешните миниатюристи на Изтока, например древните арабски майстори, са гледали на света както днешните франкски неверници и са го рисували такъв, какъвто го виждали - скитникът и кучето на улицата, кервизът по рафтовете на дюкяните. Днешните франкски майстори и представа си нямат от стил и перспектива, колкото и високомерно да се перчат с тях; те изобразяват света ограничено и скучно - както си го виждат с кучето и кервиза. Сетне обаче с нашия художнически свят нещо се случи, той бързо се промени. Оттук и започвам разказа си.

ТРИ ИСТОРИИ ЗА РИСУВАНЕТО И ВРЕМЕТО

Елиф

В Багдад, който преди триста и петдесет години в един студен февруарски ден бил завзет и безмилостно ограбен от моголите, живеел Ибн Шакир - най-знаменитият и най-талантлив калиграф не само в арабския, но и в целия ислямски свят. Още на младини той успял да препише двайсет и два тома, предимно преписи на Свещения коран, които се съхранявали в най-прочутите библиотеки на Багдад. Ибн Шакир вярвал, че книгите му ще оцелеят до Съдния ден и живеел с мисълта за неизмеримостта и безкрайността на времето. За няколко дни воините на моголския хан Хулагу една по една ги разкъсали, изгорили, унищожили и изхвърлили във водите на Тигър, включително и последната от тези незнайни днес легендарни книги, която изписвал нощи наред под треперливата светлина на свещта. Ибн Шакир изкачил в Хладната утрин минарето на халифската джамия с гръб към изгрева и с лице, обърнато към хоризонта на запад - тъкмо по този начин цели петстотин години отморявали очите си и се борели със слепотата арабските калиграфи, свързани с традиционната идея за безсмъртието на книгите - и съзрял от викалото края на петвековната книжовност. Застанал на минарето, той пръв видял как нахлуват в Багдад безжалостните воини на Хулагу. Видял разграбването и разрушаването на града, стотиците хиляди съсечени хора, убийството на последния от халифите, управлявали пет века Багдад, погрома над библиотеките, изхвърлянето на десетките хиляди книги в Тигър, насилването на жените. Сред вонята на труповете и предсмъртните вопли той два дни се взирал във водите на Тигър, почервенели от мастилото на изхвърлените книги и си мислел как не може да предотврати тая ужасна касапница, този погром над прекрасно изписаните от него десетки книги. Ибн Шакир се заклел повече никога да не пише. В един момент обаче си казал, че би могъл да отрази мъките и злощастията, на които станал свидетел, чрез рисуването, изкуство, досега подценявано от него - приемал го като бунт срещу Аллах - и върху хартията, с която никога не се разделял, нахвърлил всичко, видяно от минарето. Ислямската живопис след моголското нашествие дължи цялата си мощ на това щастливо чудо: Изстрадано и отвисоко да рисуваш линията на хоризонта така, както Аллах вижда света отвисоко - нещо, което отличава ислямската от идолопоклоническата, от християнската живопис. Тогава, подир касапницата, Ибн Шакир поел с рисунките си на север, отдето били нахлули моголските орди, с твърдото намерение да се изучи при китайските майстори... Което доказва, че идеята за безкрайността на времето, в която пет века вярвали арабските калиграфи, е въплътена не в текста, а в рисунката. Да, книгите биват разкъсвани и унищожавани, ала рисуваните страници преминават в нови книги и тъй заживяват безкрайно, продължавайки да показват какъв е светът на Аллах.

Бе

Всичко се повтаря и затова човек, независимо че умира, изобщо не забелязва чудото, наречено време и непрекъснато изобразява с едни и същи рисунки едни и същи истории, сякаш времето изобщо не съществува, както доказва и кратката история на самаркандеца Салим - малобройната войска на шах Фахир разпердушинила воините на хан Салахаттин. Както си му е редно, победителят шах Фахир пленил хан Салахаттин, подложил го на мъчения, убил го и за да наложи владетелската си мощ, посетил библиотеката и харема на покойния. В библиотеката веднага си плюли на ръцете - най-сръчният подвързвач разпокъсал книгите на мъртвия шах, разместил някои страници, съставяйки от тях нови томове, калиграфите подменили в надслова думите „Непобедимият хан Салахаттин“ с „Победителят шах Фахир“, миниатюристите заличили осъденото на забрава лице на покойния хан Салахаттин и захванали на негово място да изобразяват по-младия шах Фахир. В харема на победения хан шах Фахир с лекота си избрал най-красивата жена, ала тъй като не искал силом да й стане господар, решил деликатно, както е в книгите и миниатюрите, да я омае с приказките си. Невероятно красивата жена на покойния хан Салахаттин Нериман султан със сълзи на очи помолила за едно единствено нещо бъдещия си повелител шах Фахир.

Поискала да не заличават в книгата за любовта между Маджнун и Лейла лицето на покойния й мъж, изобразен като Маджнун и нейното - като Лейла. Поискала това, за да остане поне една страница с образа на покойния й мъж, който чрез подготвяните по негова заръка книги, нъзнамерявал да постигне безсмъртието. Победителят шах Фахир великодушно приел това простичко желание и миниатюристите не се докоснали до споменатата рисунка. Нериман и Фахир не след дълго се обикнали и напълно забравили ужасното минало. Шах Фахир обаче не забравял рисунката с Лейла и Маджнун. Не защото се тревожел, че жена му била нарисувана с бившия й мъж, не защото ревнувал. Измъчвала го мисълта, че няма да е сред безсмъртните във вечността заедно с жена си, понеже не бил изобразен в чудесната книга с древната легенда. Пет години го глождел червеят на съмнението. И подир една щастлива нощ, в която страстно се любили с Нериман, влязъл като крадец в собствената си библиотека със свещ в ръка, разтворил тома за Лейла и Маджнун и се захванал да рисува себе си като Маджнун, на мястото на покойния мъж на Нериман. И той, като повечето ханове, поклонници на миниатюрната живопис, бил доста несръчен, за да се нарисува добре. На заранта пазителят на библиотеката отворил книгата и забелязал, че Лейла била с лика на Нериман, но вместо лика на покойния хан Салахаттин, съзрял друго лице и понеже не познал в него шах Фахир, обявил на всеослушание, че това е лицето на главния Фахиров враг - младият и привлекателен шах Абдуллах. Вследствие на плъзналите слухове воините на шах Фахир изгубили присъствие на духа, което пък окуражило младия и войнолюбив владетел на съседната страна. Още в първата битка той разгромил шах Фахир, пленил го и го убил, после, както е редно в такива случаи, наложил своята власт в харема и библиотеката и станал новият мъж на вечно красивата Нериман султан.

Джим

Повечето миниатюристи обичат да разправят историята на Узун Мехмед от Истанбул, назоваван в Персия Мухаммад от Хорасан, като образец на дългия живот и слепотата, но тя е добра илюстрация на темата за рисуването и времето. Най-характерното за този миниатюрист, започнал като чирак на девет години и продължил да рисува близо сто и десет години, чак докато не ослепял, било отсъствието на всякаква характерност. Казвам го не заради играта на думи, а за да го похваля най-искрено. Рисувал всичко както всички, най-вече с маниера на старите велики майстори, поради което и бил най-големият майстор. Непретенциозен, изцяло погълнат от работата си, която приемал като служене на Аллах, той странял от конфликтите в придворните работилници и въпреки подходящата си възраст никога не пожелал да стане Главен миниатюрист. През целия си сто и десетгодишен творчески път, заврян в ъгъла, търпеливо рисувал детайлите по полетата на страниците, тревата, хилядите листа на дърветата, извивките на облаците, разресаните гриви на конете, тухлените стени и безбройните, повтарящи се украси по тях, десетките хиляди еднакви лица с дръпнати очи и нежни бради. Бил доста щастлив и мълчалив. Не държал нито да се изтъква, нито да блести със свой индивидуален стил. Независимо за кой хан или принц работел, чувствал придворната работилница като свой дом, а себе си - като част от нея. Ханове, шахове си прерязвали гърлата, а миниатюристите като харемски жени се местели от град на град при новите господари - стилът на новата придворна работилница се откроявал преди всичко в тайнствените лъкатушения на неговото търпение, в нарисуваните листа, в моравите, в криволиците на скалите. На осемдесет години, забравяйки че е смъртен, си повярвал, че живее в легендите. Навярно поради туй се говорело, че живее извън времето и е невъзможно да умре. Останал без дом и родина, той прекарвал живота си в придворните работилници, в шатрите, приведен над хартията, но не бил ослепял - някои си обяснявали това с чудото, че времето за него е спряло. Други пък разправяли, че е сляп, ала не изпитва необходимост да вижда, понеже рисува по памет. Този легендарен майстор така и не се оженил за никого, не обикнал никого, но на сто и деветнайсет години в придворната работилница на шах Тахмасб срещнал шестнайсетгодишен, пращящ от здраве чирак, полукитаец, полухърватин, истински образец на мъжката красота - с кръгло като месечина лице, дръпнати очи и изящна брада, такъв, какъвто го бил рисувал от сто години; съвсем обяснимо се влюбил от пръв поглед в него и за да спечели невероятно красивия юноша, както постъпва всеки влюбен, се включил в интригите и в борбата за власт в придворната работилница, започнал да мами и интриганства. Постарал се да бъде в хармония с начина на живот, от който успявал да се опази сто години - в началото това оживило хорасанския майстор-миниатюрист, ала постепенно го откъснало от безпределността на легендарното време. Един следобед, докато съзерцавал прелестния чирак през отворения прозорец, премръзнал от ледения табризки вятър, на другия ден започнал да киха, ослепял, а два дни по-късно паднал от високото каменно стълбище и издъхнал.

* * *

- Чувал съм за хорасанеца Узун Мехмед, но тази история не я знам - рече Кара.

Рече го деликатно, за да покаже, че ме е слушал, че това е краят на историята, че размишлява върху чутото. Млъкнах за малко - да ме огледа добре. И тъй като се изнервях, когато ръцете ми стояха без работа, веднага щом захванах втората история, продължих да рисувам оттам, дето бях спрял, понеже на вратата бе потропал Кара. Красивият ми чирак Махмуд неизменно седеше до мене -бъркаше боите, подостряше перата, понякога заличаваше грешките ми, - стоеше безмълвно, слушаше, наблюдаваше, а оттатък се чуваше как снове жена ми.

- А! - удиви се Кара. - Тук Падишахът ни не е седнал.

Докато гледаше изумено рисунката, аз се престорих, че не забелязвам причината за неговото изумление, ала пред вас ще призная: По време на тържествата по повод сюнета, изобразени в двестате рисунки към книгата „Сурнаме“ нашият великодушен Падишах е седнал в лоджията до прозореца и наблюдава цели петдесет и два дни шествието на занаятчиите, еснафските задруги, простолюдието, войниците и разбойниците. Единствено в тази рисунка го изобразих изправен - подхвърля сред множеството на площада пари от пълните с флорини кесии. Направих го, за да мога по-точно да отразя удивлението и възторга на множеството - хората се ръгат един друг, трепят се, ритат се, докато събират парите от земята.

- Ако сюжетът на една рисунка е любовта, тя трябва да е рисувана с любов - казах аз. - Ако в текста има болка, болката трябва да струи от рисунката. В първия миг обаче болката в творбата трябва да е почти недоловима, да се усеща подсъзнателно, да произлиза от вътрешната хармония, а не да е изразена чрез хорските сълзи. От векове стотици майстор-миниатюристи изобразяват удивлението по един и същ начин - показалец, напъхан в закръглената уста; в моята рисунка удивлението се излъчва от самата рисунка. За да получа този ефект, бе достатъчно да изправя Повелителя.

Търсеше някаква улика сред вещите ми и художническите принадлежности, търсеше я в целия ми живот. А аз, втренчен в него, виждах собствения си дом през неговия поглед.

Някога в Табриз и Шираз имаше рисунки на дворци, бани и крепости; и за да се успореди рисунката с вниманието на Аллах, всевиждащ и всезнаещ, миниатюристът рисуваше двореца като невероятна чудесия, срязана сякаш по средата с бръснач, за да се вижда какво има вътре - паниците, чашите, невидимата отвън стенна украса, завесите, папагалът в клетката, потайните кътчета, възглавниците и седналите върху възглавниците красавици, не видели слънце. Подобно на любознателен и наблюдателен читател, Кара оглеждаше моите бои, хартията, красивия ми чирак, онова „Къяфетнаме“[67], което бях направил за франкските пътешественици, страниците в албума, актовите рисунки и безсрамните сцени, дето тайно ги бях изработил за един паша, цветните ми мастилници от стъкло, бронз и глина, ножовете от слонова кост.

- За разлика от старите майстори, станах свидетел на много битки - казах аз, за да запълня тишината със собственото си присъствие. - Видях бойни машини, топове, войски, мъртъвци. Аз изографисвах шатрите на Падишаха ни и пашите. Като се върнах в Истанбул, правех баталните сцени, забравени от всички, разсечените на две тела, воюващите армии, нещастните неверници, които с ужас наблюдават от кулите на обсадените крепости нашите армии и топове, бунтовниците с отрязани глави, буйството на галопиращите коне. Каквото и да видя, го запаметявам:

Нова мелничка за кафе, непозната халка за прозорец, топ, нов вид ударник на франкска пушка, кой с какъв цвят одежда е, кой какво яде, кой как си държи ръцете по време на пир.

- Каква е поуката от трите истории, които разказа? -попита Кара с тон, подсказващ, че всяко нещо трябва да се обосновава и обобщава.

- Елиф - отвърнах аз. - Първата история с минарето показва, че колкото и да е талантлив един миниатюрист, времето определя неговото съвършенство. Бе - втората история с харема показва, че само талантливата рисунка може да оцелее във времето. А каква е поуката от третата, кажи ти!

- Джим - отвърна Кара, преизпълнен със самочувствие.

- Третата история за сто и деветнайсетгодишния миниатюрист обединява Елиф и Бе и показва, че времето на онзи, който се раздели с безупречния си живот и безукорното рисуване, изтича и той умира - ето какво показва.

14. ВИКАТ МИ МАСЛИНАТА

Обедният намаз бе приключил. Рисувах задъхано, но с удоволствие образите на чаровни юноши, когато на вратата се похлопа. Ръката ми трепна и оставих перото. Отместих работната дъска от коленете си, подпрях я в ъгъла и се втурнах към вратата, ала преди да отворя се помолих. О, Аллах... Тъй като вие сте много по-близо до Аллах, отколкото до нашия гаден и низък свят и подлите служители на Падишаха ни, няма да скрия от вас, които тъй или инак ще разберете от книгата моята история: Индийският падишах, най-богатият шах на света хан Акбар пожелал да подготви книга, която да се превърне в легенда и разпратил по целия ислямски свят вестта, че кани при себе си най-изявените миниатюристи. Вестоносците, пристигнали в Истанбул, вчера ме навестиха и ме поканиха да замина за Индия. Отворих вратата, ала тоз път не бяха те, а позабравеният от детството ми Кара. По-преди не ни посещаваше, само завиждаше. Сега?

Оказа се, че наминал да поговорим най-приятелски и да види моите работи. Поканих го - да разглежда. Малко преди това бил при Главния миниатюрист майстор Осман, целунал му ръка. Главният Майстор споделил с него велика мисъл: Истинският миниатюрист се оценява по виждането си за слепотата и паметта. Е, разберете и вие какво означава това:

СЛЕПОТАТА И ПАМЕТТА

Било е тъмнина преди рисуването и след рисуването тъмнина ще бъде. Чрез багрите си, чрез умението си и любовта си ние припомняме казаното от Аллах: Гледайте.

Да помниш, означава да знаеш видяното. Да знаеш, означава да помниш видяното. Да виждаш, означава да знаеш, без да помниш. Следователно да рисуваш означава да помниш тъмнината. Любовта на великите майстори към рисуването всъщност е познание на тъмнината чрез цветовете и изображението, посредством багрите те се опитвали да се върнат към Аллах и неговата тъмнина. Безпаметният не ще си спомни нито за Аллах, нито за неговата тъмнина. При всички велики майстори рисуването посредством багрите е търсене на дълбоката непрогледна тъмнина извън времето. Какво означава великите хератски майстори „да помнят“ тъмнината, която са открили? Разказвам, та да разберете и вие.

ТРИ ИСТОРИИ ЗА СЛЕПОТАТА И ПАМЕТТА

Елиф

В „Дихания на божествената близост“ от поета Джами, книга, описваща житията на суфиите[68] и представена в превод на турски от Ламии Челеби се съобщава, че прочутият миниатюрист Шейх Али Табризи илюстрирал великолепен екземпляр на „Хосроу и Ширин“ в придворната работилница на шах Джихан, владетел на Каракоюнлу. Научих, че прославеният майстор Шейх Али работил върху великолепната книга точно единайсет години, проявил невероятно умение и сътворил приказни страници, сравними единствено с творбите на Бехзад, най-великият от старите майстори; още докато работата била по средата, шах Джихан разбрал, че е на път да се превърне в собственик на уникална книга. Негов най-голям враг бил владетелят на Аккоюнлу, младият Узун Хасан; шахът хем се боял от него, хем му завиждал и си въобразил, че след като великолепната книга бъде завършена и спечели признание, нищо чудно да бъде изработена втора, още по-съвършена, при това за Узун Хасан. Поради прекомерната завист, подсилвана от страха, че и някой друг като него може да изпита подобно щастие, шах Джихан предположил, че майстор-миниатюристът наистина е способен да създаде втори, дори по-сполучлив, екземпляр за най-големия му враг Узун Хасан. И решил -щом книгата бъде приключена, да убие майстор-миниатюриста Шейх Али, така никой нямало да притежава нейно подобие. Една красива и добросърдечна черкезка от харема обаче му подхвърлила, че е достатъчно само да ослепи майстора. Шах Джихан възприел идеята, съобщил за своето блестящо решение на лицемерните си приближени и това, няма как, стигнало до ушите на Шейх Али, който не постъпил като всеки посредствен миниатюрист - не изоставил работата си по средата и не избягал от Табриз. Нещо повече, не се и опитал да отложи във времето ослепяването си - нито забавял темпото на работата, нито рисувал по-зле, държал книгата да е съвършена. Работел с огромно вдъхновение и вяра. Започвал след утринния намаз и продължавал до полунощ под светлината на свещниците, чак дордето от преуморените му очи прокапвали горчиви сълзи; рисувал все същите коне, кипариси, влюбени, дракони и привлекателни принцове. Понякога с дни съзерцавал някоя страница на великите хератски майстори, друг път изработвал копие на същата миниатюра, без да я гледа изобщо. Най-сетне приключил книгата за шаха на Каракоюнлу и както се и очаквало, шах Джихан първом похвалил майстор-миниатюриста, обсипал го с алтъни, сетне го ослепил с острия връх на едно перо. Още преди да е затихнала болката, Шейх Али се отправил към Узун Хасан, владетел на Аккоюнлу. „Да, сляп съм - рекъл му той. - Ала цялата хубост на книгата, върху която работих през последните единайсет години, всяко движение на перото и четката са съхранени дълбоко в мен и ръцете ми могат да нарисуват миниатюрите по памет, макар да съм сляп. Хане мой, способен съм да нарисувам за теб най-прекрасната книга, защото благодарение на паметта си мога да изобразя в най-чист вид цялата прелест, сътворена от Аллах - моите очи никога повече няма да видят низостта на този свят.“ Узун Хасан повярвал на великия майстор, а той удържал на думата си - нарисувал по памет най-великолепната и неповторима книга за владетеля на Аккоюнлу. По-късно, при една битка край Бингьол, Узун Хасан разгромил владетеля на Каракоюнлу шах Джихан и го убил - всеки съзнавал каква духовна мощ придавала на победилия хакан[69] новата приказна книга. А тя, заедно с предишната, изработена за покойния шах Джихан от майстор Шейх Али Табризи попаднала в хазната на Падишаха ни след битката в Отлукбели, когато победителят Узун Хасан бил победен от, вече покойния, султан Мехмед Фатих. Който е видял, знае.

Бе

Тъй като покойният султан Сюлейман Кануни държал най-много на калиграфите, пренебрегваните тогава миниатюристи разправяли една история, доказваща, че рисуването е по-важно от калиграфията - аз ще ви я разкажа, а внимателният слушател ще се досети, че историята е по-скоро за слепотата и паметта. След смъртта на Тимур, Повелител на света, синовете и внуците му захванали безжалостни войни помежду си; първото нещо, с което се нагърбвали в завладените градове било изсичането на монети с техните имена и четенето на хутбе[70] в джамията, второто нещо - книгите, попаднали в ръцете им, били накъсвани, изписвали се нови посвещения, възхваляващи ги като владетели на света, размествали се страниците, подвързвали се наново, та който види книгата на новия владетел, да повярва, че тъкмо той е повелител на света. Единият от тях - Абдуллатиф, син на Улуг бей, внук на Тимур, превземайки Херат, мълниеносно организирал миниатюристите, калиграфите и подвързвачите да направят книга в чест на баща му и така ги пришпорил, че те объркали и миниатюрите, и текста от предишните книги. Без да гледат кое към коя книга се отнася, те надве-натри подвързали всичко в сборници; но понеже подобно нещо не прилягало на Улуг бей, ценител на миниатюрата, синът му сбрал всички миниатюристи на Херат и наредил да му разкажат историите, та да се спази хронологията на рисунките. Всеки обаче разправял своя си версия и нещата още повече се оплели. Тогава издирили последния жив възрастен майстор, който, забравен от всички след като увредил зрението си, през последните петдесет и четири години бил изработил повечето от книгите за шаховете и принцовете, управлявали Херат. Настанал истински смут, щом разбрали, че вгледаният в рисунките възрастен майстор е сляп, някои тутакси го взели на подбив, ала старецът пожелал да му доведат ненавършило седем години будно, неграмотно хлапе. Начаса изпълнили молбата му. Възрастният миниатюрист сложил пред момчето рисунка и го помолил да каже какво вижда. Докато момчето разказвало, старият майстор, вперил незрящи очи в небето, слушал напрегнато, сетне отсякъл: „Ескандар прегръща мъртвата Дара от „Шахнаме“ на Фердоуси... Разказ за учителя, влюбен в ученика си от „Голестан“ на Саади[71]... Надпреварата между лекарите от „Съкровищницата на тайните“ на Незами...“ Бесни на стария сляп майстор, миниатюристите заповтаряли: „Та нали и ние рекохме същото. Това са най-познатите сцени от най-познатите произведения.“ Слепият и стар майстор наредил да турят пред момчето най-затруднилите ги рисунки и пак напрегнато се заслушал. Сетне, вгледан отново в небето, рекъл: „Отравянето на калиграфите на Хурмуз в „Шахнаме“ от Фердоуси.“ А после: „Пошлата история от „Месневи“ на Мевляна[72] за мъжа, спипал жена си в изневяра сред клоните на крушата и посредствената рисунка към нея“; и така, по разказите на хлапето, без да вижда рисунките, той ги разпознал до една и помогнал за правилната подредба на книгите. Когато самият Улуг бей пристигнал с армията си в Херат, запитал стария миниатюрист каква е тайната му, как тъй се е справил без да вижда, докато зрящите майстор-миниатюристи не смогнали да се оправят. Старият майстор отвърнал: „Понеже съм сляп, паметта ми е силна. И затуй не забравям, припомням си историите чрез думите, а не само чрез въображението.“ Улуг бей отвърнал, че и миниатюристите му знаят същите думи и истории, ала не успели да подредят рисунките. „Защото - рекъл старият миниатюрист, - се вълнуват единствено от своя талант и изкуство, а не знаят, че старите майстори са създавали тия рисунки по волята и паметта на Аллах.“ Тогава Улуг бей попитал как може едно дете да знае това. „Детето не знае - отвърнал старият майстор. - Единствен аз, слепият и стар миниатюрист, знам, че Аллах е сътворил света такъв, какъвто го вижда едно седемгодишно будно дете. Защото Аллах сътвори света първо за да го видим. После ни даде думите. За да споделяме помежду си видяното, да общуваме, а ние пък създадохме от думите истории и рисунки към тези истории. Да рисуваш обаче означава да търсиш паметта на Аллах, да виждаш света, както го вижда той.“

* * *

Джим

Всеизвестно е, че през един период арабските миниатюристи при изгрев слънце дълго се вглеждали на запад към хоризонта, понеже се опасявали да не ослепеят - страх основателен и вечен за художническото племе, а век по-късно повечето от миниатюристите в Шираз хапвали призори на гладно счукана бадемова ядка и намачкан листец от роза. Пак през тоя период старите исфахански майстори смятали, че причина за слепотата, която ги спохождала един подир друг като епидемия от чума, била директната слънчева светлина и се стараели тя да не стига до работните им дъски, като рисували в най-сумрачното кътче на помещението под светлината на свещниците; майсторите пък от узбекските придворни работилници в Бухара в края на деня промивали очите си с осветена от шейховете вода. Сред всичките тия суеверия работел и ослепяващият миниатюрист Сайид Мирак[73], учител на великия майстор Бехзад. Според него слепотата не била беда, а последното щастие, с което Аллах дарява миниатюриста, посветил живота си на красотата, сътворена от Всевишния. Защото да рисува, за миниатюриста означава да търси гледката на света такава, каквато я вижда Аллах - подир наситения с труд живот, очите се преуморяват, изтощеният до крайност миниатюрист ослепява и уникалната гледка остава завинаги врязана в паметта му. Сиреч, единствено чрез паметта на ослепелите миниатюристи може да се проумее как Аллах вижда света. Когато тази гледка споходи един възрастен миниатюрист, тоест когато в тъмнината на слепите му очи се появи сътворената от Аллах гледка, ръката му сама пренася върху хартията фантастичната рисунка - тъкмо затова той цял живот е обучавал ръката си. Според летописеца Мирза

Мухаммад Хайдар Дуглад, описал житията на хератските миниатюристи, майстор Сайид Мирак привеждал като пример за този възглед миниатюриста, дето искал да нарисува кон. И най-бездарният творец, чиято глава е празна като на днешните франкски художници, дори когато рисува кон от натура, всъщност разчита на паметта си, защото не можеш едновременно да гледаш коня и да го пресъздаваш. Миниатюристът най-напред наблюдава коня, а едва след това нанася върху хартия запаметеното. И дори да е изминал само миг между тия две действия, конят върху хартията вече не е като видяния от миниатюриста, а е спомен за коня, видян преди малко - важен аргумент и за най-несретния миниатюрист, че рисуването е възможно единствено благодарение на паметта. Вследствие на възгледа, че активният живот на миниатюриста е подготовка за бъдната щастлива слепота и за спомените на слепеца, хератските миниатюристи от онова време схващали нарисуваното от тях за шахове, принцове и книгоценители като привикване на ръката, като тренировка и приемали непрестанното рисуване и взиране в страниците под светлината на свещниците като щастлив акт, водещ миниатюристите към слепотата. Цял живот майстор-миниатюристът Мирак рисувал дървеса - ама с всяко тяхно листенце - върху нокът, върху оризово зрънце и дори върху косъм, приближавайки се целенасочено и бързо към слепотата; друг път пък рисувал щастливи слънчеви градини, предпазливо отдалечавайки тъмнината от себе си, сякаш подбирал най-подходящото време за щастливия финал. И когато навършил седемдесет години, султан Хусейн Байкара, който държал под ключ хиляди книги в своята съкровищница, отворил за награда вратите й в чест на великия майстор. В съкровищницата, пълна с коприни, кадифе и алтъни, майстор Мирак три денонощия разглеждал под светлината на златните свещници фантастичните страници от легендарните книги на хератските майстори, докато ослепял. Старият майстор приел с разбиране и покорство новото си състояние, сякаш посрещал ангелите па Аллах и повече нито проговорил, нито прорисувал. Правоверният летописец Мирза Мухаммад Хайдар Дуглад обяснява това така: Един миниатюрист, прозрял гледката на безсмъртното време на Аллах, никога повече не би могъл да се върне към страниците, правени за простосмъртните - и добавя: „Там, дето спомените на слепия миниатюрист се докосват до Аллах, се възцаряват абсолютното безмълвие, щастливата тъмнина и безпределността на празните страници.“

Знаех, че Кара ме запита какво мисля по въпроса за слепотата и паметта, повдигнат от Майстор Осман, не толкова за да чуе моя отговор, колкото да огледа на спокойствие моите вещи, стаята и рисунките ми. Но бях щастлив, че прониква в дълбокия смисъл на моите истории и казах:

- Слепотата е блажена вселена, в която нито дяволът, нито престъплението имат място.

- Някои от старите миниатюристи в Табриз - рече Кара, - които под влияние на майстор Мирак приемат слепотата като висше благо, низпослано от Аллах, се срамуват, че въпреки напредналата си възраст все още са зрящи, боят се, че това ще бъде прието като доказателство за тяхната несръчност и започват да се преструват на слепи. Ето защо под влияние на Джамалаттин от Казвин, за да се научат да възприемат света като слепци, някои миниатюристи седят на тъмно между огледалата под мъждивата светлина на една-единствена лампа и по цели седмици се вглеждат в страниците на старите хератски майстори, без да се докосват до храна и вода.

На вратата се потропа. Отворих и познах красивия чирак от придворната работилница с огромните прекрасни очи. Съобщи ми, че в някакъв кладенец са открили тялото на нашия събрат - илюминатора Финяга ефенди и че погребалният ритуал е след пладне в джамията „Михримах“. После се втурна да разгласява и на останалите. Да ни пази Аллах!

15. МОЕТО ИМЕ Е ЕСТЕР

Любовта ли кара хората да оглупяват или само глупавите се влюбват? Нямам до днес отговор на тоя въпрос, макар че от години обикалям с бохчата по къщите като търговка и сватовница. Как пък веднъж не срещнах двама, дето като се влюбят, поне малко да помъдреят и нахитреят, как пък веднъж не проумях що за стока е това мъжът. Едно обаче знам със сигурност - ако хитрува, ако прибягва до дребни уловки и лукавства, мъжът не е влюбен. Ей го нашият Кара ефенди, отсега е изгубил всякакво присъствие на духа и когато заприказва за Шекюре, дори с мене, не смогва да се овладее.

Срещнахме се на пазара, попита ме дали има някакъв отговор от нея, пък аз му рекох, че Шекюре не спира да мисли за него, че никога не съм я виждала такава, ама на хора като него вечно разправям подобни щуротии. Зяпна ме тъй, че направо ми дожаля. Замоли ме по най-бърз начин да предам на Шекюре писмото, което ми даде. Само глупаците смятат, че любовта иска бързане, прибързването обаче е мощно оръжие в ръцете на техните любими; по-умните забавят отговора си. Поука: Бързането в любовта забавя нещата.

Тъй че Кара ефенди, който ми връчи писмото с думите „предай й го бърже“, би трябвало да ми е благодарен, задето най-напред щях да отнеса писмото му другаде. Докато го чаках на пазара, премръзнах, та реших да отскоча до една от щерките си - наричам „дъще моя“ всяка, която лично съм омъжила, благодарение на писмата. Тая кльоща ми бе толкова признателна, че при всяко мое отиване не само се въртеше около мене като пеперуда, ами пъхаше в ръката ми по някое акче. Беше бременна и щастлива. Чаят кипна, изсърбах го, вдъхвайки липовия му аромат. В един миг, като останах сама, преброих парите, дадени ми от Кара ефенди. Двайсет акчета.

И пак на път. Минах по задните улици, по зловещите и трудно проходими заради смръзналата се кал улички. Докато тропах на вратата, взех да подвиквам закачливо:

- Насам, народе! Търговката дойде, търговката. Хайде на вълшебната батиста, достойна само за падишасите, на чудесните шалове от Кашмир, на кадифените пояси от Бурса, на обточения с коприна най-качествен египетски памук за ризи, на покривалата от бродирана батиста, на спалните чаршафи и шарените кърпички! Насам!

Вратата се отвори, влязох. Както винаги къщата лъхаше на застояла бърлога, на запръжка и влага. Гадната миризма у всеки застаряващ ерген.

- Какво си се разврякала - сряза ме той, - досаднице?

Измъкнах мълком писмото. Той ме доближи като сянка в полуздрачната стая и направо го сграбчи. Вмъкна се в съседното помещение - там винаги гореше лампа. Подпитах го от прага:

- Баща ти няма ли го?

Не отвърна. Бе се вглъбил в писмото. Зарязах го - нека чете. Понеже стоеше зад лампата, изобщо не различавах лицето му. Свърши писмото и го зачете наново.

- Хубаво, де - рекох, - какво е написал?

Зачете на глас:

„ Скъпа Шекюре ханъм, понеже и аз от години живея с копнежа по един-единствен човек, помня и ценя това, че още чакаш мъжа си и не допускаш в мислите си друг, освен него. Какво освен почтеност и целомъдрие може да се очаква от жена като тебе? (Хасан се изсмя!) Но аз дойдох при баща ти по работа, а не за да те притеснявам. Подобно нещо изобщо не ми е минавало през ума. Не смеех и да си помисля, че ще получа някакъв знак от тебе. Когато лицето ти изникна като сияние на прозореца, не си помислих нищо друго, освен не Аллах ме е обсипал с милостта си. Защото на мен ми стига това щастие да зърна лицето ти. (Тука е заимствал от Незами - ядно вметна Хасан.) Пишеш ми да не се доближавам до тебе - ангел ли си, че тъй е страшно доближаването до тебе? Изслушай ме, чуй ме: веднъж в полунощ от прозорците на един от безмълвните, проклети кервансараи, в които не нощува друг, освен обезверените им ханджии и някой избягал разбойник, осъден на смърт, се взирах в лунната светлина, заляла голите планини, вслушвах се във воя на вълците - само те бяха по-злочести от мен - и докато се мъчех да заспя, си представях как ще те видя на прозореца точно така, както те зърнах. Чуй ме: Дойдох при баща ти заради книгата, а ти ми върна рисунката, която направих в детството си. Това е знак за мен, че съм те намерил, знам го. А не знак на смъртта. Видях единия от синовете ти, Орхан. Горкото сираче. Ще му стана баща!“

- Браво, добре го е казал - рекох. - Истински поет.

- „Ангел ли си, че тъй е страшно доближаването до тебе?“ - повтори Хасан. - Това го е заимствал от Ибн Зархани. Аз пиша по-хубаво - измъкна от джоба собственото си писмо. - Отнеси го на Шекюре.

Като ми подаде с писмата и парите, за първи път се притесних. Имаше нещо отвращаващо в безумната обвързаност на тоя човек, чиято любов си оставаше безответна. И сякаш за да опровергае това ми усещане, Хасан за първи път от дълго време насам загърби цялата си благовъзпитаност и самонадеяно рече:

- Кажи й, че стига да поискаме, ще я върнем насила вкъщи с решение на кадията.

- Наистина ли да й го кажа?

Настъпи тишина.

- Не й го казвай - отвърна той.

Лампата в стаята озари лицето му и видях пред себе си едно провинило се дете. Била съм свидетелка на подобни състояния, изпитвах уважение към любовта и затова пренасях писма. Не, както смятат някои, заради парите.

На тръгване той ме спря.

- Ще кажеш ли на Шекюре колко много я обичам? -попита ме развълнувано, почти обезумяло той.

- Не й ли го пишеш в писмата?

- Кажи ми как да убедя и нея, и баща й?

- Като бъдеш добър - отвърнах му и се запътих към портата.

- На тая възраст ми е твърде късно... - каза го с искрено огорчение.

- Много пари започна да печелиш, Хасан чавуш[74]. Това прави човека свестен - рекох и напуснах.

Къщата бе толкова мрачна и скръбна, че като излязох на студа, ми се стори, че е станало по-топло. Слънце огря лицето ми. Искаше ми се Шекюре да бъде щастлива. Не забравях обаче и тоя нещастник във влажната, студена и мрачна къща. Нямах никакви намерения, ала внезапно ми се прищя да се отбия на чаршията при търговците на подправки в Лялели - мислех, че ще се поотпусна сред ароматите на канела, шафран и черен пипер, ама се оказа, че съм се лъгала.

Шекюре взе и двете писма, ала първо попита за Кара. Казах й, че любовният пожар го е овладял изцяло и безжалостно - това й хареса.

- Всички, дори жените, дето не излизат от къщи, се вълнуват защо са убили горкия Финяга ефенди - смених темата аз.

- Хайрие, направи халва и я занеси на Калбие, жената на горкия Финяга ефенди - нареди Шекюре.

- На погребението щели да идат всички ерзурумци, сума ги хора щели да идат - вметнах аз. - Близките му се заканили, че кръвта на майстора нямало да остане неотмъстена.

Ала Шекюре вече четеше писмото на Кара. Взирах се внимателно и ядно в лицето й. Тая жена беше с такъв житейски опит, че успяваше да контролира дори отражението на страстите си върху лицето. Усетих как й харесва моето мълчание, докато чете писмото - приемаше го като потвърждение, че и аз отчитам колко значимо е писмото на Кара. И за да доставя удоволствие на Шекюре, която ми се усмихна след като приключи с четенето, насилих се да попитам:

- Какво пише?

- Влюбен е в мене... както в детството.

- И какво мислиш?

- Аз съм омъжена. Чакам мъжа си.

Обратно на вашите предположения, трябва да ви кажа, че тая лъжа не ме ядоса, дори ме успокои, особено когато се поинтересува от моето мнение. Пренасям писма, давам житейски съвети на много девойки и жени и когато те са отзивчиви като Шекюре, това хем улеснява моята работа, хем тяхната работа напредва, някои по този начин щяха да се сдобият и с по-подходящи съпрузи.

- А другият какво пише?

- Сега не ми се чете писмото на Хасан. Той знае ли, че Кара се е върнал в Истанбул?

- И представа си няма.

- С Хасан говорите ли си? - попита красавицата с широко отворени черни очи.

- Говорим си, заради тебе.

- И как е той?

- Измъчва се. Обича те безумно. Дори да склониш да дадеш сърцето си другиму, пак трудно ще се отървеш от него. Това, че му прие писмата, му вдъхна сума ти надежди. Трябва да се пазиш от него. Защото се готви не само да те върне в дома си, но и да се ожени за тебе, след като се установи смъртта на брат му -усмихнах се, та белким последните ми думи позамажат заплахата и не ме възприеме като говорителка на оня нещастник.

- Другият какво каза? - поинтересува се тя, ала май и самата не знаеше за кого точно пита.

- Миниатюристът ли?

- Много съм объркана - неочаквано призна тя, сякаш се боеше от мислите си. - Струва ми се, че всичко се обърква все повече и повече. Баща ми остарява. Какво ще стане с нас, с тези сирачета? Предчувствам как над нас е надвиснало злото, дяволът ни готви нещо злокобно. Моля те, Естер, кажи ми нещо хубаво.

- Не се притеснявай, душице - отвърнах развълнувано. -Ти наистина си много умна, красива си. Един ден ще лежиш в постелята, прегърнала чаровен мъж и напук на всякакви притеснения, ще бъдеш щастлива. Чета го в очите ти.

Душата ми така преля от обич, че чак ми се насълзиха очите.

- Добре, де, ама кой ще е този мъж?

- Твоето умно сърце не ти ли подсказва кой е?

- Нещастна съм, понеже не мога да чуя какво ми нашепва сърцето.

Млъкнахме. Помислих си, че Шекюре може би изобщо не ми вярва, че прикрива умело недоверието си, за да ме принуди да говоря, че се самосъжалява. Щом разбрах, че сега няма да отговаря на писмата, повторих и на нея туй, дето казвах на всичките си щерки, па дори и на кривогледите. Завързах бохчата, излязох на двора и изчезнах.

„Ако си отваряш на четири красивите очи, нищо лошо няма да ти се случи, душичко, не се притеснявай.“

16. АЗ, ШЕКЮРЕ

По-рано, при всяко идване на търговката Естер си въобразявах, че някой влюбен мъж се е престрашил да ми пише, а това разтуптява сърцето на жена като мен - умна, красива, възпитана и, разбира се, почтена вдовица. Писмата на обичайните кандидати само ме зареждаха със сила и с търпението да чакам мъжа си. Сега обаче, след всяко тръгване на търговката Естер се усещам все по-объркана и нещастна.

Вслушвах се в звуците на своя свят. В кухнята ври тенджерата, носи се дъх на лимон и лук: Знам, Хайрие вари тиквички. Шевкет и Орхан са на двора, дуелират се със сабите си, боричкат се под нара; дочувам виковете им. В стаята си баща ми не издава звук. Отворих писмото на Хасан, изчетох го и за сетен път се убедих, че в него няма нищо ново за мен. Хасан все повече ме плашеше, поздравих се, че когато бяхме под една стряха, се противопоставих на мераците му да ме вземе в прегръдките си. Сетне изчетох писмото на Кара -държах го, сякаш бе нещо крехко, сякаш всеки миг можеше да се счупи; обърках се окончателно. Не препрочетох писмата; слънцето се показа и си рекох: Ако бях се пъхнала някоя нощ в постелята на Хасан и се бях любила с него, никой освен Аллах не би забелязал. Прилича на моя изчезнал съпруг, тъй че все тая. Понякога ми щукват подобни нелепи и странни мисли. Усетих как изгрялото слънце затопля цялото ми тяло - кожата ми, шията, дори зърната на гърдите. Докато слънцето ме връхлиташе, в стаята неочаквано нахълта Орхан.

- Какво четеш, мамо?

Така де, преди малко ви казах, че не съм препрочела писмата, които донесе Естер, но излъгах. Тъкмо ги препрочитах. Тоз път обаче ги сгънах, скрих ги в пазвата си, а на Орхан казах:

- Ела при мен да те гушна - дойде. - Олеле, колко тежък си станал, колко си голям - казах и го целунах. - Съвсем си премръзнал.

- Колко си топла, мамо - рече той и опря гръбче в гърдите ми.

И двамата изпитвахме задоволство да седим прегърнати, без да продумваме. Помирисах вратлето му, целунах го. Притиснах го по-силно. Останахме задълго безмълвни.

- Гъдел ме е - каза след малко той.

- Кажи ми - запитах сериозно, - ако се появи сега властелинът на джиновете и те запита кое е най-голямото ти желание, какво ще кажеш?

- Искам Шевкет да не живее с нас.

- Друго какво искаш? Искаш ли да си имаш баща?

- Не. Като порасна, ще се оженя за тебе.

Помислих си - няма лошо в това, че старееш, че погрозняваш, че си оставаш вдовица, и то бедна. Лошо е, когато няма кой да те ревнува. Отместих от скута си позатопленото телце на Орхан и отидох при баща си, обзета от мисълта, че жена като мен, с толкова лоша душа, задължително трябва да се омъжи за добър човек.

- Когато Всемилостивият Падишах види завършена книгата, ще ви възнагради - казах аз. - Пак ще идете до Венеция.

- Знам ли - отвърна баща ми. - Това престъпление ме уплаши. Враговете ни явно набират сили.

- Окуражава ги и моето двусмислено положение, то предизвиква грешни тълкувания и напразни надежди.

- Как така?

- Ще трябва скоро да се омъжа.

- Какво? За кого? Та нали си омъжена. Това пък откъде го взе? Иска ли те някой? Дори и да се намери някой разумен и настойчив кандидат - каза разумно моят баща, - хич не мисли, че лесно ще го харесаме - и сетне описа накратко злочестата ми съдба: - Знаеш, че за да се омъжиш, трябва да разрешим сериозни проблеми. - И подир дълго мълчание добави: - Миличка, нима искаш да ме напуснеш?

- Снощи сънувах, че мъжът ми е умрял. Но изобщо не се разревах, както би сторила всяка, сънувала подобно нещо.

- Сънят трябва да се тълкува така, както посветеният тълкува рисунката.

- Намирате ли за подходящо да ви разкажа съня си?

За миг се възцари тишина и двамата се усмихнахме един другиму като мъдреци, успели за миг да прозрат всички поуки от изреченото.

- Мога да разтълкувам съня ти и да повярвам, че мъжът ти е мъртъв, ала свекър ти, девер ти и кадията, който е задължен да се вслушва в тях, отново ще настояват за доказателства.

- Минаха две години, откак си дойдох у дома с децата, и свекър ми и девер ми така и не успяха да ме върнат.

- Защото прекрасно съзнават, че това си носи и своите главоболия - отвърна баща ми. - Ама не ги устройва и да се разведеш.

- Да бяхме последователи на Малик[75] или на Ханбал[76], кадията отдавна да ми е дал развод и да ми е подсигурил издръжка, понеже са минали четири години. Но тъй като ние по волята на Аллах сме ханифии[77], не можем да го сторим.

- Само не ми говори за юскюдарския заместник-кадия, тоя шафии[78]. Такива като него са пълен боклук.

- Всички истанбулчанки с мъже, изчезнали през войната, пращали при него свидетели, та да ги разведе. И понеже е шафии, веднага им давал развод, без да го интересува дали е изчезнал съпругът ти, откога е изчезнал, дали имаш проблеми с прехраната си и какви са ти свидетелите.

- Кой ти натъпка главата с тия работи, дъще? Кой ти е взел акъла?

- Дори и да има мъж, който да ми вземе акъла след развода, ще го посочите, естествено, вие и аз покорно ще приема вашия избор.

Сблъсквайки се с лукавството на дъщеря си, моят лукав баща запримигва. Баща ми всъщност примигваше само по три повода: 1. Когато бе притеснен и умът му трескаво изобретяваше някое лукавство. 2. Когато просто му се плачеше от безнадеждност и мъка. 3. Когато от притеснение лукаво смесваше първия и втория повод, за да създаде впечатлението, че след малко ще се разплаче ог мъка.

- Значи, взимаш децата и си отиваш, и какво, стария си баща сам ли ще го оставиш? "Знаеш ли как се боях да не ме убият заради нашата книга - да, каза „нашата книга“, - но сега вече наистина ми се ще да умра, след като ще ме напуснеш с децата.

- Не ми ли повтаряхте тъкмо вие, татенце, че трябва да се разведа, за да се отърва от проклетия си девер?

- Не искам да ме изоставяш. Един ден мъжът ти може и да се върне, пък и да не се върне, все тая. Нищо не пречи да се омъжиш. Важното е мъжът ти да живее с нас в този дом.

- Моето едничко желание е да живея с вас в този дом.

- Та нали само преди миг, душко, ми каза, че възнамеряваш да се омъжиш.

Винаги е така, когато споря с баща си: накрая се самоубеждавам колко съм неправа.

- Казах го - отвърнах със сведен поглед. Сетне едва сдържайки сълзите си, набрала смелост от справедливата мисъл, която ме осени, го попитах: - Хубаво де, никога ли повече да не се омъжа?

- При мен място има само за зет, който не би те отвел надалече. Кой е кандидатът ти, би ли живял с нас в този дом?

Премълчах. И двамата знаехме, че баща ми никога не би уважавал един заврян зет, че задължително би му го натяквал. Баща ми дотолкова умело и вероломно би унижавал този домазет, че и аз бих се отвратила от него.

- Сама разбираш, че при твоето положение не можеш да се омъжиш без съгласието на баща си. А аз не искам да се омъжваш и не ти разрешавам.

- Аз не желая да се омъжвам, желая да се разведа.

- Ще ми се появи тук, разбираш ли, някакво безмозъчно добиче, което ще се интересува единствено от себе си и на всичкото отгоре ще те обижда. Знаеш, скъпо мое момиче, колко те обичам. Пък и имаме да довършваме книгата.

Стиснах зъби. Защото отворех ли си устата, а дяволът, забелязал нарастващия ми гняв, направо ме подстрекаваше, щях да избълвам пред баща си, че за мен не е тайна как привиква в постелята си Хайрие; ала бива ли дъщеря като мене да казва на възрастния си баща, че много добре знае как преспива със слугинята си?

- И кой иска да се жени за тебе?

Сведох поглед и замълчах, ала не от срам, а от гняв. Нещо повече, гневеше ме и това, че не му изрекох всичко, въпреки гнева си. Бях си представила в постелята баща си и Хайрие в оная смешна, отвратителна поза. И на път да се разрева, без да вдигам очи, казах:

- На огъня има тиквички, ще ида, да не загорят.

В стаята до стълбището - прозорецът й никога не се отваряше, гледаше към кладенеца, - напипах в тъмнината постелята, проснах се в нея и захванах да се самосъжалявам:

Ах, колко е хубаво да си дете и когато те сполети някоя несправедливост, да легнеш в постелята си и да плачеш, да плачеш, дордето заспиш! Никой, освен мен самата, не ме обича, самотата ми е тъй отчайваща, че докато я оплаквам, единствено вие, дето чувате моите вопли и ридания, можете да ми окажете подкрепа.

Огледах се и зърнах Орхан в постелята. Той прислони главица на гърдите ми и забелязах, че плаче, простенвайки

- силно го притиснах към себе си.

- Не плачи, мамо - каза. - Татко ще си дойде от войната.

- Откъде знаеш?

Не отговори. Толкова го обичах и така го притисках към гърдите си, че забравих всичките си тревоги. Преди да заспя обаче, гушнала изящното телце на своя крехък Орхан, аз трябва да споделя с вас и друго едно притеснение. Сега ужасно съжалявам за думите, които в гнева си ви казах за баща ми и Хайрие. Не, това не беше лъжа, но се срамувам, че съм ги изрекла. Забравете ги и вие, и ако е възможно, гледайте отново на нас така, сякаш нищо не съм ви казала, сякаш между баща ми и Хайрие е нямало нищо, а?

17. АЗ СЪМ ВАШИЯТ ЛЕЛИН

Трудно, много трудно е да имаш дъщеря. Плачеше оттатък, чувах риданията й, ала не бях в състояние да сторя друго, освен да прелиствам тая книга в ръцете си. Опитвах се да чета „Книга за състоянията в Съдния ден“, на една от страниците й пишеше как три дни подир смъртта духът получил позволение от Аллах да посети тялото, което е обитавал. Духът видял в гроба доскорошното си тяло в окаяно състояние - окървавено, проснато сред застояла вода

- и проплакал: „Горкото ми тяло, горкото мое любимо доскорошно тяло.“ И изпаднал в печал. Сетих се за духа на Финяга ефенди. Той вероятно е посетил не гроба, а кладенеца, видял е кошмарния му край, ужасното му състояние на дъното на оня кладенец и, разбира се, също е изпаднал в дълбока печал.

Риданията на Шекюре позаглъхнаха и отместих книгата. Понавлякох се доста добре, турих си отгоре една вълнена риза, обвих дебелия филцов пояс около кръста си, та да го топли, навлякох шалварите от заешка кожа и тръгнах, ала на вратата зърнах Шевкет.

- Къде отиваш, дядо?

- Ти се прибирай, аз отивам на погребение.

Тръгнах по затрупаните от сняг пусти улици край прогнили, разкривени, готови всеки момент да рухнат коптори, през пепелищата. По старчески предпазливо, внимавайки да не се подхлъзна, сума ти време продължих да вървя към градските стени през крайни махали, ниви, зеленчукови градини, край дюкянчета за такъми на коли и колела, край ковачници, сарачници, покрай майстори на снаряжения за коне и всякакъв добитък, покрай налбанти.

Знам ли защо правят погребалната церемония чак в Едирнекапъ, в джамията „Михримах“. В джамията прегърнах обърканите, сурови братя на покойния - изглеждаха непокорни, дори гневни. Прегръщахме се - миниатюристи и калиграфи; плачехме до един. Сред внезапно падналата, завладяваща всичко наоколо куршуменосива мъгла, изпълнявайки погребалния намаз, се вторачих в носилката, положена върху обредната каменна плоча и тъй ме доядя на подлеца, сторил всичко това, че взех да обърквам заупокойната молитва, отправена към Аллах.

Когато подир намаза хората вдигнаха носилката на раменете си, аз все още бях сред миниатюристите и калиграфите. С просълзени очи се прегърнахме за сетен път с Щъркела, забравили как нощем, докато работехме под бледата лампа по моята книга чак до зори, Щъркела се мъчеше да ме убеди, че орнаментите на Финяга ефенди са пълна безвкусица, че хич не го бива в полагането на цветовете - непрекъснато слагал тъмносиньо, та да стои по-богатско, - пък аз признавах, че е прав и добавях: „Ама няма кой.“ Хареса ми как дружески и някак почтително ме погледна Маслината, прегърнахме се - човек с такава прегръдка не може да не е добър - и още веднъж си признах, че от всички миниатюристи той най-много вярваше в моята книга.

На стъпалата към портата се озовахме един до друг с Главния миниатюрист майстор Осман - чудехме се какво да си кажем. Странен, напрегнат миг. Един от братята на покойния ридаеше, друг демонстративно четеше молитва.

- В кое гробище ще го погребат? - попита ме Майстор Осман, колкото да каже нещо.

Притеснявах се, че река ли „не знам“, би прозвучало враждебно и без да му мисля, на свой ред се обърнах към съседа си:

- В кое гробище, в Едирнекапъ ли?

- В Еюб - избълва брадясалият младок.

- В Еюб - казах и аз на Майстор Осман, макар че прекрасно бе чул мрачния брадясал младок. Удостои ме с поглед, означаващ „разбрах“ - явно не желаеше повече да общуваме.

Естествено, Майстор Осман бе обиден, че Падишахът ни възложи на мен работата по написването, оформянето и илюстрирането на, както я наричах, „тайната книга“. Под мое влияние Падишахът ни прояви интерес към франкския стил на рисуване. Веднъж принуди дори майстор Осман да прерисува портрета му, изработен от някакъв италианец. Майстор Осман изпълни с отвращение странната рисунка, нарече това подражание на италианския майстор мъчение и обвини мен за това. И бе прав.

Поспрях по средата на стълбите и вдигнах очи към небето. Сетне, като се уверих, че съм поизостанал от майстор Осман, заслизах по заледените стъпала. Слизах съвсем бавно и още на второто стъпало някой ме прегърна и ме улови под ръка. Кара.

- Много е студено. Замръзнахте ли? - попита.

Не се и съмнявах - той бе смутил покоя на Шекюре. Увереността, с която ме хвана под ръка, го доказваше. Поведението му сякаш говореше: Работих дванайсет години, станах човек. Стъпалата свършиха. Щеше да е по-добре сега да не ми разправя какво е научил в придворната работилница.

- Ти върви напред, синко, върви, настигни хората.

Не издаде учудването си. Пусна благоразумно ръката ми - допадна ми даже походката му. Ако му дам Шекюре, би ли се съгласил да живее у нас?

Напускайки града през Едирнекапъ, мернах в ниското чезнещата сред мъглицата носилка, шествието от миниатюристи, калиграфи и чираци, понесли я на раменете си - спускаха се към Златния рог. Пристъпваха тъй

забързано из заснежената долина, че бяха преполовили разкаляния път до Еюб. Вляво от мен сред тишината и мъглицата самодоволно попушваше коминът на свещоливницата във вакъфа на ханъм-султан[79]. В подножието на градските стени, в Еюб, шумно хриптеше осигуряващата месо за гръцките месари скотобойна, там бяха и дерачите. Вонята на мърша се разнасяше чак до едва прозиращите куполи на джамията „Еюб“, чак до гробищните кипариси в края на долината. Откъм новата еврейска махала в Балат се дочуха виковете на играещи деца.

Вече на равното в Еюб ме доближи Пеперудата и ме заговори. Както винаги - право по темата и както винаги разпалено.

- Тая работа са я свършили Маслината и Щъркела -рече той. - Между мен и покойния мир нямаше, знаеха го и те. Знаеха, че и всички го знаят. Тлееше завист помежду ни, дори вражда, омраза, породена от догадките кой ще оглави придворната работилница след Майстор Осман. Сега вероятно са сигурни, че всичко ще се стовари връз мен, или най-малкото, че Главният хазинедар, а под негово влияние и Падишахът ни, ще се отдръпнат от мене, сиреч - от нас.

- Казваш „нас“, кои „нас“?

- Всички, които искаме придворната работилница да съхрани стария морал, да следва пътя на персийските майстори и да няма рисуване за пари на всякакви теми. Искаме в книгите ни вместо оръжия, армии, пленници, завоеватели, да присъстват древните легенди, сказания, истории, да не загърбваме старите книги и най-вече миниатюристите да не правят в дюкяните на чаршията посредствени рисунки на каква да е тема за всеки, който им подхвърли четири-пет акчета. Падишахът няма как да не признае правотата ни.

- Напразно се самообвиняваш - отвърнах, за да приключа темата. - Убеден съм, че придворната работилница не приютява безнравствени люде. Всички сте като братя. Това, че четири-пет истории не са нарисувани по старому, не е толкова страшно, че да предизвиква враждебност.

Междувременно в главата ми, както когато научих страшната вест, се настани съвсем ясна мисъл. Убиецът на Финяга ефенди ще е някой от издигналите се в придворната работилница майстори и той сега катери с множеството пред мен стръмнината към гробищата. Бях убеден, че коварството и вероломството на убиеца няма да свършат дотук, че той, макар и противник на подготвяната от мен книга, идва в дома ми и рисува за нея. Дали пък и Пеперудата, както повечето миниатюристи, художници, посещаващи моя дом, не е влюбен в дъщеря ми? Забравя ли, щом тъй разпалено разяснява претенциите си, че понякога изисквах от него да прави рисунки, противоречащи на възгледите му? Или просто хитрува, опитвайки се да ме предизвика?

Ала след малко си казах: не, едва ли иска да ме засегне. Пеперудата, както и останалите майстор-миниатюристи ми бяха признателни: Поради войните и безразличието на Падишаха ни притокът на пари и подаръци за миниатюристите от хазната секна и от известно време едничкият им сериозен доход идеше от моята книга. Знаех, че си завиждат по моя вина и по тая причина - е, не само поради нея - ги виках у дома поотделно, но и през ум не ми е минавало, че могат да изпитват враждебно чувство към мене. Миниатюристите ми, до един, бяха все зрели хора - не тачеха една личност само заради изгодата, проявяваха мъдрост и намираха по-човечни мотиви за своята искрена обич.

За да наруша настъпилата тишина, а и за да не се връща на старата тема, казах:

- Браво, сега ще изкачат носилката по стръмнината също тъй бързо, както преди малко се спуснаха.

- Заради студа е - рече мило и с широка усмивка Пеперудата.

„Способен ли е да го убие?“ - помислих си. Примерно - от завист. А сетне и мен? Повод винаги се намира: Тоя човек поругава вярата ни. Е да, ама е голям майстор, невероятен талант, защо ще убива? Старостта не е само в затруднението да катериш някаква стръмнина, тя е и в това да не се боиш чак толкова от смъртта; тя е спокойствието, когато в ложето ти се пъхва слугинчето ей тъй, по принуда. Побързах да му изкажа решимостта си, възникнала в момента, почти интуитивно:

- Преустановявам работата по моята книга.

- Как така?

- Тая книга е прокълната. Пък и Падишахът ни спря парите. Можеш да го кажеш на Маслината и на Щъркела.

Вероятно щеше да продължи да ме разпитва, ала внезапно се озовахме сред гробището с гъстите кипариси, високата папрат и надгробните камъни. Множеството плътно бе обградило гроба, долавяха се молитвените възгласи: „В името на Аллах, Всемилостивия, Милосърдния! В името на Пророка.“ Риданията се множаха и усилваха - сигурно, казах си, вече спускат тялото в гроба.

- Открийте лицето му, открийте го хубаво - каза някой.

Сега са придърпали белия саван; дори и едно око да бе оцеляло върху размазаното му лице, пак би могло да се каже, че се гледат очи в очи с мъртвеца, ала тъй като бях отзад, не виждах нищо. Бях гледал в очите смъртта, не край гроб, на съвсем друго място.

Ето го споменът: Преселилият се в Рая преди трийсет години дядо на Падишаха ни си бе втълпил да отнеме от венецианците остров Кипър; шейхюлислямът[80] Ебуссуут ефенди услужливо се сетил, че египетските владетели някога ползвали този остров за изхранването на Мека и Медина и издал фетва[81] - вярата ни не може да допусне островът, който е изхранвал светите места, да остане в ръцете на християнските неверници. На мен, като първа моя посланическа задача се падна трудното задължение да уведомя за това внезапно решение венецианците, сиреч - че трябва да ни върнат острова. Вече бях обиколил църквите в Кипър, бях се дивил на мостовете и дворците, захласвал се бях по картините в богаташките къщи и сред целия този разкош, преизпълнен с доверие към тяхното гостоприемство предадох изпълненото със заплахи писмо и високомерно оповестих волята на Височайшия Падишах да притежава Кипър. Венецианците толкова се разгневиха, че на спешно свикания Съвет взеха решение писмото дори да не се обсъжда. Нещо повече -разярени тълпи обсадиха двореца на дожа. Нехранимайковците, готови да ми прережат гърлото, се справиха с пазачите и вратарите и тогава двама от най-доверените оръженосци на дожа ме преведоха през дворцовите коридори и ме измъкнаха от двореца през някакъв заден изход към канала. Там ме обгърна мъгла, досущ като днешната, а висок, блед гондолиер, целият в бяло, ме улови под ръка. Стори ми се за миг, че това е самата смърт и вгледан в очите й, видях себе си.

Копнеех, довърша ли своята тайна книга да посетя отново Венеция. Доближих подравнения гроб: Там сега ангелите го разпитват - кой му е пола, коя му е вярата и кой му е Пророкът. Помислих за своята смърт.

Един гарван подскочи до мен. Погледнах ласкаво към Кара. Прищя ми се да ме улови под ръка и да се приберем заедно вкъщи. Казах му, че утре сутрин го чакам у нас рано-рано заради работата по моята книга. Защото в мига, когато помислих за своята смърт, за сетен път проумях, че книгата трябва да се приключи на всяка цена.

18. ЩЕ МЕ НАРЕКАТ УБИЕЦ

Плаках повече от всички, докато засипваха със студената разкаляна пръст обезобразеното тяло на горкия Финяра ефенди. „По-добре да бях умрял и аз, по-добре да ме погребат с него, оставете ме“ - вайках се аз. И за да не се катурна в гроба, хората ме подхващаха през кръста. Притискаха челото ми с длани, бутайки главата ми назад, та да съм си поемел дъх, че можело да се задуша. Погледите, които почнаха да ми хвърлят близките на покойника, ми подсказаха, че май прекалявам с вайканията и се окопитих. Току-виж клюкарите от придворната работилница си казали, че щом така неудържимо ридая, може би връзката между мен и Финяга ефенди е била твърде интимна.

За да не привличам внимание, до края на погребението се стаих зад чинара. Някакъв още по-тъп роднина на глупеца, когото запратих в Ада, се присламчи към мен зад чинара, зяпна ме, както вероятно си мислеше, умно. Запрегръща ме. Сетне ахмакът попита: „Ти Събота ли беше или Сряда?“

- Сряда беше предишното прозвище на покойния -отвърнах му аз и той зяпна отново.

Историята на нашите прозвища, обвързваща ни и до днес като тайна, бе проста. Когато бяхме чираци, обожавахме Наккаш Осман, възхищавахме му се - той току-що от калфа бе се издигнал до майстор. Невероятен миниатюрист, учеше ни на всичко - Аллах го бе надарил хем с чудесен талант, хем с ум на джин. Всяка сутрин, както се и полагаше на чираците, един от нас го взимаше от дома му, съпровождаше го до придворната работилница - ситнеше подире му, носейки кутията му с перата, чантата и папката, пълна с хартия. Толкова силно желаехме да сме покрай него, че когато някой кажеше „днес ще отида аз“, се изпокарвахме.

Майстор Осман си имаше любимец, ала биваше ли единствен той да го взима сутрин след сутрин, нали гилдията щеше да се взриви от неспирни сплетни и мръснишки подмятания, та затова великият майстор реши да се редуваме -всеки от нас да ходи сутрин в дома му в определен ден от седмицата. Петъците за Майстор Осман бяха работни, той не посещаваше придворната работилница в събота. Любимият му син, и той чирак като нас - по-късно обаче измени на изкуството - съпровождаше баща си в понеделник. Побратимът ни Четвъртък - най-талантлив от всички ни, изящен и строен - се поболя от дявол знае какво, вдигна висока температура и си отиде съвсем млад. Покойният Финяга ефенди пък го придружаваше в средите, оттам и прозвището му - Сряда. Ала след време великият Майстор промени нашите прозвища: Вторник стана Маслината, Петък - Щъркела, Неделя - Пеперудата; в имената, с които ни дари имаше и любов, и многозначност, а покойникът бе наречен Финягата заради алюзията с изтънчените му орнаменти. Вероятно, както и на нас, великият Майстор преди му е викал:

- Добре дошъл, Сряда, как си?

Спомних си как назова и мен и за малко да се разплача: Въпреки многото бой, който бяхме изяли като чираци, Майстор Осман ни обичаше, очите му се навлажняваха всеки път, когато зърнеше красотата в рисунките ни и ни целуваше ръцете - целуваше ги, а ние се възнасяхме в Рая; дарбите ни процъфтяваха сред любов. Дори цветът на завистта, позасенчващ щастливите прежни години, тогава беше различен.

Виждате, направо съм разделен на две - като ония хора, чиито глави и ръце са рисувани от един майстор, а телата и одеждите - от друг. На богобоязлив човек като мене не му е съдено, ставайки убиец, бързо да привикне с това. Сдобих се с втори, типичен за убийците глас, та да изглежда, че продължавам живота по старому. Сега ви говоря с лукавия и язвителен глас, който не смесвах изобщо с предишния си живот. Естествено, от време на време ще чувате оня познат предишен глас, с който щях да говоря, ако не бях убиец, но не и да изговаря „аз, убиецът“. Нека никой не се опитва да споява в едно двата ми гласа - не притежавам стил или някакъв недостатък, които биха могли да ме издадат. Вярвам, че стилът различава миниатюристите, той е в несъвършенството, проявявано където и да е; стилът не е в индивидуалността, гордо пък твърдяха други.

Но приемам, че моето по-специално положение се дължеше и на друго. Защото като се назоваваме с прозвищата, дадени ни с любов от Майстор Осман и възприети с удоволствие от Лелин ефенди, аз съвсем не желая да разкриете кой съм - Пеперудата, Маслината или Щъркела. Разкриете ли ме, няма как, незабавно ще ме хвърлите в лапите на инквизиторите на Главния бостанджъ[82].

Затова няма да ви изказвам всичко, което си мисля. Макар че и когато мисля наум, забелязвам как бдително проследявате мисълта ми. Не бих си позволил издайнически гняв или каквато и да е издайническа дреболия. И дори когато разказвах трите си алегории, наречени „Елиф“, „Бе“ и „Джим“, аз не изпусках от очи вашия поглед.

Хилядократно пресъздаваните от мен воини, влюбени, принцове и легендарни герои са обърнати с част от себе си към нарисуваното там, към враговете, с които се сражават в ония легендарни времена, към вкопчилите се дракони, към красавиците, облени в сълзи. Същевременно, с друга своя част са обърнати и към любителите на живописта, съзерцаващи чудната рисунка. Ако притежавах самобитност и стил в рисуването, те щяха да прозират не само в торбите ми, а и в моето престъпление, дори в речта ми! Ха опитайте сега да разкриете самоличността ми по цвета на моите думи!

Мисля си, че само ако ме разкриете, душата на нещастния Финяга ефенди ще намери покой. Сега, под дърветата с разчуруликали се птички гледам златните води на Златния рог и куполите на Истанбул, и докато си казвам за кой ли път колко хубаво нещо е животът, там хвърлят с лопатите пръст върху него. Напоследък, откак се сдуши с хората на ерзурумския ваиз със сключени вежди, горкият Финяга ефенди взе да ме недолюбва, ала през всичките двайсет и пет години, в които работехме книгите за Падишаха ни имаше и време, в което бяхме близки. Сприятелихме се преди двайсет години - тогава правехме едно „Шахнаме“ за покойния баща на Падишаха ни, но най се сближихме, докато рисувахме осемте страници за „Диван“[83] на Фузули[84]. Една лятна привечер над нас лудешки прехвърчаха лястовички и в тази предразполагаща атмосфера аз слушах как ми чете стихове от „Диван“ на Фузули - бях се отбил, за да стана съпричастен с неговите справедливи, но нелогични изисквания (миниатюристът трябва да усеща с душата си текста, който рисува). От нея нощ ми остана стихът: „Аз не съм аз, аз, както казах, си винаги ти.“ Питах се - тоя стих дали би могъл да се нарисува?

Като научих, че тялото му е намерено, изтичах у тях и потъналата в сняг градинка, дето някога си четяхме стихове, ми се стори доста по-малка, както става с всички градини, които отново виждаме подир време. Домът му - и той така.

От страничната стая долитаха все по-извисяващите се, сякаш в надпревара, вайкания на оплаквачките. Изслушах внимателно разказа на по-големия брат: Лицето на горкия ни брат Финяга ефенди беше обезобразено, главата му -смазана. Когато след четири дни го измъкнали от кладенеца, братята му не могли да го познаят, довели от къщи нещастната му жена Калбие и в нощния мрак тя едва разпознала трудно опознаваемото тяло по раздраните дрехи. Представих си сцената с търговците мадянити[85], които вадят от кладенеца Юсуф, хвърлен там от завистливите си братя. Харесваше ми да рисувам тази сцена от „Юсуф и Зулейха“[86], защото напомня, че най-неудържимото житейско чувство е братската завист.

За миг настъпи тишина, усетих, че ме наблюдават. Да заплача ли? Ала се загледах в Кара. Това подло създание следи всички ни, опитвайки се да ни внуши, че е пратен от Лелин ефенди сред миниатюристите, за да разнищи историята.

- Кой би могъл да извърши такава низост? - провикна се по-големият брат. - Кой мерзавец уби безжалостно брат ни, дето и на мравката сторваше път?

Най-искрено се приобщих към избухналите ридания и затърсих отговор на зададения въпрос. Кои бяха врагове на Финягата? Ако не го бях убил аз, друг кой би го сторил? Спомням си как - мисля, че когато правехме „Хюнернаме“[87], група миниатюристи го упрекваха, че пренебрегвал старите стилове и за да претупа по-евтино и набърже орнаментите, съсипал с неподходящи цветове полетата на страниците, над които миниатюристите се бяха трудили упорито. Кои бяха те? По-късно, макар че не този бе поводът за озлобление, плъзнаха слухове, че е влюбен в красив чирак подвързвач от долния етаж, ала това беше отдавна отминала история. Някои се озлобяваха от изящността и изтънчеността на Финягата, от неговата женствена благовъзпитаност, но поводите пак бяха други: Например, в присъствието на Майстор Осман Финягата, демонстрирайки снизходително и псевдомъдро сляпата си привързаност към старите стилове, педантичността си при осъществяването на цветовата хармония между рисунката и орнаментите, посочваше някакви измислени недостатъци у другите миниатюристи, най-вече у мен... Последният скандал бе свързан с болезнената за Майстор Осман тема -страничната дейност на придворните миниатюристи с техните скришни, дребни, извъндворцови поръчки. Поради поспадналия интерес на Падишаха ни и поради незначителните суми, които отпускаше Главният хазинедар, миниатюристите тръгнаха да посещават двуетажните конаци на разни невежи паши, а най-талантливите нощем ходеха при Лелин.

Изобщо не ме жегна това, че Лелин е решил да спре работата по книгата заради някаква си прокоба. Естествено е да предполага, че някой от нас е очистил безмозъчния Финяга. Ако бяхте на негово място, щяхте ли да поканите един убиец да рисува нощем у вас? Или най-напред щяхте да изясните кой е убиецът и кой - най-талантливият миниатюрист? Нямах съмнения - твърде скоро щеше да разбере кой от посещаващите дома му е най-талантлив във всичко - от оцветяването до орнаментирането, от рамкирането до рисуването, от изобразяването на лицата до подредбата на страниците. След което ще предпочете да работи единствено с мене. И не защото притежавам невероятен талант, а защото няма да може да допусне, че съм обикновен убиец.

Крадешком наблюдавах Кара ефенди, тоя глупак, дето Лелин го повика при себе си. Двамата се отделиха и поеха с разотиващите се от погребението към пристана на Еюб, и аз ги последвах. Настаниха се в лодка с четири весла, а аз заедно със захилените чираци, забравили вече и мъртвеца, и погребението - в лодка с шест весла. По някое време край Фенеркапъ лодките ни се доближиха, почти се допряха, и отблизо видях как Кара нашепва нещо на Лелин - и отново ме парна мисълта колко лесно е да убиеш човек. Аллах, Аллах, ти всекиму си дал невероятна сила, но ни внуши и страх, за да не прибягваме към нея.

Надмогне ли обаче този страх и премине ли към действие, човек се преобразява. Преди се боях не само от дявола, но и от коварните наченки на злото в душата си. Сега чувствах, че злото е нещо устойчиво, че то е необходимото зло за миниатюриста. Като оставим настрана факта, че няколко дни след престъплението ръцете ми трепереха, забелязвам, че след като убих оня мерзавец, рисувам по-добре, полагам по-ярки и по-смели багри и, най-важното - силата на моето въображение твори чудеса. Колцина обаче са хората в Истанбул, дето могат да оценят сътворената от мен прелест?

Взирах се ядно в Истанбул откъм средата на Златния рог, около Джибали. Заснежените куполи заблестяха от внезапно изникналото иззад тях слънце. Колкото по-голям и пъстър е един град, толкова повече са кътчетата, в които може да се скрие едно престъпление и един грях, колкото по-многолюден е, толкова по-лесно може да се спотаи едно престъпление сред множеството. Проникновението на градовете не се измерва с приютените в тях учени, библиотеки, миниатюристи, калиграфи и медресета, а с безброя от престъпления, извършвани вероломно из тъмните улици хиляди години наред. Не се и съмнявам, че по тая логика Истанбул е най-проникновеният град на света.

На пристана в Ункапанъ и аз след Кара и Лелин слязох и лодката си. Те заизкачваха стръмнината, подкрепяйки се взаимно, а аз се затътрих подире им. Спряха за последно сред пепелището зад джамията „Султан Мехмед“, нещо си казаха, после се разделиха. Останал сам, Лелин ефенди внезапно заприлича на безпомощен старец. Прииска ми се да го настигна тичешком, да му разкрия как ни клеветеше подлецът, от чието погребение се връщахме, как онова, което извърших, го сторих единствено, за да предпазя всички ни от неговите интриги. Прииска ми се да го попитам прав ли беше Финяга ефенди, твърдейки, че с рисунките си злоупотребяваме с доверието на Падишаха ни, че предаваме старите стилове, че охулваме вярата си? И дали е завършена голямата последна рисунка?

Спрях насред свечерената заснежена улица, изоставила връщащите се по домовете си деца, бащи, включително и мен, на джиновете, феите, разбойниците и крадците, на тъгата, укрита в заснежените дървеса. Там, в края на улицата, в двуетажната, внушителна къща на Лелин ефенди живее най-прекрасната жена на света, бях я зърнал само за миг през клоните на кестените, сега оголели. Аз обаче не желая да си губя ума.

19. АЗ, ПАРАТА

Аз съм османски султански алтън от двайсет и два карата. Връз мен е прочутата тугра на Негово величество Падишаха ни, Покровителят на света. Тук, в това приятно, но тъжно след погребението кафене, Щъркела, един от най-големите майстори на Падишаха ни, ме изрисува набърже в полунощ и така и не успя да ме позлати, но вие вече се досещате как изглеждам. Изображението ми виси в кафенето, а самият аз съм в кесията на Щъркела. Той се изправя, измъква ме от кесията и ме показва. Е, добре дошли, майстори и гости. От моя блясък очите ви се уголемяват, бликът от лампата върху мен ви омайва и вие завиждате на моя последен стопанин - Щъркела. Прави сте - няма друга мярка за таланта на миниатюриста, освен мене.

За последните три месеца майстор Щъркела бе спечелил точно четирийсет и седем алтъна, все мои двойници. До един сме в кесията му, Щъркела не ни крие от никого, знае, че в цял Истанбул няма миниатюрист, спечелил повече от него. Горд съм, че миниатюристите ме приеха за мерило и туриха край на безсмислените си спорове. По-рано, още докато привикваха с кафето, наивните миниатюристи, неприемащи нашите възгледи, вечер се дърлеха непрекъснато - не, ти си по-даровит, не, аз съм истинският талант, аз най-хубаво рисувам дърво, никой не прави по-добре от мене листата, - и се пердашеха до кръв, та чак си избиваха зъбите. Сега над всичко властва моята логика, тя придава благовидна хармония в делата на придворната работилница, дори отчита най-точно заслужената представителност на старите хератски майстори.

Нека ви изредя нещата, които бихте могли да размените срещу хармонията и представителността в тая логика, сиреч - срещу мен: един крак, или с други думи - една петдесета част от млада и хубава наложница; чудесно бръснарско огледало от орех с кокалена рамка; ракла за деветдесет акчета със сребърен обков и изрисувано слънце, гладко боядисана отвътре и с подвижно чекмедже; сто и двайсет пресни самуна; гробищен парцел за трима плюс носилката; сребърен амулет; една десета част от кон; бедрата на стара, дебела робиня; малаче; две фини китайски чинии; месечната заплата на по-голяма част от персийските миниатюристи като табризеца Дервиш Мехмед в придворната работилница на Падишаха ни; десет стомни Панайотово вино; ловен сокол с клетката му; цял райски час с едно от най-прочутите момчета - Махмуд - и какво ли още не, чието изброяване няма край.

Преди да пристигна тук, цели десет години прекарах в един мръсен чорап на беден обущарски чирак. Всяка вечер горкият чирак заспиваше в постелята си, изреждайки безбройните неща, с които би се сдобил чрез мене. Галещите ухото ми като приспивна песен стихове на тая поема разкриваха, че няма дупка, в която парата не се е свирала.

Казах „дупка“, та се сетих и друго. Ако ви разкажа премеждията си, преди да стигна дотук, би се получил цял многотомник. Ще споделя с вас една тайна, ама нека си остане между нас, не я разкривайте никому, за да не се засегне моят стопанин Щъркела. Обещавате ли?

Добре. Ето. Аз не съм истински османски султански алтън от двайсет и два карата, излязъл от чемберлиташската монетарница. Фалшив съм. Направен съм във Венеция от злато с най-ниска проба, след което ме пратиха тук, за да мина за османски алтън. Благодаря ви, че проявявате разбиране.

Във венецианската монетарница научих, че тая работа си продължава от години. Алтъните с ниско съдържание на злато, разпространявани от венецианските неверници на Изток, доскоро бяха от същата монетарница, в която са секли и своите дукати. Според многоуважаемата османска логика важното е какво е написано върху тях и толкоз - щом е написано, значи е вярно, тъй че никой не гледаше колко злато съдържа дукатът и фалшивите венециански алтъни заляха Истанбул. По-късно, научавайки, че фалшивите пари с малко злато и повече мед са по-твърди, почнаха да ги пробват на зъб. Пламне в теб, примерно, огънят на любовта, отскочиш до най-големия красавец Махмуд, в когото е влюбен целият свят, и той преди да налапа оная ти работа, първо захапва със зъби парата, казва ти, че е фалшива и вместо за цял час, те отвежда в Райските селения само за половин. Съзирайки трагичния крах на своята монета, венецианският неверник си рекъл - бе я по-добре да изработя аз фалшификат на османския алтън, така никой няма да се усети.

Да отбележа и странния факт: Когато прави картина, венецианският неверник сякаш не рисува, а изобразява действителни неща. Когато обаче изработва пара, не я прави истинска, а фалшива.

Настанени в железни сандъци, ние се качихме на корабите и люлеейки се върху вълните, пристигнахме от Венеция в Истанбул. Самият аз се озовах във вонящата на чесън уста на майстора от един сарафски дюкян. Почакахме малко и ето, пристига глуповат селянин, иска да развали алтъна си. Хитрият майстор-сараф му вика: „Първо трябва да проверя дали алтъна ти не е фалшив, я дай да го захапя.“ Грабва го от селяка и го мята в устата си.

Срещаме се с него в устата и гледам - истински османски алтън, султански. Сред вонята на чесън той също ме зяпва и вика: „Ти си фалшификат.“ Така е, ама понеже се засегнах от надменността му, го преметнах. Отвърнах му: „Истинският фалшификат си ти.“

Междувременно глуповатият селянин почва да се хвали: „Моят алтън не може да е фалшив. Преди двайсет години го зарових в земята, а тогава нямаше такива безсрамия.“

Бях любопитен какво ще се случи - сарафът измъкна от устата си мен, а не алтъна на селяка и вика: „Взимай си го, хич не ми е нужен твоя алтън, фалшифициран от подлите венециански неверници. Не те ли е срам?“ - укорява той глуповатия селянин. И оня, хъката-мъката, взима си ме и тръгва. Сетне, чувайки подобни отговори и от други сарафи, се разстройва жестоко и понеже съм алтън с ниска проба злато, получава за мен деветдесет акчета. Та така започнаха моите седемгодишни митарства.

С гордост ще ви разкажа как си прекарах по-голямата част от времето в Истанбул, обикаляйки от кесия в кесия, от пояс в джоб, както се полага на една умна пара. Не че не се осъществи кошмара ми с години да кисна заровен под камък в една градина, на дъното на стомна, но подобни притеснителни периоди не бяха дълги. Тия, които ме взимаха в ръцете си, откриеха ли, че съм фалшив, бързаха да се отърват от мене. Така и не срещнах идиот, който да предупреди купувача, че съм фалшив. Но незабелязалите, че съм фалшив и наивно отброили за мен сто и двайсет акчета, щом откриеха измамата, мигом гледаха да измамят други докато се отърват от мен, непрестанно се вайкаха, преживявайки яростни, трагични, жестоки кризи. И както са в криза, макар многократно да са опитвали да излъжат някого другиго (ама в бързината и в яда си все не смогваха), когато най-сетне успеят да се отърват от мене, най-искрено обругават човека, дето ги е измамил и го наричат „безсрамник“!“.

През последните седем години в Истанбул преминах през ръцете на петстотин и шейсет човека, няма къща, дюкян, чаршия, джамия, църква, синагога, в която да не съм влизал. При тия ми обиколки върху мен се изсипаха купища клевети, измислици и лъжи, много повече, отколкото си представях. Бях непрестанно упрекван, че друга стойност, освен мен - алтъна - не била останала, че съм бил безжалостен, че съм бил сляп и, колко било жалко, че светът се градял единствено върху мене, че мога всичко да купя и да продам, че парата е мръсна, пошла и безсрамна. А тия, дето разбираха, че съм фалшив, се държаха къде-къде по-яростно и бълваха още по-отвратителни неща срещу мене. Колкото повече спадаше реалната ми стойност, толкова повече метафоричната ми стойност нарастваше. Ала независимо от всички безжалостни метафори и необосновани интриги, повечето хора ме обичат страстно и от сърце. А подобна радушна, дори пламенна любов, според мен ни е жизнено необходима във времена, лишени от обич.

Обходих всяко кътче на Истанбул - улица подир улица, квартал подир квартал. Опознах ръцете на евреите и абхазците, на арабите и мегрелите. Веднъж напуснах Истанбул в кесията на един ходжа от Едирне, тръгнал за Маниса. Разбойници препречиха пътя ни, провиквайки се отдалече: „Парите или живота!“ и нещастният ходжа къде да ни скрие в бързината - напъха ни от уплах в задния си отвор. Тук смърдеше доста по-гадно, отколкото във вонящата на чесън уста на сарафа, а и бе по-неспокойно. Ала след малко стана и по-ужасно, защото разбойниците вместо „Парите или живота!“, завикаха „Честта или живота!“ и се изредиха на ходжата. Да не ви разправям какво изживях в оня отвор. По тая причина предпочитам да не се отдалечавам много-много от Истанбул!

В Истанбул се усещам обичан. Девойки ме целуват, сякаш съм мъжът на мечтите им, крият ме в кадифени кесии, под възглавници, между едри гърди, в долни гащи, като в съня си дори проверяват дали още съм там. Бил съм в кой ли не ъгъл на огнището в банята, в ботуш, на дъното на стъкленица във фантастично ухаещ дюкян за аромати, в тайното джобче, пришито от някакъв готвач към чувала с леща. Пропътувах цял Истанбул в скришните гънки на колани от камилска кожа, хастари от египетска пъстра коприна, обувки, подплатени със сукно, пъстри шалвари. Часовникарят Петро ме притули в стенен часовник, гръцки бакалин - в овчето сирене; между печати, скъпоценности и ключове, увити в парче сукно бях укриван в кюнци, печки, под дограмата на прозорец, в грубата слама на миндерлъци, из дъната на долапи и ракли. Видях мъже, които се надигаха от софрата, за да проверят дали все още съм в тайника, жени, които без всякаква нужда ме смучеха като бонбон, деца, които ме пъхаха в ноздрите си и ме миришеха, старци с единия крак вече в гроба, които нямаха мира, докато не ме извадят от кожената кесия поне седем пъти на ден. Имаше една чистница черкезка, та тя, след като цял ден триеше и миеше къщата, ни измъкваше един по един от кесията и ни търкаше с четка. Едноок сараф все ни редеше на кулички, дъхащ на орлови нокти хамалин и семейството му ни съзерцаваха, сякаш сме панорамна гледка, един илюминатор, който не е вече между нас - не е нужно да споменавам името му, - вечер не спираше да ни подрежда в най-различни редички. Разхождах се с махагонови лодки, посещавах дворци, пъхаха ме в книги хератска направа, в токовете на обувки, ухаещи на роза, под конски покривала. Минах през стотици ръце - мръсни, космати, дебели, мазни, треперещи, старчески. Прониквах се от мириса на смъркащи опиум хора, на свещоливници, на чирози, на цялата истанбулска пот. Подир всички тия преживявания и митарства, един гнусен разбойник, заклал и обрал жертвата си, ме прибра в кесията си, отведе ме в злощастния си дом и се изплю върху мене: „Всичко е заради тебе!“ Това толкова ме огорчи, че ми се прииска да ме няма.

Като ме няма обаче, кое би отличавало даровития от бездарния миниатюрист? Миниатюристите ще почнат да се трепят, докато напълно изчезнат от света и по тая причина аз не изчезнах, а се наместих в кесията на най-талантливия, на най-проницателния.

Ако сте по-добър миниатюрист от него, ще ме спечелите.

20. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

Знае ли бащата на Шекюре за писмата, които си разменихме? Съдейки по писмото й - писано сякаш от наплашено от баща си момиче, - май изобщо не е ставало дума за мен, макар това да са само предположения. Тревожеха ме и лукавството в погледа на Естер, и загадъчното появяване на Шекюре на прозореца, и решимостта на Лелин да ме изпрати при миниатюристите, и впечатлението ми за пълната му безпомощност, когато ме покани тая сутрин да дойда у тях.

Настани се срещу мен и веднага заразказва за портретите, които видял във Венеция. Като посланик на Падишаха ни, Покровител на света, имал възможност да посети много дворци, богаташки къщи и църкви. Видял там сума ти портрети, с дни се взирал в безброя от лица, нарисувани на опънати върху летви платна - окачвали ги в рамки по стените.

- И всяко лице е различно, неповторимо, едно с едно не си приличат! - рече той.

Бил направо опиянен от многообразието им, от багрите, от изражението на твърдост и спокойствие, от мекотата на светлината, падаща върху тях, от изразителността на погледите.

- Това там е нещо като епидемия - всички си поръчват портрети - каза той. - Цяла Венеция го прави. Притежаващите пари и власт си поръчват портрети като свидетелство за своя стил на живот, като спомен, като символ на богатството, властта и могъществото си. За да останат навеки там, пред нас, за да напомнят, че са съществували, за да демонстрират, че всеки е уникален.

И макар че когато изтъкваше завистта, славолюбието и алчността на венецианците, съзнателно подбираше по-пренебрежителни изрази, отвореше ли дума за портретите им, лицето му се оживяваше и озаряваше като на дете, припомнило си нещо прекрасно.

- Богаташи, принцове, цели знатни фамилии при всеки удобен случай искаха да бъдат изографисвани, а покровителството на живописта бе взело епидемични размери - тия неверници настояваха образите им да се вписват дори по църковните стени в различни сцени от Новия завет или от религиозните притчи. Гледаш, например, фреска, изобразяваща полагането на архидякон Стефан в гроба, и сред оплакващите го, моля ти се, забелязваш принца, който до преди малко ти е показвал картините си в двореца, хвалейки се с тях непринудено и щастливо. Сетне на стенопис, който изобразява изцелението на болните от апостол Петър, откриваш редом с гърчещите се от мъки страдалци брата на собственика на изящната къща - по-як и от бик - и се слисваш. На следващия ден, съзерцавайки картина за възкресението на мъртвите, зърваш сред тях съседа си по трапеза, дето само преди минута е нагъвал като последен лакомник.

- Някои са я докарали дотам - ужасено рече моят Лелин, сякаш говореше за сатанинските изкушения, - че са готови да ги изобразят, примерно, като лакея, пълнещ чашите на гостите с питиета, като грубияна, замерящ с камъни прелюбодейката, че и дори на мястото на убиеца с окървавени ръце, само и само да ги има в картината.

- То е същото като в книгите с древни персийски легенди - вметнах аз, правейки се, че не разбирам, - виждаме в тях шах Исмаил на престола. Или в миниатюрите към легендата „Хосроу и Ширин“ - там пък присъства Тимур, управлявал доста по-късно.

Шумоли ли се някъде из къщата?

- Ама франкските картини сякаш са правени, за да ни смутят - каза след малко Лелин. - Макар че нас не могат да ни смутят властта и богатството на техните поръчители. Сякаш се опитват да ни внушат, че пребиваването на този свят е нещо особено и загадъчно. Мъчат се да ни слисат с образите си, сякаш, видите ли, това са загадъчни създания с уникални лица, очи, пози и одежди със задължителни светлосенки във всяка гънка.

И ми разправи как веднъж се изгубил из многобройните стаи в едно богато имение край езерото Комо, в които страстен колекционер бил наредил великолепни портрети на най-бележитите личности от франкската история -крале, кардинали, войници, поети.

- Гостоприемният ми домакин - каза Лелин - гордо ме развеждаше из стаите и по някое време, по моя молба, ме остави да продължа огледа сам. Тия важни гяурски особи се превръщат в личности, завладяващи все повече света, само защото са претворени в портрети, в които изглеждат като живи, някои направо ме изпиваха с поглед. С очите си го видях. Толкова омагьосващи, толкова неповторими бяха тия портрети, че сред тях внезапно се усещах нищожен, направо безпомощен. Като че ли и аз, ако бях нарисуван в техния стил, бих проумял смисъла на своето съществуване.

Когато усетил, че с това увлечение по портрета може окончателно да изгуби интереса си към фантастичната и вечна ислямска живопис на старите хератски майстори, той направо се стреснал.

- Там сякаш изпитвах желание да се почувствам друг, различен, уникален - призна ми той.

Усещал как това силно и магнетично желание го притегля към нещо страшно - така дяволът неудържимо ни дърпа към греха.

- Това, как да го кажа, бе някакво греховно желание, нещо като да се величаеш пред самия Аллах, да се възприемеш като нещо значимо, сякаш си в центъра на вселената - рече.

После му хрумнало - а защо да не пренасочи тая необяснима магнетичност, превърнала се в ръцете на франкските майстори в горделива детинска игра, към тежненията на Великия ни Падишах, да я използва в услуга на една справедлива, всевъздействаща кауза, в услуга на вярата ни?

И тогава възникнала идеята за изготвянето на книга, изпълнена с рисунки на Падишаха ни и на всичко, което може да го представи. Ала когато завърналият се в Истанбул Лелин разказал на Негово величество Падишаха ни, че франкският маниер на рисуване има невероятно въздействие, Първоначално той му се опълчил.

- Съществена е историята - казал той. - Хубавата рисунка допълва историята с изящество. Рисунка, която не допълва дадена история, в края на краищата се превръща във фетиш. И понеже никой не хваща вяра на една несъществуваща история, започваме да вярваме в рисунката. Което, без да обиждаме нашите пророци, напомня отколешната почит към идолите в Кааба[88]. Как, кажи ми, ще пресъздадеш, например, този карамфил, ако той не е част от историята, или пък, да кажем, това нахално джудже?

- Като покажа красотата на този карамфил и неговата несравнимост.

- И после, композирайки страницата, в центъра на света ли ще го поставиш?

- Направо си глътнах езика - призна ми Лелин, - като видях докъде могат да ме докарат мислите, изразени от Падишаха ни.

Разбирах го - боял се е да не излезе, че нещо друго, освен замисълът на Аллах е достойно да бъде поставено в центъра на вселената, тоест, на листа.

- След това пък - продължил Падишахът ни, потвърждавайки страховете на Лелин, - ще поставиш в центъра на рисунката едно джудже и ще поискаш да я окачиш на стената. Но рисунка не се окачва на стената. Защото независимо от целта ни, след време ще почнем да й се кланяме. Както го правят неверниците. Ако можеше, подобно на тях, да повярвам, че светият Иса[89], да пази Господ, е самият Аллах, че Аллах може да бъде видян на земята, дори да се прояви в някой човек, тогава вероятно бих приел на стената да бъде окачван човешки образ. Нали схващаш, че в края на краищата неусетно ще започнем да боготворим окачената на стената рисунка.

- Толкова добре го разбирах - каза моят Лелин. - И тъкмо понеже го разбирах, се уплаших от еднопосочността на нашите мисли.

- Ето защо няма да се съглася моят лик да се окачва върху стената - казал Падишахът ни.

- А всъщност толкова му се искаше - прошепна моят Лелин със сатанинска усмивка.

Сега беше мой ред да се уплаша.

- Желая обаче да ме нарисуват във франкски стил -казал Падишахът ни. - Тази рисунка трябва да бъде скрита сред страниците на някоя книга. Каква - ти ще ми кажеш.

- Смаях се, възхитих се - призна си моят Лелин и отново върху лицето му кацна оная сатанинска усмивка, заради която си помислих, че за миг се е превърнал в друг човек.

- Падишахът ми заповяда веднага да се захвана с книгата. От щастие ми се зави свят. Заповяда да я подготвя като подарък за венецианския дож, при когото щял да ме изпрати отново. Искаше книгата да бъде завършена по случай хилядагодишнината от началото на хиджра и да се превърне в свидетелство на победоносната сила на ислямските халифи[90] и на Великия ни Падишах. А за да не се разгласи намерението за постигане на разбирателство с венецианците, пък и за да не се разрази завистта в придворната работилница, ми нареди да подготвя книгата тайно, в дома си. И аз щастливо и тайно се захванах с рисунките.

21. АЗ СЪМ ВАШИЯТ ЛЕЛИН

И така, в петък сутринта заобяснявах на Кара какво ще представлява книгата, в която Падишахът ни ще е изобразен по франкски маниер. Започнах с това как разказах оная история на Падишаха ни и как го убедих да бъде изработена книгата. Тайното ми намерение обаче бе да ангажирам Кара с написването на текстовете към рисунките, с които така и не успях да се занимая.

Съобщих му, че почти всички рисунки са готови, а последната е на привършване.

- В книгата - казах, - има рисунка на смъртта, а за да се покаже, че светът на Падишаха ни е едно спокойно място, има и рисунка на дърво - накарах умния мининиатюрист Щъркела да я изработи, има и рисунка на дявола, има и рисунка на кон, който ни отвежда далече-далече; има, както винаги, коварно и всезнаещо куче, има пара... Миниатюристите от придворната работилница толкова майсторски ги нарисуваха - рекох на Кара, - че зърнеш ли ги, веднага ще ти стане ясно какъв текст трябва да се напише. Поезията и рисунката, баграта и думата са братя, знаеш го.

По някое време се поколебах да кажа ли, че може би ще му дам дъщеря си. Би ли заживял заедно с нас в тази къща? После си рекох: Не се доверявай на детинското му изражение и на това, че те слуша внимателно, той просто се надява да грабне Шекюре и да избяга с нея. Само че с друг, способен да завърши книгата, освен с Кара, аз не разполагах.

След като се прибрахме от петъчния намаз, отворих дума за сенките - най-голямото постижение в картините на италианските майстори.

- Ако правим нашата рисунка - рекох, - с поглед откъм самата улица, така, както наблюдаваме света оттам вървейки, поспирайки, или бъбрейки, ще трябва да се научим да полагаме в творбите си сянката по подобие на франкските майстори, защото сянката е най-забележима на улицата.

- Как се рисува сянка? - попита Кара.

Забелязах някакво нетърпение у племенника си, докато ме слушаше. От време на време си играеше с моголската мастилница, която ми донесе. От време на време грабваше дилафа и разбъркваше огъня. От време на време си представях как стоварва върху главата ми тоя дилаф в желанието си да ме убие. Задето отдалечавам миниатюрната живопис от взора на Аллах. Задето извършвам предателство спрямо фантастичните творби на хератските майстори и традицията на миниатюрата. Задето бях убедил и самия Падишах. От време на време оставаше неподвижен като истукан и дълго ме гледаше в очите. Сякаш ми казваше: „Докато щерка ти стане моя, ще съм верен твой роб.“ Изведох го сред градината, както сторих веднъж в детството му, и като истински баща се опитах да му говоря за дърветата, за пулсациите на слънцето върху листата, за топящия се сняг, за логиката, по която колкото повече се отдалечаваш от къщите на нашата улица, толкова повече те се смаляват пред взора ти. Това обаче бе грешка от моя страна: Ясно ми даде да разбера, че предишните ни отношения на баща и син отдавна са в миналото и това бе достатъчно. Вместо любознателност и страст към познанието, а такъв бе като малък, демонстрираше търпение към брътвежите на един глупак, чиято дъщеря желаеше. В душата на моя племеник дълго се бе наслоявала прахта от страните и градовете, които бе обходил за дванайсет години. Бе по-уморен от мен - съжалих го. Стори ми се, че изпитваше ярост към мене не само защото преди дванайсет години не му дадох Шекюре - това бе невъзможно, - а и защото се увличам по рисуване, различно от стила на мюсюлманските миниатюристи, на легендарните хератски майстори, като му натрапвам своите приумици. И си представих, че смъртта ми е в неговите ръце.

Ала не се страхувах от него: Напротив - опитах се аз да го сплаша. Защото усетих, че страхът му е породен от молбата ми да напише текста.

- Човек трябва да се постави в центъра на вселената, както е в онези рисунки - рекох и добавих: - Един от миниатюристите нарисува прекрасно смъртта, ще погледнеш ли?

Така започнах да му показвам рисунките, които майстор-миниатюристите тайно изработиха за мене в продължение на цяла година. В началото бе малко смутен, дори уплашен. Като видя обаче вдъхновено изрисуваните сцени на смъртта от „Шахнаме“ - Ефрасияб отсича главата на Сиявуш, Рустам, без да знае, че му е син - на Сухраб, - тутакси схвана замисъла на книгата. Рисунката с погребението на султан Сюлейман, издържана в печални тонове, бе композирана в стила на франкските майстори и аз лично опитах с перото да добавя и сенки. Посочих му как се преплита линията на хоризонта с очертанията на облаците, което създава усещането за невероятна дълбина. Обърнах му внимание, че смъртта е изобразена като същество уникално, каквито са гяурските персонажи в портретите, видяни от мене във Венеция.

- Толкова силно желая да бъдат неповторими, уникални... -казах аз. - Погледни, погледни в очите на смъртта, човек не се страхува толкова от нея, колкото от могъщото си желание да бъде уникален, изключителен. Разгледай тази рисунка и я опиши. Накарай смъртта да проговори, ето ти листове и дивит[91]. Каквото напишеш, веднага ще го давам на калиграфа.

Известно време мълком гледа рисунката, сетне попита:

- Кой я е правил?

- Пеперудата. Той е най-талантливият. От години Майстор Осман го тачи и му се възхищава.

- А такова куче, само че нарисувано доста по-грубо, видях в кафенето, дето медахът разправя историите си -рече Кара.

- Повечето миниатюристи, които работят за мен, са духовно обвързани с Майстор Осман и придворната работилница и не вярват в нещата, които правят за моята книга. Щом излязат в среднощ оттук и се отбият в кафенето, сто на сто захващат цинично да се гаврят с мене и с това, че рисуват за пари. Наскоро, под мое внушение, Падишахът поръча на млад венециански художник, доведен от посолството, да му направи портрет. Сетне пък заръча на Майстор Осман да прерисува рисунката с маслените бои. Принуден да подражава на венецианеца, Майстор Осман си въобрази, че аз съм виновен за тая срамна принуда, за тая срамна рисунка. И беше прав.

До вечерта успях да му покажа всички рисунки, освен последната, незавършената, уговарях го да напише историите, разкрих му някои подробности от характерите на миниатюристите, споделих му и по колко съм им платил. Казах му също така, че и с Финяга ефенди сме обсъждали въпроса за перспективата - греховно ли е, или не нещата на заден план да се смаляват в една венецианска картина; между другото споменахме, че горкият Финяга ефенди вероятно е бил убит поради неговата алчност и от завист.

Вече бях сигурен - на заранта Кара ще дойде отново, както обеща на тръгване и отново ще поиска да чуе всичко за моята книга. Вслушан в заглъхващия звук от неговите стъпки, аз стоях на отворената врата и в студената нощ се усещаше нещо такова, което много повече от мен и от моята книга би придало и сила, и коварство на моя недремещ и неспокоен убиец.

Внимателно и плътно, както правех всяка вечер, затворих вратата подире му, подпънах я със стария кюп за вода - ползвах го за саксия на босилека - и преди да се отправя към постелята си, тъкмо когато взех да гася огнището, от мрака като привидение изплува Шекюре в бялата си антерия.

- Сигурна ли си, че искаш да се омъжиш за този човек?

- Не, татенце. Отказах се от женитбата. Пък и съм още омъжена.

- Ако все още настояваш да се омъжиш за него, имаш моето позволение.

- Не искам да се омъжвам за него.

- Защо?

- Защото вие не го желаете. А когато вие не желаете някого, не го желая и аз.

За миг в погледа й припламна тлеещата в мрака жарава. Очите й бяха насълзени не от гняв, а от скръб, макар че в гласа й нямаше и помен от обида.

- Кара те обича много - казах, сякаш споделях някаква тайна.

- Знам.

- Цял ден ме слушаше не от любов към рисуването, а от любов към тебе.

- Нали ще довърши книгата ви, това е важното.

- Мъжът ти все някой ден ще се върне.

- Знам ли, може би е от тишината, ала тази вечер окончателно осъзнах, че мъжът ми никога няма да се върне. Сънят ми вероятно ще излезе верен: Убили са го. Отдавна се е превърнал в храна за вълците и птиците.

Туй, последното, го прошепна тихо, сякаш спящите деца можеха да я чуят, ала и с някакъв сподавен яд.

- Убият ли ме, искам тази книга, на която дадох всичко от себе си, да бъде завършена. Закълни се в това.

- Кълна се, но кой ще довърши книгата?

- Кара! Ти ще му възложиш тази работа.

- Вие и без друго вече го сторихте, татенце. Нямате нужда от мене.

- Така е, но само заради теб ми се подчинява. Убият ли ме, ще се уплаши и като нищо ще се откаже от книгата.

- Тогава няма да се ожени за мене - отвърна усмихнато умната ми щерка.

Откъде го измислих това с усмивката? Докато разговаряхме, не видях в очите й нищо, освен кратък отблясък. Стояхме един срещу друг насред стаята.

- Вие разменяте ли си писма или някакви знаци? -попитах несдържано.

- Как можахте да си го помислите?

Настъпи дълга, болезнена тишина. Някъде в далечината излая куче. Облъхна ме студ, разтреперах се. В стаята вече бе толкова тъмно, че изобщо не можехме да се видим, само усещахме, че стоим един срещу друг. После внезапно се прегърнахме, прегърнахме се с все сила. Разрида се, каза, че й е мъчно за майка й. Целунах косите й. Ухаеха като косите на майка й, погалих ги. Отведох я до постелята, в която спяха прегърнати момчетата и я сложих да легне. Припомняйки си двата последни дни, нямаше никакво съмнение, че Шекюре и Кара си пишат.

22. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

Като се прибрах през нощта, побързах да се отърва от хазяйката си, която бе почнала да се изживява като моя майка, затворих се в стаята си, изтегнах се на дюшека и се замислих за моята Шекюре.

Започнах с шумовете, в които се заслушвах с наслада, каквато се изпитва от игра: При повторното ми идване след дванайсет години в дома им, тя изобщо не се появи. Същевременно тъй ме бе омагьосала, че бях абсолютно сигурен - наблюдавала ме е от самото начало, преценявала ме е като бъдещ съпруг с наслада, каквато се изпитва от логическа игра. Може би затова дълго време ми се струваше, че и аз я виждам. Все по-ясно разбирах мислите на Ибн Араби за любовта - тя е способността да виждаш невидимия, да усещаш задълго до себе си незабележимия.

Вслушвайки се в звуците на къщата, в проскърцването на дъските усещах, че Шекюре не спира да ме следи. В един момент бях абсолютно сигурен, че е с децата в страничната стая, свързана със софата: Чух свадата и боричкането на хлапетата, чух как се мъчат да снишат гласове под заплашителните погледи и сбърчените вежди на своята майка. От време на време долавях някакъв неестествен шепот, не както когато настина шептиш, за да не смутиш извършващия намаз, а шепот показен, след който се разнасяше кикот.

Докато дядо им ме очароваше с вълшебствата на светлосянката, двете хлапета Шевкет и Орхан влязоха бавно и внимателно с поднос в ръце, - личеше си, че всичко до най-малка подробност предварително бе отрепетирано - и ни предложиха кафе. Това си беше работа на Хайрие, ала майка им бе им възложила задачата, за да използва удобния случай да зърнат отблизо човека, който утре може да им стане баща, та сетне да има какво да си приказва с тях за него. „Имаш хубави очи“ - рекох на Шевкет и тутакси усетил, че малкият Орхан ревнува, додадох: „И твоите са такива“, после машинално извадих от джоба си венчелистче от блед карамфил, оставих го върху подноса и целунах децата по бузите. След малко от вътрешността на къщата се разнесе смях.

Гадаех зад коя ли дупчица по стените, по затворените врати, че и по тавана се е прилепило дебнещото ме око, чудех се, вглеждайки се в пукнатини, чепове и привиждащи ми се черни точки от кой ли ъгъл ме следи, представях си Шекюре зад онази пукнатина, сетне напразно се вглеждах в друга, докато накрая, с риск да проявя неуважение към неспиращия да говори Лелин, се надигнах от мястото си само и само да разбера реално или не е това, което ме безпокоеше и преструвайки се на твърде ангажиран, удивен и угрижен, за да изглежда, че слушам Лелин, започнах да обикалям из стаята, докато най-сетне доближих точката на стената, която ме тревожеше, черната точка.

Разочаровах се, когато не мернах там окото на Шекюре, настанила се зад нещото, приличащо ми на наблюдателна точка. За миг ме обзе усещането за странна самота, изпитах нетърпението на човек, който не знае какво да прави с живота си.

Понякога така остро усещах окото на Шекюре и толкова силно вярвах, че съм пред погледа й, че взех да се държа като човек, напъващ се да изглежда по-задълбочен, по-силен и по-авторитетен, отколкото е, само и само да впечатли любимото си момиче. После се досетих, че Шекюре и децата сигурно ме сравняваха с незавърналия се от войната съпруг, с изчезналия баща и тогава в съзнанието ми се вклини разказа на Лелин за портретите на венецианските нови знаменитости. Понеже Шекюре бе чувала за тях от баща си, дощя ми се да заприличам на тях, на прославилите се с написани книги или с нарисувани страници. Не, не желаех славата - заради всичките изтърпени страдания - на светците, нито славата -заради отсечените с един замах на сабята глави - на изчезналия й съпруг. Полагах огромно усилие да си представя рисунките на ония знаменитости, вдъхновени от омаята на потайните кътчета на света и зримата тъмнина, както го каза Лелин - той, виделият чудесата им, се опитваше да ги преразказва на своя племеник, нямащ никакво понятие за тях. Накрая, понеже тъй и не смогнах да си представя нищо, се усетих грохнал, усетих се малоценен.

По някое време влезе Шевкет. Приближи се стремително до мен и аз реших, че иска да ми целуне ръка, както се прави в някои арабски племена в Мавераннахр и при черкезите в Кавказките планини - най-голямото момче в дома целува ръка на госта не само когато пристига, но и когато си тръгва, - тъй че машинално протегнах ръка, та да я доближи до челото си и да я целуне. В същия миг отнейде, не от много далече се чу смехът на Шекюре. На мене ли се надсмиваше? В неудобството си, аз, като последно спасение, прегърнах Шевкет и го разцелувах по бузите - нещо, което явно се е очаквало от мен. Знаех, че прекъсвам Лелин и му се усмихнах гузно, та да разбере, че това не е проява на неуважение, същевременно тайничко вдъхнах мириса на хлапето с надежда да усетя нещо от уханието на майка му. Когато открих, че Шевкет е мушнал в ръката ми смачкан къс хартия, той вече бе ми обърнал гръб, дори се отдалечаваше.

Стиснах хартишката в юмрука си, сякаш бе бисер. Шекюре ми е изпратила писъмце - от щастие за малко да се ухиля глупашки на Лелин. Не беше ли това съвсем ясно послание, че Шекюре ме желае неудържимо? Внезапно си представих как се любим лудешки с Шекюре.

Повярвах си, че блянът ми е на път да се осъществи и неприлично се възбудих пред Лелин. Дали Шекюре го е забелязала? За да пренасоча вниманието си, се заслушах в Лелин.

По-късно, докато Лелин се протягаше да измъкне поредната нарисувана страница от книгата, разгънах ухаещото на орлови нокти листче в ръката си и съзрях, че в него не бе писано нищо. Не можех да повярвам, че е празно, обърнах го и откъм опаката страна.

- Прозорец - довърши някаква своя мисъл Лелин. - Да ползваш метода на перспективата, това е като да гледаш света през прозорец. Какво е това листче?

- А, нищо, Лелин ефенди - смутолевих аз, ала сетне дълго поглъщах аромата му.

След като се наобядвахме, понеже не можех да ползвам гърнето на Лелин, поисках разрешение да отскоча до тоалетната в градината. Кучешки студ. За да не ми измръзне задникът, приключих набърже работата, излязох и тук отнейде безмълвно и загадъчно изникна Шевкет, пресече ми пътя. Стискаше в ръце пълното гърне на дядо си, от което се вдигаше пара. Вмъкна се след мен в тоалетната и изсипа гърнето. Сетне с празното гърне в ръце, издул пухкавите си бузи, впери красивите си очи в мен.

- Виждал ли си умряла котка? - попита. Носът му бе досущ като на майка му. Дали ни наблюдава отнякъде? Озърнах се - кепенците на мечтания прозорец на втория етаж, дето подир толкоз години за първи път видях Шекюре, бяха спуснати.

- Не - отвърнах.

- Да ти покажа ли умрялата котка в къщата на обесения евреин?

Без да дочака моя отговор, изскочи на улицата. Последвах го. След четирийсет-петдесет крачки по измръзналата кал се вмъкнахме в запустяла градина. Лъхаше на влажни, изгнили листа и на плесен. С внезапната увереност на човек, който отлично познава мястото, хлапето влезе в жълтата къща, притулена зад смокини и бадеми.

Къщата беше пуста, ала поне суха и топла, сякаш някой живееше в нея.

- Чия е къщата?

- На евреите. Ама когато мъжът умря, жената и децата се преместиха в еврейския квартал до пристана за плодове. Сега продават къщата чрез търговката Естер - надзърна в един ъгъл на стаята и се върна. - Котката си е отишла, няма я.

- Че умряла котка може ли да си иде?

- Дядо разправя, че мъртвите бродят.

- Е, не те - отвърнах аз, - а духовете им.

- Отде знаеш? - попита сериозно той, продължавайки да стиска гърнето.

- Ето, че знам. Ти все тука ли идваш?

- И майка ми идва, с Естер. Нощем бродели таласъми, ама аз не се боя от това място. Ти убивал ли си човек?

- Да.

- Колко души?

- Не са много - двама.

- Със сабя ли?

- Със сабя.

- А духовете им бродят ли?

- Знам ли. Според книгите - бродят.

- Чичо Хасан има червена сабя, тя съсича всичко, до което се докосне. Има и кинжал, дръжката му е с рубини. Ти ли уби баща ми?

Кимнах неопределено с глава - нито „да“, нито „не“.

- Ти откъде си сигурен, че баща ти е умрял?

- Мама вчера така ми каза. Нямало да се върне повече. Сънувала го.

Понякога, в сгоден момент ни се приисква да извършим рисковани неща не заради собствените си егоистични интереси, не заради изгарящите ни сладостни чувства и любовта, която ни разбива сърцата, а в името на някоя висока цел - реших твърдо и окончателно да стана баща на тези сирачета и поради това, връщайки се в къщата, с огромно внимание продължих да слушам дядо им, който не спираше да обяснява колко е належащо да допълня с моите текстове направените рисунки.

Да почнем с показаното ми от Лелин, например с коня: Макар че в рисунката нямаше и помен от човек и пространството около коня бе пусто, аз не се наемам да кажа, че това бе само един нарисуван кон и толкоз. Конят си беше кон, ала изникваше усещането, че ездачът бе мръднал нейде за малко или че всеки миг ще изкочи от храста, изрисуван по казвински маниер на заден план. Искаш или не искаш, това се усеща по самара, по извезаното покривало връз коня. Сякаш всеки миг до коня ще изникнат препасали сабите си хора.

Явно Лелин е изискал от майстор-миниатюриста, тайно привикан от придворната работилница, да му нахвърли върху хартията кон. Явилият се през нощта миниатюрист се е захванал да рисува коня по памет, като част от някоя история, конят, запечатан веднъж завинаги в съзнанието му като типаж - вероятно така са работили. Вдъхновен от стила на франкските майстори, Лелин сигурно се е намесвал в работата на миниатюриста, сочейки му някоя подробност от рисунката на коня, измъкнат като от битка или любовна сцена, чиито подобия сме виждали хиляди пъти. Примерно е казвал: „Недей да рисуваш ездача. Ей там нарисувай едно дърво. Ама най-отзад и да бъде съвсем дребно.“

Седнал пред дъската до Лелин, явилият се през нощта миниатюрист е рисувал с настървение в светлината на свещта, все пак Лелин му плащаше добри пари за всяка странна, ненормална рисунка, нямаща нищо общо с обичайните наизустени сцени, ала и в това ненормално рисуване имаше някакъв магнетизъм. Обаче и миниатюристът, и Лелин не отиваха по-далеч от представата, че нарисуваният кон ще украси някоя история. Лелин очакваше, че след като разгледам рисунките, направени в полувенециански, полуперсийски маниер, ще създам подходящия разказ за срещуположните страници. За да получа Шекюре, трябваше веднага да се захвана с написването на тия текстове, макар че нищо друго не ми идваше наум, освен историите на медаха от кафенето.

23. ЩЕ МЕ НАРЕКАТ УБИЕЦ

Чарковете на часовника - чакър-такър - довлякоха вечерта и макар че до езана имаше още време, свещникът до подставката ми гореше отдавна. Топейки перо в черното мастило „Хасан паша“, с бързи и привични движения запълвах добре избелената гланцирана хартия и тъкмо да приключа рисунката с пушача на опиум, чух оня глас, дето всяка вечер ме подлудяваше да изляза. Не му се поддадох. Бях твърдо решен да не мърдам никъде, да работя - една вечер се бях опитал дори да закова вратата отвътре.

Бързах да приключа с поръчката на пристигналия от Галата арменец - похлопа на вратата ми рано призори, докато всички спяха. Макар че заекваше, бе преводач-придружител и случеше ли се някой италиански пътешественик да пожелаеше „Къяфетнаме“, на мига ме издирваше и захващаше пазаренето. Сутринта се разбрахме, че за около двайсетте рисунки ще получа сто и двайсет акчета, а до вечерния езан вече бях нарисувал дузина истанбулчани, наблягайки най-вече на своеобразните им одежди: шейхюл-ислям, капъджъбашъ[92], имам, еничар, дервиш, спахия, кадия, продавач на карантия, инквизитор - интересът към рисунките с изтезаващия жертвата си палач бе огромен, -просяк, жена, отиваща на баня, пушач на опиум. С цел да припечеля по някое и друго акче отгоре, бях изрисувал сума ти подобни сбирки, така че работейки, от скука дори се забавлявах - рисувах, примерно, кадията с един замах, без да отделям върха на четката от листа, а просяка пък - и със затворени очи.

Разбойници, поети и опечалени знаят как по време на вечерния езан в тях се надигат джинове и дяволи - те тропат с крака, роптаят и в един глас крещят: Навън, навън, излез сред хората, сред мрака, сред нищетата и безсрамието - призовава обезумелият глас. Години наред усмирявах тия джинове и дяволи в себе си. Мнозина възприемат творбите ми като чудо, сътворено от ръката ми, аз обаче си знам - те са сътворени с помощта на джиновете и дяволите. Само че откак преди седем дни убих оня подлец, все не успявам вечер да укротя тия джинове и дяволи. Така силно тропат с нозе, че си казваш: „А може би ако само за миг поизляза, ще кротнат.“

Още недоизрекъл това, незнайно как, както ставаше винаги, се озовах отново навън. Вървях задъхано. Пристъпвах по заснежени улици, по разкаляни преки, по ледени стръмнини, по невиждани още човешки крак калдъръми. Вървях, а нощната тъма обгръщаше безлюдните, безчовечни кътчета на града и грехът ми лека-полека поизоставаше, стъпките ми отекваха край стените на каменни ханове, медресета, джамии и страховете ми стихваха.

Нозете ми, както всяка вечер, сами ме отведоха към изоставените улици в края на града, където дори не се и весваха разтрепераните призраци и джинове. Разправяха, че половината от мъжете на този квартал били загинали във войната с персите, а другата половина го напуснала поради лоши поличби - аз не вярвам на подобни неща. Едничката беда, сполетяла поради войната с персите този прекрасен квартал бе, че преди четирийсет години заключиха вратата на текето на ордена Каландария с верига - било враже гнездо.

Заобиколих къпиновите храсти и ухаещите приятно дори в мразовито време дафинови дървета, привично и внимателно отместих дъските между срутения комин и прозореца със спуснати кепенци и влязох вътре. Вдъхнах вековния мирис на благовония и плесен. Почувствах се невероятно щастлив, още миг и от очите ми да рукнат сълзи.

Време е, ако още не съм споменал, да го кажа, че не се страхувам от никого освен от Аллах и че наказанието на този свят не е от значение. Както ясно е речено в сура Разграничаването на Свещения коран, в Съдния ден убийците като мен „завързани ще зоват за погибел“ - ето, от това ме е страх. Всеки път, щом си представех по детински простичките, но ужасяващи изображения на Ада - бях ги срещал макар и рядко в древните книги, изработени върху кожа от старите арабски майстори или в рисуваните кой знае защо от китайските и моголски майстори сатанински изтезания, напомнящи и по цвят и по мощ същото наказание - не можех да не тълкувам нещата според някаква определена логика. Какво е речено в трийсет и трето знамение на сура Нощното пътешествие? Не е ли речено: „Не убивайте човек - Аллах е възбранил това, освен по право!“ Е, добре тогава: Подлецът, когото изпратих в Ада, не бе възбраненият от Аллах за убиване мюсюлманин, имах своите основания да строша черепа му по право.

Този човек клепаше всички нас, работещи поръчаната от Падишаха ни тайна книга. Ако не бях прекършил гласа му, щеше да обяви за неверници и Лелин ефенди, и миниатюристите, и даже самия Майстор Осман, и щеше да ни предаде в ръцете на побеснелия ерзурумски ходжа и неговите хора. Достатъчно е веднъж да се изрече на глас, че миниатюристите са безбожници и ела после гледай как ерзурумците, дето само си търсят повод за демонстрация на своята сила, ще пометат не само майстор-миниатюристите, а и цялата придворна работилница, докато Падишахът ни ще наблюдава всичко това, без да отрони и дума.

Винаги щом се отбиех тук, премитах и почиствах всичко с метлата и парцалите, сбутани в един ъгъл. Когато приключих с това, душата ми се посгря, сякаш отново бях станал добрият раб на Аллах. Молих се дълго Аллах да не отнема чувството ми за доброта. Кучият студ ме прониза чак до мозъка на костите, пак се обади оная коварна болка в гърлото и се измъкнах навън.

И озовал се отново в съвсем друг квартал, отново изпаднах в познатото състояние на духа. Не знаех какво се бе случило между двата квартала - онзи с текето и този, не знаех дори какво съм си мислил, нито как съм се добрал до тези улици с кипариси от двете страни.

Има една мисъл обаче, която колкото и да бродя, не изчезва, гризе душата ми като червей, ще ви я кажа - дано ми олекне. Както и да нарека покойния илюминатор - подъл клетник или горкия Финяга ефенди, все тая, - но малко преди да го превърна в покойник, той обвини Лелин ефенди, а сетне ми каза и друго. Виждайки, че кой знае колко не съм впечатлен от приказките на Лелин ефенди за необходимостта във всички рисунки да се ползва неверническия метод на перспективата, подлецът ми рече: „Има още една, последна, рисунка. В нея Лелин ефенди обругава всичко, в което вярваме. А това не е и безбожие, това е направо кощунство.“ Вярно е, че три седмици преди подлецът да блъвне клеветата си, Лелин ефенди ме помоли да нарисувам по краищата на листа, като във франкска картина, смайващо различни по големина неща - кон, пара, смърт. Бе закрил с други листове голяма част от рамкираната и орнаментирана от горкия Финяга ефенди страница, която желаеше да дорисувам, сякаш я криеше от мен и останалите миниатюристи.

Не смеех да питам Лелин какво изобразява последната голяма рисунка. Ако бях го попитал, щеше, естествено, да заподозре, че аз съм убил Финяга ефенди и това подозрение моментално щеше да завладее и останалите. Тревожеше ме и друго - да не би да ми отвърне, че Финяга ефенди се е оказал прав. Понякога аха-аха да го попитам, да попитам така, сякаш съмнението си е лично мое, а не внушено ми от Финяга ефенди, но това пак не би премахнало въпроса. Може пък и да не е чак толкова страшно човек да богохулства неосъзнато, ала аз бях осъзнал вече доста неща.

Краката ми, както винаги по-умни от главата, сами ме отведоха на улицата с къщата на Лелин ефенди. Дълго се взирах от своето място в къщата, доколкото можех да я различавам в мрака: Двуетажна, голяма, особена богаташка къща между дърветата! Не знаех къде е стаята на Шекюре. Опитвах се да нарисувам във въображението си зад кои кепенци бих зърнал Шекюре, ако разсека като с нож къщата по средата, както се правеше в някои табризки рисунки от времето на шах Тахмасб.

Портата се отвори. От къщата излезе Кара. Лелин затвори портата подир него, като го изгледа бащински.

И в моята обсебена от налудничави копнежи глава някак от само себе си се родиха три горчиви съждения:

Първото: Като по-малко струващ и по-безопасен, Кара е човекът, комуто Лелин ефенди ще възложи довършването на книгата, на нашата книга.

Второто: Красивата Шекюре ще се омъжи за Кара.

Третото: Горкият Финяга ефенди ще се окаже прав: А значи напразно съм го убил.

В ситуации като тази, тоест, когато безпощадният ум ражда горчиви съждения, които сърцето ни не приема, дори тялото започва да се бунтува срещу им. В първия миг раздвоеното ми съзнание яростно се противопостави на третото заключение, че съм най-подъл убиец. И краката ми, отново по-бързи и по-логични от разума, ме повлякоха след Кара ефенди.

Докато изминавахме улица подир улица, хрумна ми колко лесно бих могъл да убия вървящия пред мен Кара, доволен и от живота, и от себе си, без това да противоречи на родените от ума ми и смутили душата ми две първи съждения -убийството само би ме избавило от тях. И нямаше да е напразен ударът, с който размазах черепа на горкия Финяга ефенди. Достатъчно бе да се затичам, да го настигна след десетина крачки, да го ударя с все сила по главата и нещата отново ще си бъдат по старому, и Лелин ефенди ще ме извика, за да довърша нашата книга. Но по-почтената и по-предпазлива част от съзнанието ми (Всъщност, какво друго е почтеността, освен един непрекъснат страх?) продължаваше да ме убеждава, че подлецът, когото убих и захвърлих в кладенеца, бе истински доносник. А щом е така, значи не съм го убил напразно и Лелин ще ме извика в дома си, понеже в книгата няма нищо тайно. Докато гледах пристъпващия пред мен Кара, осъзнах: Няма да се случи нито едно от тези неща. Това бяха блянове. Кара бе по-истинският от мен. С всички ни се е случвало: Казваме си, че разсъждаваме логично и със седмици, с години градим мечтата си, но един ден зърваме нещо - лице или дреха - и в същия миг проумяваме, че никога няма да осъществим мечтата си, например, да ни дадат еди-кое си момиче, или да заемем, например, еди-какъв си пост.

С дълбоко и приятно завладяло сърцето ми отвращение се вглеждах в главата, в тила, в отпускащите се и повдигащи се рамене на Кара, в развълнуваната му походка - вървеше тъй, сякаш правеше благоволение на света. За хората с чиста съвест и щастливо бъдеще като Кара, целият свят е техен дом, пред тях, като пред Падишаха, когато влиза в конюшнята, се отваря всякоя порта, докато ние, дето сме вътре, оставаме пренебрегнати. Едва се стърпях да не грабна от земята камък, да не изтичам и да не го стоваря върху главата му.

Ние, двамата влюбени в една и съща жена мъже, той -отпред, нищо незабелязващ, а аз - отзад, подминавахме завоите, стръмнините и нанадолнищата на истанбулските улици, като братя напредвахме през пусти улици с воюващи кучешки глутници, през пожарища, обитавани само от джинове, край дворове на джамии, по чиито куполи си отдъхваха ангели, покрай кипариси, нежно помъркващи с духовете, из заснежените гробища, дето се сговаряха призраци, покрай разбойниците, малко по-долу прерязали нечие гърло, покрай стените на конюшни, текета, свещоливници, сарачници - не, не мисля, че го преследвах, подражавах му.

24. МОЕТО ИМЕ Е СМЪРТ

Виждате - аз съм Смъртта, но не бива да се боите от мене, понеже съм нарисувана. Въпреки всичко вие се страхувате - чета го в очите ви. Драго ми е, че като увлечени в играта си деца се ужасявате, сякаш наистина сте срещнали смъртта, макар да знаете, че не съм истинска. При вида ми усещате как ще напълните гащите от ужас, щом неизбежното се случи. Няма шега -при среща със смъртта повечето мъже, дори най-смелите, губят самообладание. Осеяните с трупове бойни полета, които хиляди пъти сте рисували, миришат не както си мислите вие на кръв, барут и нажежени брони, а на лайна и гниеща плът.

Зная, за първи път виждате нарисувана смърт.

Преди година висок, кльощав, загадъчен старец покани в дома си нарисувалия ме по-късно млад майстор-миниатюрист. В полутъмната работна стая на двуетажната къща той почерпи младия миниатюрист с кафе, прекрасно, копринено, ухаещо на амбра кафе и изостри мисълта му. После в сенките на стаята със синята врата му показа най-добрата индийска хартия, четки от катерича опашка, златен варак, различни пера, нож за подостряне на перата с коралова ръкохватка, подметна, че би платил скъпо и прескъпо и след като успя да заинтригува майстор-миниатюриста, каза:

- Нарисувай ми смъртта.

- Как да я нарисувам, когато през живота си не съм виждал рисунка на смъртта? - отвърна даровитият миниатюрист, който по-късно щеше да ме нарисува с вълшебната си ръка.

- За да нарисуваш нещо, не е задължително да си го виждал на рисунка - разпалено изрече кльощавият старец.

- Вярно, може и да не е задължително - каза майстор-миниатюристът, който ме нарисува. - Но ако искаш рисунката ти да очарова като рисунка на старите майстори, би трябвало да си я правил хиляди пъти преди това. Когато се захване с нова тема, дори най-талантливият майстор се превръща в чирак - нещо, което едва ли ми подобава. Не ми се ще да рискувам дарбата си - рисуването на смъртта за мен ще е равнозначно на смърт.

- Тази смърт може само да те приближи към темата -рече старецът.

- Майстор те прави непреживяната тема, а не онази, която сме преживели.

- Тогава майсторлъкът и смъртта би трябвало да се запознаят.

И се впуснаха в изпълнената с многозначност, алегории, каламбури, догадки и алюзии за старите майстори и техните умения изтънчена беседа, както става между уважаващи миниатюристи. Понеже визираха моята особа, аз много внимателно слушах техните спорове, които, зная, ужасно биха смутили привилигированите миниатюристи в нашето кафене. Само че по някое време нещата опряха до тук:

- Кое е мерилото за таланта на миниатюриста - да рисува изящно като старите майстори или да претвори нова, непозната досега тема? - попита даровитият, умен миниатюрист с красиви очи. Беше предпазлив, понеже знаеше отговора на този въпрос.

- Венецианците измерват силата на художника по умението му да открива теми и стилове - рече настоятелно старецът.

- Венецианците умират като венецианци - отвърна миниатюристът, който щеше да ме рисува.

- Но смъртта е еднаква при всекиго - рече старецът.

- Легендата и миниатюрата разкриват не приликата, а различието - каза умният миниатюрист. - Миниатюристът се превръща в майстор, когато започне да рисува различните легенди еднакво.

Сетне се отвори дума за смъртта на венецианеца и на мюсюлманина, за Азраил[93] и за други ангели и че те не бива да бъдат обърквани с рисуваните от неверниците. В този момент младият миниатюрист, който щеше да ме рисува, ме видя с красивите си очи в нашето кафене и се притесни от помпозните фрази - ръцете направо го засърбяха, копнееше да ме нарисува, ама не познаваше моя образ.

Лукавият старец, който толкова държеше да убеди младия миниатюрист, усети това. В изпълнената със сенки стая той впери в даровития млад миниатюрист очите си, заблестели от пламъка на напразно горящия свещник.

- Смъртта, изобразявана от венецианеца като човек, е ангел като нашия Азраил. Само че в човешки образ. Когато спуска Свещения коран, Джибрил[94] се явява пред Пророка ни в образа на човек. Нали разбираш?

Разбирах нетърпението на надарения от Аллах с невероятен талант млад майстор и копнежа му да ме изобрази. Защото дяволитият старец успя да пробуди в него тази дяволска мисъл: Всъщност ние не се стремим да рисуваме познатото в цялия му блясък, а непознатото в неговия полуздрач.

- Не я познавам тая смърт изобщо - рече миниатюристът, който след малко щеше да ме рисува.

- Всички познаваме смъртта - отвърна старецът.

- Страхуваме се от нея, ала не я познаваме.

- Тогава нарисувай тъкмо този страх.

За малко още на мига да пресъздаде моя образ. Видях как тилът на големия майстор изтръпна, мускулите му се напрегнаха, а пръстите му затърсиха перото. Но като всеки голям творец се възпря, понеже усети, че превъзбудата само задълбава в душата любовта към рисуването.

Усети го и хитрият старец и изпита задоволство от порива му да ме рисува, и за да го вдъхнови, му зачете откъси за смъртта от „Книга за духа“ на Ал Джаузия, от Газали, от Суиути[95] и от „Книга за състоянията в Съдния ден“.

Така, докато рисуваше моя лик, който ви стряска като го гледате, даровитият майстор-миниатюрист слушаше, че Ангелът на смъртта има хиляди криле, простиращи се от Рая до земята и от най-далечната точка на изток до най-далечната точка на запад, че за вярващите тези криле са закрила, а за безбожниците и бунтарите са като нажежен пирон, и затуй ме покри цялата с пирони, понеже вие, миниатюристите, заслужавате мъките на Ада. Миниатюристът слушаше, че реши ли да вземе духа ви, Аллах ви изпраща ангел с книга, в която всички са записани и по нейните страници с кръгче е обградено името на някой от вас, само че Аллах единствен знае времето на смъртта и дойде ли това време, от дървото под мерилото ще се отрони едно листо и който улови листото, ще е наясно кой е призования да умре - затова миниатюристът ме нарисува зловеща и умислена като оня, дето разбира от книгата на делата. И понеже неудържимият старец продължаваше да чете, че Ангелът на смъртта в човешки образ протяга ръка към оногова, чийто срок е изтекъл и че като му отнеме духа, всичко наоколо се облива в светлина, наподобяваща слънчевата, мъдрият миниатюрист ме нарисува обляна в светлина, понеже знаеше, че тя ще е незрима за останалите край мъртвеца. А докато развълнуваният старец четеше от „Книга за духа“, че по свидетелствата на разни мародери върху трупа тук-там се срещали набити гвоздеи, че при разкопаването на земята, оттам не се показвал мъртвецът, а лумвали пламъци, че по черепите понякога зеели дупки от куршуми, фантастичният миниатюрист, поглъщащ всяка дума с изключително внимание, включи в моята рисунка всичко, което би могло да потресе човек.

После обаче се разкая. Ала не защото изобрази върху рисунката страха, а защото поначало се захвана да ме рисува. И аз се почувствах досущ като човек, чийто баща му е напомнил срама и разкаянието. Защо даровитият и чудотворен миниатюрист се разкайваше, че ме е нарисувал?

1. Защото не нарисува с достатъчно умение смъртта, сиреч - мен. Както вече се убедихте, аз далеч не притежавам нито съвършенството, присъщо на творбите на венецианските майстори, нито на старите хератски майстори. Самата аз изпитвам срам от плачевното си изображение; големият майстор, който ме нарисува, не смогна да изобрази смъртта по достойнство.

2. Майстор-миниатюристът, убеден по дяволски начин от стареца да ме нарисува, внезапно откри, че без да иска, подражава стила и светоусещането на франкските майстори и взе да се терзае от проявеното неуважение към старите майстори - за пръв път се бе усетил безчестен.

3. Тук е редно да се внуши на свикналите с мен наивници и на готовите да ми се надсмеят, че със смъртта шега не бива.

Сега майстор-миниатюристът, който ме нарисува, отчаяно се щура нощем из улиците и досущ като някои китайски майстори провижда себе си в своята рисунка.

25. МОЕТО ИМЕ Е ЕСТЕР

Жени от кварталите Къзълминаре и Каракеди бяха заръчали лилав и червен плат за юргани, та призори ги натъпках в бохчата си. Заедно със синята китайска коприна - зелената оставих настрана - от току-що пристигналия португалски кораб. И понеже снегът не спираше и краят на зимата още не се виждаше, притурих доста вълнени чорапи, дебели вълнени пояси, различни по цвят дебели вълнени елеци - подредих ги така, че отворя ли бохчата, сърцето и на най-равнодушната жена да трепне. Добавих и ефирни, скъпи копринени кърпи за жените, дето ме канеха не за покупки, а да посплетничат, кесии за пари и везани изтривалки за баня, сетне вдигнах бохчата - ой, толкова е натежала, че направо ще ми откъсне кръста. Пуснах я на пода. Отворих я, зачудих се какво да измъкна, когато на вратата се похлопа - Нисим отвори и ме извика.

На вратата, посиняла от студ, стоеше прислужницата Хайрие. В ръката си стискаше писмо.

- Праща го Шекюре ханъм - прошепна тя тъй разтревожено, сякаш самата бе влюбена и копнееше да се омъжва.

Взех много грижливо писмото и предупредих глупачката да се прибира право вкъщи, та да не я види никой. Нисим ме гледаше въпросително. Надигнах огромната, привидно лека бохча, която щях да мъкна заедно с писмото.

- Шекюре, щерката на Лелин Челеби, изгаря от любов - обясних му аз. - Направо си е изгубила ума.

Разсмях се и излязох, ала тутакси изпитах неудобство. Защото вместо да се гавря с любовното приключение на Шекюре, би трябвало да проливам сълзи за несретния й живот. Колко е хубаво черноокото ми тъжно момиче!

Минах бързешком край охлузените къщи на еврейската махала, които изглеждаха още по-самотни и тихи в сутрешния мраз. По-нататък, добирайки до до улицата на Хасан, мернах на ъгъла слепия просяк, дето внимателно изучаваше минувачите и с все сила извиках: „Търговката!“

- Ей, дебела свадливке, и да не викаш, пак ще те разпозная по стъпките - рече.

- Мръсен слепецо - отвърнах. - Нещастен татарино! Слепците са напаст, забравена от Аллах. Господ да те накаже!

Преди не се дразнех от подобни неща. Вратата ми отвори бащата на Хасан. Абхазец, благовъзпитан и изискан.

- Да видим тоз път какво ни носите?

- Мързеливият ти син спи ли?

- Как ще спи. Все към улицата гледа. Чака вести да му донесеш.

Ужасно бе тъмна тая къща, всеки път ми се струваше, че влизам в гроб. Шекюре изобщо не разпитваше как живеят, ама аз й наговарях такива едни неща за къщата, че и през ум да не й мине да се връща в тая гробница. Трудно ми е дори да си представя, че красавицата ми Шекюре е била някога господарка на този дом и е живяла тук с палавите си синчета. Вътре миришеше на сън и смърт. Пристъпих в другата стая, все по-навътре в мрака.

Нищо не се виждаше. Тъкмо измъкнах писмото и от мрака се появи Хасан, грабна го от ръката ми. Както винаги го оставих да чете на спокойствие, нека задоволи любопитството си. Скоро вдигна глава от листа.

- Друго няма ли? - попита, макар да знаеше, че няма. -Много е кратко това писмо - додаде и зачете на глас: „ Кара ефенди, идваш в дома ни и стоиш по цял ден. Ала чух, че не си написал нито ред за книгата на баща ми. Недей да храниш напразни надежди, докато не завършиш книгата на баща ми. “

С писмото в ръка ме изгледа така обвинително, сякаш аз бях виновна за случващото се. Мразя безмълвието на тоя дом.

- И дума не е споменала, че е омъжена, че мъжът й ще се върне от войната - рече той. - Защо?

- Че откъде да знам - отвърнах. - Не ги пиша аз тия писма.

- Понякога и в това се съмнявам - каза и ми върна писмото заедно с петнайсет акчета.

- Ей, някои мъже като забогатеят, стават скъперници, ама ти не си от тях.

В този мъж имаше нещо хитроумно и въпреки мрачното му и тежко положение, човек можеше да разбере защо Шекюре все още приема писмата му.

- Каква е тази книга на баща й?

- Знаеш каква! Разправят, че всички пари ги давал Падишахът ни.

- Дочух, че заради рисунките в тая книга миниатюристите се избивали - каза той. - Дали е заради парите, дали заради охулването на нашата вяра, да не чува Господ. Който погледнел рисунките, веднага ослепявал.

Подсмихна се, давайки ми да разбера, че не е нужно да приемам думите му насериозно. Сякаш аз самата не можех да преценя кога нещо е сериозно. Хасан, чиято гордост бе наранена, се опита съвсем съзнателно, както повечето мъже, нуждаещи се от посредничеството ми при предаване на писмата, да ме унизи. Аз пък вечно се правех, че тая работа ме тормози, та да им доставя удоволствие. Девойките с наранена гордост обаче ме прегръщаха и плачеха.

- Ти си умна жена - рече Хасан, за да поласкае гордостта ми, която си мислеше, че е наранил. - Бързо отнеси това писмо. Любопитен съм да видя отговора на оня глупак.

Прищя ми се да отвърна: „Кара не е толкова глупав.“ Свахата Естер, предизвиквайки ревността на съперниците, печели немалко пари. Но се страхувах от изблици на гняв.

- Нали на ъгъла има един татарин, просяк - рекох на излизане, - голям грубиянин е.

Поех в обратна посока, за да избегна слепеца и на ранина пресякох Птичия пазар. Защо ли мюсюлманите не ядат кокоши глави и крака? Странно! Баба ми, мир на праха й, разправяше, че като дошли от Португалия, варяли само кокоши крака за по-евтино.

В Камераралъгъ зърнах някаква жена, съпровождана от робите си, съпруга на паша ли, богаташка щерка ли, яхнала коня си като мъж, и въздъхнах. Ако баща й не витаеше в облаците, отдаден на книгите, а мъжът й се бе завърнал с трофеи от войната със сафавидите, и Шекюре щеше да си живее като тая горделивка. Заслужаваше го повече от всяка друга.

Свърнах към улицата на Кара и сърцето ми веднага заби учестено. Исках ли Шекюре да се омъжи за този човек? Опитвах се да държа Шекюре едновременно и близо, и далеч от Хасан - ами Кара? Прекалено е праволинеен във всичко, само не и в любовта си към Шекюре.

- Търговката-а-а!

С нищо несравнимо е щастието да връчваш писма на влюбени, оглупели от самота, от отсъствието на жена, от отсъствието на мъж. Дори да са убедени, че ще получат най-лошите вести, преди да са изчели писмото, все ги изпълва надежда.

Макар че не бе споменала нищо за връщането на мъжа си, а думите „недей да храниш напразни надежди“ свързваше с определено условие, Кара, естествено, бе в правото си да се надява. С интерес наблюдавах как чете. Тревога, дори страх смени щастието му. Оттегли се за отговора, пък аз, както би сторила всяка мъдра търговка, разтворих „лъжовната“ бохча, измъкнах черна кесия за пари и я показах на любопитната хазяйка на Кара.

- От най-доброто персийско кадифе е - рекох.

- Синът ми загина във войната с персите - отвърна. - Ти от кого носиш писмо на Кара?

По лицето й схванах, че крои планове да обвърже красавеца Кара я със собствената си, я с нечия друга мършава щерка.

- А, от никого - отвърнах. - Един беден роднина, който умира в болницата „Байрампаша“, иска пари.

- Ле-леее, ле-леее - завайка се невярващо тя. - Че кой е този нещастник?

- А как загина твоят син във войната? - запитах, за да не й отговоря.

Изгледахме се враждебно. Вдовица е, съвсем самотна е. Мъчен живот! Само ако сте търговка, преносителка на писма като Естер, бихте забелязали, че в живота хората се вълнуват единствено от богатство, от власт и вълшебни любовни истории. Всичко останало - мъката, разлъката, ревността, самотата, враждебността, сълзите, сплетните и нескончаемата мизерия са като домашните им вещи: стар, излинял пъстър килим, черпак, сахан, празна тава, маша до огнището и съд за пепел, два овехтели сандъка - малък и по-голям, поставка за кауци, та да не си помисли някой, че в къщата живее самотна вдовица, вехта сабя, та да се стряскат крадците.

Задъхан от радост, Кара се върна с една кесия.

- Търговке - каза той, задоволявайки интереса на по-любопитната и от мен хазяйка, - вземи това и го занеси на нещастния болен. Ако има отговор, чакам го веднага. После цял ден ще прекарам в дома на Лелин Челеби.

Нямаше никаква нужда от подобни игрички. Нужно ли е юначага като Кара да крие, че си е намерил изгора, че е получил знак от нея и в отговор й изпраща писмо и кърпичка? Да не би пък да е хвърлил око на хазяйската щерка? Понякога съвсем, ама съвсем не вярвам на Кара и се боя Шекюре да не бъде жестоко измамена. Цял ден да прекара с нея в една и съща къща и да не намери начин да й изпрати поне един знак.

На улицата отворих кесията, от нея изскочиха дванайсет акчета и писмо. Толкова бях любопитна какво пише в него, че се затичах право към Хасан. Пред дюкяните за плодове и зеленчуци бяха изложени зеле и моркови. Връзка едър праз направо крещеше: „Ела да ме пипнеш, Естер.“ Но нямах настроение за това.

Като стигнах нужната улица, забелязах слепия татарин, готов пак да избълва нещо по мой адрес. Извиках едно „тюх“ и се изплюх в неговата посока, толкоз. Защо ли студът не погубва такива мошеници?

Изгарях от нетърпение, докато Хасан четеше писмото. Накрая без всякакви задръжки изрекох: „И какво?“ Зачете писмото на глас:

„Скъпа Шекюре ханъм, искаш от мен да довърша книгата на баща ти. Знай, че друга цел, освен тази нямам. Тази е целта, заради която посещавам дома ви, а не за да те тревожа, както пишеш. Много добре знам, че любовта, която изпитвам към теб, си е моя грижа. Но заради тази любов все не смогвам да съчиня за книгата онова, което иска баща ти, моят Лелин. Щом усетя твоето присъствие в къщата, мигом се вцепенявам и не мога да помогна на баща ти. Дълго мислих и разбрах, че причината за това е една-единствена. След дванайсет години видях лицето ти само веднъж, когато се появи на прозореца. Сега много се страхувам да не забравя този образ. Ако те видя още веднъж по-отблизо, ще престана да се боя, че мога да забравя образа ти и лесно ще завърша книгата на баща ти. Вчера Шевкет ме отведе в дома на обесения евреин. Никой не би ни видял в тази пустееща къща. Иди там в удобно за тебе време, аз ще те чакам. Шевкет ми каза още, че вчера си сънувала смъртта на мъжа си. “

Докато четеше, Хасан се заливаше от смях - гласът му, писклив и без друго, направо изфалцетваше на някои места, другаде пък имитираше треперливите молби на някой пощурял от любов. Изгаври се, че изразът „ако те видя още веднъж“ бил написан на персийски.

- Кара е усетил, че Шекюре му дава надежда и веднага е почнал да се пазари - рече Хасан. - Подобна пресметливост не подхожда на истинския влюбен.

- Ама той наистина е влюбен в Шекюре - казах простодушно.

- С тия си думи само доказваш, че си на страната на Кара - отвърна Хасан; - а пък думите, че е видяла насън мъртвия си мъж означават, че е приела смъртта на брат ми.

- Но това е само сън - рекох глуповато.

- Знам аз колко умен и съобразителен е Шевкет. Я колко години живяхме заедно тук! Ако майка му не е позволила и не е настоявала, Шевкет нямаше да заведе Кара в дома на обесения евреин. Шекюре се лъже, ако си въобразява, че ще се отърве от брат ми, от нас! Брат ми е жив и ще се върне от войната.

И преди да довърши мисълта си, се спусна към вътрешността на стаята, опита се да запали свещ от пламъците в огнището, изгори си ръката и изохка. Заблиза изгореното, ама все пак запали свещта и я тури в ъгъла на подставката. Взе от дивита перо, потопи го в мастилницата и бързо-бързо захвана да пише върху някакво листче. Усетих, че му е приятно да го гледам, ама за да не си личи, че се боя от него, му се усмихвах.

- Кой е тоя обесен евреин, знаеш ли?

- Недалеч от тях има една жълта къща. Разправят, че Моше Хамон, любимият лекар на предишния падишах, невероятен богаташ, години наред криел там брат си, дошъл от Амасия заедно с любимата си. Преди доста време в Амасия, в еврейския квартал, в навечерието на Пасха изчезнал млад грък, говорело се, че му прерязали гърлото, за да направят с кръвта му маца[96]. Явили се и лъжесвидетели и така се отпочнало изпълнението на смъртната присъда над евреите, обаче любимият лекар на падишаха, с негово позволение, помогнал на хубавата еврейка и на своя брат да избягат от Амасия и ги укрил. След смъртта на падишаха враговете му не успели да хванат жената, ама обесили пекаря, който живеел сам.

- Ако Шекюре не дочака завръщането на брат ми от войната, ще осъдят и нея - заключи Хасан и ми подаде писмата.

Лицето му обаче не изразяваше гняв и ярост, а онази злочестина и печал, присъщи на истински влюбените. Прозрях в очите му как любовта за кратко време е превърнала този мъж в старец. Дори парите, които печелеше на митницата, не можеха да го подмладят. Сломеният му поглед ме подсети да го попитам как след толкова заплахи ще успее да убеди Шекюре. Ала той се бе озлобил и нямаше смисъл да го питам. Човек свикне ли с това, че се е озлобил - а с отблъснатите влюбени се случва често, - лесно се превръща в чудовище. Така се уплаших от страховитата червена сабя, за която споменаваха децата и от собствените си мисли, че едва се сдържах да не побегна, излязох обезпокоена на улицата.

И веднага се натъкнах на несправедливите ругатни на просяка. Ама бързо се опомних, вдигнах от земята едно камъче и лекичко го пуснах в кърпата му с думите: „На, вземи, крастав татарино.“

Наблюдавах без усмивка как с надежда протяга ръка към камъчето, взел го за пара. Не останах да дослушам ругатните му, ами се отправих към една от щерките, на която бях издирила съпруг. Шекер ме почерпи с вчерашен, ама запазил все още хрупкавостта си бюрек със спанак; за обяд бе приготвила обилно подправена с яйца, точно както я обичам, яхния с престояло агнешко и сини сливи - за да не я обидя, излапах с пресен хляб два пълни черпака. Сварила бе ошаф от хубаво грозде, та без излишен свян поисках рачел от рози, турих пълна лъжица от него в ошафа и след като го изпих, отнесох писмата на тъжната Шекюре.

26. АЗ, ШЕКЮРЕ

Хайрие ми обади, че е дошла Естер - възнамерявах да кажа, че тъкмо редях в раклата изсъхналото вчерашно пране. Но пък защо да ви лъжа? Така де, при идването на Естер наблюдавах баща си и Кара през дупчицата в долапа и си мислех точно за нея, нали с нетърпение чаках писмата на Кара и Хасан. Защото така, както усещах, че баща ми с основание се бои от смъртта, по същия начин осъзнавах и че интересът на Кара към мен няма да продължи до края на живота му. Кара е влюбен и иска да се ожени. Иска да се ожени и е влюбчив. Ако не за мен, ще се ожени за друга и след сватбата ще се влюби в жена си.

Хайрие бе настанила Естер в един край на кухнята, бе тикнала в ръката й чаша сироп от рози и ме поглеждаше гузно. Струваше ми се, че откак Хайрие спи с баща ми, го осведомява за всичко и това ме изпълваше с тревога.

- Черноока моя, щастие мое, красавице моя, окъснях, щото проклетникът Нисим, нали ми е съпруг, не искаше да ме пусне - избълва Естер. - Нямаш мъж на главата си и трябва да цениш това.

Щом измъкна писмата, ги грабнах от ръката й. Хайрие бе се оттеглила в ъгъла - хем да не ми се пречка, хем да чува всичко. Обърнах се с гръб към Естер, та да не вижда лицето ми, и най-напред изчетох писмото на Кара. Потръпнах, като си помислих за къщата на обесения евреин. „Не бой се, Шекюре, ще се справиш“ - казах си аз и зачетох писмото на Хасан. И той бе на път да лудне.

„Шекюре ханъм, направо изгарям, но знам, че това не те интересува. Нощем сънувам как по безмълвни хълмове тичам след твоето видение. Всеки път, когато оставяш писмата ми без отговор - знам, че си ги прочела, - в сърцето ми се впива стрела. Пиша с надеждата, че ще отговориш поне на това ми писмо. Носят се слухове, разпространяват се от уста на уста, че си казала на децата как си сънувала, че мъжът ти е умрял и си вече свободна. Не знам дали е вярно. Това, което знам е, че все още си жена на брат ми и си обвързана с този дом. Баща ми също смята, че съм прав и днес отиваме при кадията, за да те върнем вкъщи. Ще дойдем с още хора, съобщи и на баща си. Приготви си бохчата, връщаш се у дома. Прати ми веднага отговор по Естер. “

Изчетох писмото два пъти, посъвзех се и изгледах въпросително Естер. Тя обаче не каза нищо ново ни за Хасан, ни за Кара.

Извадих перото, дето го бях скрила в края на долапа за тенджери, сложих лист хартия върху дъската за хляб, възнамерявайки да отговоря на Кара, но след миг се отказах.

Сетих се нещо. Обърнах се и изгледах Естер: Примижала щастливо като пухкаво дете тя поглъщаше сиропа от рози, а на мен ми дойде безумната идея, че Естер знаеше какво съм си мислела преди малко. Прибрах перото и листа и се усмихнах на Естер.

- Как сладко се усмихваш, хубавице - каза. - Не се тревожи, всяко нещо накрая приключва добре. Истанбул гъмжи от богати бейове и паши, дето душа дават да се оженят за хубавица и умница като тебе.

Знаете: Случва се прибързано да изречеш някому нещо с цялата си вяра, пък сетне се питаш - „Колкото и да не вярвам в това, защо ли го казах без да го вярвам?“ Тъй се случи и с мен.

- В името на Аллах, Естер, кой би пожелал да се ожени за вдовица с две деца?

- За такава като тебе много, мно-о-о-го мъже ще пожелаят - разпери ръце, та да покаже колко са много.

Гледах я в очите. Казах си, че не я обичам. Замълчах и тя разбра - няма да й дам никакво писмо и е време да си върви. Когато Естер си тръгна, усетих същото, не зная как да ви го обясня, безмълвие в душата си и се оттеглих в своето кътче.

Опрях се на стената и дълго останах неподвижна в мрака. Мислех за себе си, за бъдещето и за нарастващия в душата ми страх. През цялото време можех да чувам разговорите на Шевкет и Орхан в стаята над мен.

- Страхлив си като жена - каза Шевкет. - Нападаш в гръб.

- Зъбът ми се клати - каза Орхан.

В същото време обаче друга част от съзнанието ми бе заета с разговора между баща ми и Кара.

Синята врата на работната стая бе открехната и аз спокойно можех да чувам техния разговор. Татко каза:

- Човек, видял портретите на италианските майстори, с уплах разбира, че нарисуваните очи не са обикновени кръгли дупки, които буквално си приличат, а са досущ като очите ни - отразяват светлината като огледало и я поглъщат като мракът. Устните не са разрези, плоски като хартия по средата на лицето - веднъж те са напрегнати, друг път отпуснати и отразяват нашата радост и тъга, нашата душевност, червеният им цвят е винаги различен, те са средоточие на духа. Носовете ни не са някаква нелепа преграда, разделяща лицето надве, а жив, любопитен орган със своя специфична форма.

Дали и Кара се смайваше като мен, когато баща ми казваше „ние“ и споменаваше за гяурските бейове, които си поръчвали портрети? Надзърнах през дупката и лицето на Кара ми се стори толкова бледо, че за миг се уплаших. Скъпи мой мургавелко, тъжен мой храбрецо, дали лицето ти е тъй бледо, задето цяла нощ не си мигнал от мисли за мене?

Вероятно не знаете: Кара е висок, строен и чаровен. Има високо чело, бадемови очи, волеви и изящен нос. Ръцете му, още от детството ни, са фини и удължени, пръстите му -пъргави и игриви. Изправи ли се, изглежда слаб, ала е жилав, гърбът му е изпънат, раменете - широки, но това не са рамене на хамалин. Като дете и тялото, и лицето му изглеждаха някак си не на място. Сега, когато за първи път след дванайсет години го зърнах от моето тъмно кътче, разбрах - вече е зрял мъж.

Плътно прилепила окото до дупката, забелязвам тъгата по лицето на Кара след тия дванайсет години. Изпитвам и вина, и гордост, че се е измъчвал толкова заради мене. Кара разглеждаше направената за книгата на баща ми рисунка и го слушаше - лицето му бе детинско, невинно. Ето, тъй разтвори розовата си уста като дете, че ми се прииска да пъхна в нея гърдата си. Да зашарят пръстите ми из косата му на тила, а той да положи глава в уюта на моите гърди и, както правеха децата ми, да засмуче зърното, блажено притворил очи, и като нещастно и безпомощно бебе да усети, че покоят е в моите ласки - това окончателно би го обвързало с мен.

Тъй ми допадна тая фантазия, че си представих как леко запотеният Кара внимателно и удивено оглежда не показваната от баща ми рисунка на дявола, а моите едри гърди. Гледа опиянен не само гърдите ми, а и косите ми, тялото ми, всичко мое. И дотолкова го пленявам, че изрича онези мили думи, неизказани някога, а по лицето и погледа му откривам, че се възхищава от моето достойнство, от моя опит, от моето възпитание, от търпението, с което храбро чакам мъжа си, от прелестта на писмото, което му проводих.

И ме хвана яд на баща ми, който правеше всичко възможно да не се омъжа повторно. Омръзнаха ми и рисунките му с подражанията на франкските майстори, дето ги поръчваше на миниатюристите, и венецианските му спомени.

Отново притворих очи, о, Аллах, не го сторих по собствено желание, а защото си представих как Кара се приближава към мен в мрака, как тихо застава зад гърба ми. Внезапно ме целува по тила, по шията, по ушите -усещам цялата му сила. И понеже е и здрав, и голям, и корав, аз мога да му се доверя, това ме прави уверена. Погъделичква тила ми, зърната на гърдите ми настръхват. Затворила очи в мрака, усещам как към мен приближава нещо огромно и направо ми се завива свят. Нима е на Кара?

Моят изстрадал мъж понякога, в сънищата ми, показваше своето си нещо. Виждах как се опитва да надигне окървавеното си, прободено от стрелите и копията на сафавидите тяло и да закрачи, да ме приближи, ала за жалост помежду ни се ширваше река. Окървавен, измъчен, той ме зовеше от отсрещния бряг на реката и какво да видя - нещо в слабините му наедряваше. Ако е вярно туй, дето грузинката го разказа в банята, пък дъртите вещици го потвърдиха с възгласи: „Направо става огромно“, онуй нещо на мъжа ми не бе чак такова. Вчера, когато пратих по Шевкет празния лист, и Кара го пое, мернах под връвта на шалварите му нещо доста издуто - че беше онова, онова си беше; уплаших се, че ако е по-голямо от това на мъжа ми, нямаше да се побере в мене и можеше да ми причини силна болка.

- Мамо, Шевкет ме дразни.

Махнах се от тъмния ъгъл на долапа, минах безмълвно в отсрещната стая, извадих от раклата червения сукнен елек, облякох го. Бяха измъкнали моя дюшек и шумно се боричкаха върху него.

- Нали ви казах, че когато Кара е у дома, не бива да крещите?

- Мамо, защо си с червения елек? - попита Шевкет.

- Мамо бе, Шевкет ме дразни - оплака се Орхан.

- Нали ти казах да не го дразниш? Тоя боклук какво търси тука? - в края на дюшека забелязах парче кожа.

- Мърша - рече Орхан. - Шевкет я взе от улицата.

- Бързо да я върнете, откъдето сте я взели.

- Шевкет да си я носи.

- Хайде, казах вече.

Разбраха неотстъпчивостта ми по гневното хапене на устните, обикновено правех така преди да ги напердаша, уплашиха се и излетяха. Дано се върнат бърже, че да не изстинат.

Кара ми допадаше най-много от всички миниатюристи, защото ме обичаше повече от всеки друг и познавах душата му. Взех лист и перо и без да му мисля много, на един дъх написах:

„Добре, ще дойда в къщата на обесення евреин преди вечерния езан. Довършвай по-бързо книгата на баща ми. “

Не отговорих на Хасан, защото ако наистина иде при кадията, не ми се вярва, че ще успеят с баща му да съберат хората си и да нахлуят още днес у дома. Ако беше така, нямаше да ми пише, нямаше да очаква отговор от мене, а би нахлул в дома ни изневиделица. Сега очаква моя отговор и не го ли получи, ще лудне, ще тръгне да събира хората си и чак тогава ще нахлуят. Не си и помисляйте, че никак не се страхувам от него. Нека ви кажа какво изпитвам в момента: Не се боя чак толкова от Хасан, защото обичам и него.

Ще попитате какво значи това „обичам го“ и ще бъдете прави - няма да се обидя. Не че не забелязвах колко е беден и слаб този мъж, как през годините, докато под един покрив очаквахме завръщането на мъжа ми от войната, все търсеше сгодния случай. Сега обаче Естер твърди, че печелел доста добре и по вдигането на веждите й разбирам, че не лъже. А щом вече се е сдобил и с пари, и със самочувствие, все се надявам злото, което движи Хасан, да изчезне и да се прояви неговата тъмна, необяснима страна, която ме привличаше. Бях открила тази му страна благодарение на писмата, които упорито ми пращаше.

И Кара, и Хасан се измъчваха, тъй като бяха влюбени в мене. Кара замина надалече за дванайсет години, изчезна, оскърби се. Хасан всекидневно ми праща писма с нарисувани в полето птици и газели. Първоначално тези писма ме караха да се плаша от него, но скоро разпалиха моето любопитство.

Отлично знаех, че Хасан се интересува от всичко, свързано с мене и не се слисах, че му е известно, дето съм сънувала мъжа си умрял. Подозирах, че Хасан чете на Естер писмата ми до Кара. Затуй не му пратих отговор по нея. На вас обаче ви е известно дали са оправдани моите подозрения или не.

- Къде се забавихте? - попитах децата, когато се върнаха.

Как пък веднага усетиха, че преди малко не съм била чак дотам разгневена. Тайно от Орхан придърпах Шевкет към края на тъмния долап. Прегърнах го. Целунах го по вратлето, косите и тила.

- Измръзнал си, миличък. Подай хубавите си ръчички мама да ги стопли.

Ръцете му миришеха ужасно, но нищичко не казах. Привлякох главата му към гърдите си и го прегърнах силно. Стопли се бързо и от удоволствие замърка сладко като коте.

- Да видим много ли обичаш майка си?

- Мъъър.

- Това „да“ ли означава?

- Да.

- Повече от всички ли?

- Да.

- Тогава и аз да ти призная нещо - промълвих, преструвайки се, че споделям някаква тайна. - Ама никому нито дума, нали? - и му прошепнах: - И аз те обичам повече от всички, разбра ли?

- Повече от Орхан ли?

- Повече от Орхан. Той е малък, като птичка е, нищо не разбира. Ти си по-умен, всичко ти е ясно. - Целунах го по косата, вдъхвайки аромата й. - Затова те моля да направиш нещо за мен. Вчера тайно занесе на Кара ефенди един празен лист. Ще му отнесеш ли и днес?

- Той е убил баща ми.

- Какво-о-о?

- Той е убил баща ми. Вчера сам ми го каза в къщата на обесения евреин.

- Какво ти е казал?

- Каза: „Аз убих твоя баща. Убил съм много хора.“

Изтръгнал се от прегръдките ми, Шевкет се разплака.

И защо ли плаче това дете сега? Вярно, преди миг не се стърпях и му извъртях плесница. Хич не мислете, че съм коравосърдечна. Ама ме хвана яд, че си позволява да говори така за мъжа, за когото възнамерявах да се омъжа за тяхно добро.

Сърцето ми се сви, понеже нещастното ми сираче не спираше да плаче, самата аз едва не се разревах. Прегърнахме се. Продължаваше да хлипа, ама пък чак толкова заради една плесница? Погалих косицата му.

А всичко бе започнало така: Знаете, предния ден в разговора с баща ми казах, че съм сънувала мъжа си умрял. Всъщност, тъй като все не си идваше от войната с персите, през четирите години често го сънувах, явяваше се в сънищата ми мъртвец, без да е ясно дали е той.

Сънищата винаги служат за нещо. В Португалия, отдето е дошла бабата на Естер, неверниците ползвали сънищата, за да се срещат и любят с дявола. Тогава предците на Естер, отрекли се от юдаизма, казали: „И ние като вас сме католици“, ала йезуитските инквизитори от Португалската църква не им повярвали, захванали да ги изтезават и чрез мъчения изтръгнали от тях признания, че сънуват джинове и дяволи, дори когато и не ги сънуват. Инквизиторите обявили, че всички евреи подлежат на изгаряне. Значи там използвали сънищата, за да обвинят хората в сношения с дявола, за да ги горят живи.

Сънищата се ползват в три случая:

Елиф: Желаеш нещо, ала не ти позволяват дори да го пожелаеш. Тогава казваш - видях го насън. Така излиза, че желаеш желаното, без да си го желал.

Бе: Желаеш да сториш някому зло. Да го оклеветиш, примерно. Тогава казваш - сънувах как еди коя си прелюбодейства, или пък как на едикой си паша му носят сума ти стомни с вино. И да не ти повярват, злото е вече изречено, а значи - приписват му го веднага.

Джим: Желаеш нещо, ама какво - и сам не знаеш. Достатъчно е да споделиш някой объркан сън. Мигом ще ти го разтълкуват, ще ти разяснят от какво се нуждаеш и какво ще получиш. Примерно, ще ти кажат: Имаш нужда от съпруг, дете, дом...

Сънищата изобщо не са онова, което сънуваме в действителност. Всички разправят преживяното посред бял ден като споходило ги насън, за да извлекат изгода. Единствени глупаците разказват истинските си сънища. В такива случаи хората или те подиграват, или ти пророкуват, че нещо лошо ще ти се случи. Никой не взима насериозно истинските сънища, включително и хората, дето са ги сънували. Или вие ги приемате насериозно?

Когато с половин уста споделих с баща си своя сън и изразих предположението, че може би мъжът ми е мъртъв, татко каза, че не бива да го приемам за истина. Ала след погребението и татко стигна до извода, че мъжът ми е мъртъв. Не остана човек, който да не повярва; четири години го мислеха за жив, а щом умря в моя сън, всички приеха смъртта, сякаш бе обявена официално. Децата също проумяха едва тогава, че са сираци и помръкнаха.

- Никога ли не сънуваш? - попитах Шевкет.

- Сънувам - отвърна усмихнато. - Сънувам, че баща ми не се връща и аз се женя за тебе.

Тънък нос, черни очи, широки рамене - на мен прилича, не на баща си. Понякога изпитвах вина, че не съм предала на своите умни момчета широкото и високо чело на баща им.

- Хайде, върви, поиграйте с брат си със сабята.

- Със старата сабя на татко ли?

- Да.

Зяпнах в тавана, вслушах се в шумовете, издавани от децата и се опитах да надмогна страха и тревогата, нарастващи в душата ми. Смъкнах се в кухнята, казах на Хайрие:

- На татко отдавна му се е прияла рибена чорба. Иди в Кадърга. А на децата дай от любимия пестил на Шевкет, дето го криеш.

Шевкет се втурна в кухнята, а ние с Орхан се качихме горе. Прегърнах го, целунах го по вратлето.

- Плувнал си в пот. А това тук какво е?

- Шевкет ме перна с червената сабя на чичо.

- Посиняло е - рекох аз и го докоснах. - Боли ли? Шевкет не е много разсъдлив. Слушай какво ще ти кажа. Ти си много умен, деликатен си. Ще те помоля за нещо. Сториш ли го, ще споделя с теб една тайна, която никому няма да кажа, дори на Шевкет.

- Каква?

- Виждаш ли това листче? Ще влезеш при дядо си. И без да те забележи, ще го пъхнеш в ръката на Кара ефенди. Разбра ли?

- Разбрах.

- Ще го сториш ли?

- А каква тайна ще ми кажеш?

- Най-напред занеси листа - отвърнах. Целунах го по вратлето, ухаещо на мускус. Като стана дума за мускуса, момчетата отдавна не са ходили с Хайрие на баня. А не ходят, откак Шевкет взе да се възбужда от жените в банята. - Тайната ще ти я кажа после - целунах го пак. - Ти си много умен, много красив. Шевкет е опърничав. Способен е да вдигне ръка дори срещу майка си.

- Няма да го занеса. Страх ме е от Кара ефенди. Той е убил баща ми.

- Шевкет ти го каза, нали? Я го извикай веднага горе.

Виждайки разгневеното ми лице, Орхан скочи от скута ми и побегна. Вероятно с удоволствие, понеже усети, че бурята ще се разрази над Шевкетовата глава. След малко позачервени пристигнаха и двамата. В едната си ръка Шевкет държеше пестил, в другата - сабята.

- Казал си на брат си, че Кара ефенди е убил баща ви. Да не съм чула повече такова нещо. Ще тачите и ще уважавате Кара ефенди. Ясно ли ви е? Няма цял живот да сте без баща.

- Аз не го ща. Ще се върна в нашата къща, при чичо Хасан и ще чакам баща си - дръзко отвърна Шевкет.

Така се вбесих, че го шляпнах по бузата. Сабята издрънча, изтървана на пода.

- Искам си моя баща - каза той, облян в сълзи.

Заливах се в сълзи повече и от него.

- Баща ви няма да се върне. Останахте без баща, разбрахте ли бе, глухчовци такива! - Притесних се риданията ми да не се чуят в съседната стая.

- Не сме глухчовци - изхлипа Шевкет.

Плакахме скръбно и дълго. Усещах, плачът смекчава сърцето ми, прави ме по-добра. Прегърнахме се разревани с децата и се проснахме на дюшека. Шевкет мушна главица между гърдите ми. Гушнеше ли се така в мене, знаех, че ще заспи. Навярно и аз бих заспала с децата, ама умът ми бе там, на долния етаж. Разнесе се сладкият дъх на варен портокал. Надигнах се толкова рязко, че децата се разбудиха.

- Слезте долу Хайрие да ви нахрани.

Останах сама в стаята. Бе завалял сняг. Помолих се на Аллах да ме подкрепи, сетне разгърнах Свещения коран, препрочетох част от сура Родът на Имран - в нея се казва, че ако ви убият или умрете по пътя на Аллах, при Аллах ще бъдете събрани. Това поуспокои душата ми, измъчваща се заради покойния ми съпруг. Татко разправя, че изображението на повелителя става направо изключително, реалистично и че ако човек го зърне, ще му се стори, че Падишахът ни го гледа право в очите и ужасено ще си отвърне погледа.

Привиках Орхан, не го прегърнах, ала дълго целувах главата му, бузките му.

- Сега върви при дядо си и без да те забележи предай това листче на Кара и не бой се. Разбра ли?

- Зъбът ми се клати.

- Ако искаш, щом се върнеш, ще го извадя. Ще се приближиш до него, той ще се зачуди, пък ще те прегърне. Тогава лекичко ще мушнеш листчето в ръката му. Разбра ли?

- Страх ме е.

- Няма нищо страшно. Ако не е Кара, кой би искал да ти стане баща? Чичо Хасан ли? Искаш ли чичо Хасан да ти стане баща?

- Не искам.

- Тогава тръгвай, хубав мой, умен Орхан. И внимавай, че ще се ядосам... Разревеш ли се, ще се ядосам още повече.

Пъхнах моята добре сгъната бележка в ръчичката му, протегната безнадеждно и сговорчиво. Помогни ми, Аллах, тия дечица да не остават сирачета. Хванах го за ръка и го проводих до вратата. На прага отново ме изгледа уплашено.

Върнах се в своя кът и през дупчицата видях как с несмели крачки мина през софата, как приближи баща ми и Кара, спря се, за миг го обзе нерешителност и извърна очи към дупчицата. Разплака се. Ала със сетни сили все пак се хвърли в прегръдката на Кара. Той пък, в старанието да заслужи правото да бъде баща на децата ми, без да съзнава причината, не се обърка, взе разревалия Орхан в прегръдките си и разтвори юмручето на детето.

Орхан тичешком се върна под смаяния поглед на баща ми, аз го пресрещнах с прегръдка, обсипах го с целувки, отведох го в кухнята, напълних устата му с любимите му стафиди и казах:

- Хайрие, взимаш децата и отивате на пристанището в Кадърга, купи от Коста кефал за чорбата на татко. Дръж тия двайсет акчета, с рестото от рибата вземи на връщане любимите на Орхан сушени смокини и дренки. За Шевкет -леблебия и парче пестил с бадеми. Разхождайте се, колкото искате до вечерния езан, само внимай децата да не настинат.

Облякоха се и излязоха - олекна ми в настъпилата тишина. Качих се горе, измъкнах изпод ухаещите на лавандула калъфки за възглавници изработеното от свекър ми огледало, дар от мъжа ми и го окачих. Застанах на известно разстояние от огледалото, та да се виждам отгоре до долу. Елекът от червено сукно ми стоеше добре, но с цялата си душа желаех и лилавата риза, която мама бе измъкнала от раклата със собствения си чеиз. Взех и светлозелената хърка[97] - баба ми сама бе избродирала цветя върху нея. Не си отиваха. Докато обличах лилавата риза, измръзнах, взех да треперя, с мен затрепери и пламъкът на свещта - Най-отгоре, естествено, ще туря аленото си ферадже, подплатено с лисича кожа, не, в последния момент се отказах, тихичко минах в софата, извадих от раклата онова дълго и широко небесносиньо вълнено ферадже от мама и си го сложих. Точно тогава чух гласове откъм вратата и се притесних: Кара си тръгва! Свалих маминото ферадже, турих си аленото, подплатеното с кожа: Малко ме стягаше на гърдите, но ми харесваше. Покрих добре главата си, спуснах върху лицето си памучното пече[98].

Кара ефенди още не тръгваше, бях се объркала от вълнение. Ако излезна веднага, ще река на баща си, че отивам с децата за риба. Спуснах се по стълбите като котка.

Затворих вратата като дух. Прекосих безмълвно двора, излязох на улицата, поспрях се за миг и през печето хвърлих поглед назад - стори ми се, че къщата не е нашата къща.

На улицата - никой, даже и котки. Прехвърчаше сняг. Разтреперана, влязох в запустялата градина, дето слънцето не се отбиваше никога. Миришеше на изгнили листа, влага и смърт, ала щом се вмъкнах в къщата на обесения евреин, почувствах се като у дома си. Говори се, че нощем джиновете се срещат тук, палят огнището и се веселят. Страшничко беше да слушам звука от собствените си стъпки в празната къща: Зачаках неподвижно. Нещо в градината изпращя, но мигом всичко се обви в тишина. Наблизо излая куче; разпознавам лая на кварталните кучета, този ми бе непознат.

В последвалото безмълвие усетих нещо такова: Сякаш в къщата имаше още някой и не помръдвах, за да не чуе стъпките ми. По улицата, унесени в приказки, минаха някакви хора. Сетих се за Хайрие и децата: Дано, Господи, не премръзнат. В нахлулата отново тишина ме обзе разкаяние. Кара нямаше да дойде, сторих грешка, трябва да се прибирам вкъщи, не бива да накърнявам още повече гордостта си. С уплах си представих, че Хасан ме следи, дочух шум в градината. Вратата се отвори.

Внезапно смених мястото си. Не знам защо постъпих така, но проумях, че залялата прозореца светлина откъм градината ще ме освети отдясно и в тази светлина Кара ще ме види сред тайнствеността на сенките, за които говореше татко. Спуснах печето и се притаих, вслушана в отекващите стъпки.

Кара ме видя още от прага, пристъпи няколко пъти и спря. Гледахме се от разстояние пет-шест крачки. Изглеждаше поздрав и по-силен, отколкото ми се струваше през моята наблюдателница. Тишина.

- Свали си печето - прошепна. - Моля те.

- Аз съм омъжена. Чакам мъжа си.

- Свали си печето - изрече със същия тон. - Той никога няма да се върне.

- За да ми кажеш това ли ме повика тук?

- Не, за да те видя. Дванайсет години мисля за тебе. Открий си лицето, скъпа, веднъж поне да те зърна.

Смъкнах печето. Стана ми приятно, че дълго се взира в лицето ми, в очите ми, без да пророни и дума.

- След женитбата и майчинството си се разхубавила. Лицето ти не е това, което си спомнях.

- Как ме помнеше?

- С болка. Защото когато си спомнях за тебе, онова, което изникваше в мен не бе ти, а моята представа за тебе. Сещаш ли се за нашите разговори в детството за Хосроу и Ширин, дето се влюбили един в друг само по изображенията си? Защо Ширин не се е влюбила в очарователния Хосроу, когато за пръв път е зърнала окачената на дървото рисунка с неговото изображение, защо е било нужно да я вижда три пъти, та да се влюби? Ти каза, че в приказките всичко става по три пъти. А аз казах, че любовта им е трябвало да пламне, виждайки още първата рисунка. Но кой би нарисувал Хосроу дотолкова истински, дотолкова реално, че тя да разпознае в него любовта си? За това изобщо не бяхме разговаряли. Ако през тези дванайсет години имах в себе си една реалистична рисунка на твоето неповторимо лице, нямаше тъй да страдам.

Каза ми доста красиви неща все в тоя смисъл - как можеш, съзерцавайки една рисунка, да се влюбиш, колко е страдал заради мене. Тогава забелязах, че стъпка по стъпка ме приближава и затова като че ли не запомних думите му - те просто се сляха с моите спомени. Щях да се сетя за тях по-късно и тогава да ги осмисля. Сега усещах само магията на думите му; той ме привличаше. Изпитвах вина, че заради мене е страдал дванайсет години. Колко красиво говори, колко добър е Кара! Невинен е като дете! Прочетох го в очите му. Това, че толкова ме обича, ме изпълни с доверие.

Прегърнахме се. Беше тъй хубаво, че забравих вината си. През цялото ми същество премина тръпка, по-сладка и от мед. Притиснах го още по-силно. Позволих му да ме целуне, целунах го и аз. И докато се целувахме, ми се стори, че целият свят се сгушва в някаква блажена тъмнина. Щеше ми се всички да се прегръщат като нас. Сякаш си припомнях какво е да обичаш. Усетих езика му в устата си. Хареса ми, струваше ми се, че заедно с нас целият свят потъва в лъчезарна доброта; и забравих злините.

Сега ще ви разкажа как би била нарисувана нашата прегръдка с Кара, ако някой ден в някоя книга и моята нещастна история бъде описана и изобразена от легендарните хератски миниатюристи. Има необикновени страници - баща ми развълнувано ми ги беше показвал: Потокът на написаното и трептенето на листа се получават от един и същи екстаз; стенните орнаменти и винетките по страниците са от едно и също естество. Тревогата на лястовицата, която пробива с крилото си рамката и винетката, напомня тревожния порив на влюбените. В тези рисунки влюбените, които се гледат с нега, които се укоряват с красноречие, са представени тъй дребни, тъй отдалечени, че за  миг човек си казва - тази история не разказва за тях, а за великолепния дворец, където са се срещнали, за фантастичната градина, в която всяко листо е изрисувано с любов, за звездната нощ, която ги озарява, за тъмните дървеса. Но ако човек се вгледа внимателно в тайнствения ред на багрите, изпълнени с невероятна искреност от миниатюристите и в загадъчната светлина, бликаща от всяко ъгълче на творбата, мигом разбира, че изобразената в рисунките тайнственост и любовта са от едно и също естество. Като че ли от влюбените, нейде от дълбините на рисунката, струи светлина. Когато двамата, аз и Кара, се прегърнахме, повярвайте ми, изпитах усещането, че същата доброта се разпростря из целия свят.

Слава на Аллах, имам достатъчно опит, за да знам, че една доброта никога не продължава достатъчно дълго. Отначало Кара сладостно обхвана с шепи едрите ми гърди. Толкова ми стана хубаво, че забравих всичко и изпитах желание да засмуче зърната ми. Не го направи, чувстваше се неуверен в действията си. Сякаш не знаеше точно какво иска, но възбудата му нарастваше повече и повече. Притискахме се все по-плътно, ала помежду ни вече се бяха промъкнали страхът и срамът. Отначало, когато здраво притегли бедрата ми и опря в корема ми огромната си втвърдена издутина изпитах удоволствие; бях любопитна, не се срамувах; казах си с гордост, че като се прегръщаш толкова дълго, е най-естествено онова нещо да наедрява. После го извади, аз извърнах глава, ала очите ми се уголемиха почти толкова, колкото голяма бе издутината му -не можех да ги откъсна от там.

Сетне опита да ме принуди да върша безсрамия, каквито не биха извършили даже леконравните куманки - бях чувала за тях в историите, разправяни от жените в банята, - а аз направо се вцепених.

- Не бърчи вежди, душице - примоли се той.

Изправих се, избутах го и без да ме интересува, че ще се наскърби, се разкрещях.

27. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

Сбърчила красивите вежди, Шекюре ме хокаше в мрака на къщата на обесения евреин и крещеше, че можело да си пъхам онова, дето държах в ръката си в устите на черкезките от Тифлис, на леконравните куманки, на продаващите се по хановете сиромашки булки, на туркменските и персийски вдовици, на безбройните шафрантии в Истанбул, на порочните мегрелки, на палуващите абхазски и арменски дъртачки, на проститутките в Генуа и Сирия, на мъжете, изпълняващи женски роли, на ненаситните юноши, ала не и в нейната. Разгневено избълваните фантасмагории на Шекюре внушаваха, че аз, видите ли, докато съм се влачел подир всякаква евтина, мизерна и посредствена стока - от уличките на жарките арабистански градчета чак до бреговете на Каспийско море, от Персия, та до Багдад, - съм изгубил всякаква мярка и съм забравил, че съществуват и почтени жени. Следователно моите любовни клетви не са били искрени.

С благоговение слушах цветистите изрази на любимата си, от които виновният ми инструмент оклюмваше в ръката ми и макар да се срамувах от ситуацията, от своя провал, имаше две неща, които ми доставиха удоволствие: 1. В подобни ситуации аз обикновено стръвно се нахвърлях върху жените, сега обаче не се и опитах да отвърна със същия цветист гняв, със същите драматични думи на гнева на Шекюре, на нейната настървеност. 2. Шекюре се бе уведомила за голяма част от моите пътешествия - следователно е мислила за мен повече, отколкото предполагах.

Забелязала, че съм разстроен, задето не получих желаното, Шекюре вече бе почнала да ме съжалява.

- Ако наистина ме обичаш безутешно - каза тя, сякаш търсеше начин да се оневини, - би трябвало като един почтен мъж да се владееш и да не накърняваш честта на жената, към която имаш сериозни намерения. Не си човек, който би прибегнал до хитрост и измами, за да се ожени за мен. Някой видя ли те, като идваше?

- Не.

Извърна милото си лице към вратата, сякаш там, в снежната тъмна градина някой се движеше, и аз загледах с наслада профила на лицето, което така и не успявах да си припомня цели дванайсет години. Дочули някакво трополене, за миг се умълчахме, поизчакахме, ала никой не влезе. Сетих се как още дванайсетгодишна Шекюре добре ме познаваше и успяваше да ме възпира.

- Тук броди призракът на обесения евреин - каза тя.

- Ти изобщо идваш ли тук?

- Джинове, върколаци, вампири... Те пристигат с вятъра, бродят сред вещите, изтръгват звуци от тишината. Всяко нещо говори. Не е нужно да се идва тук. Аз чувам.

- Шевкет ме доведе тук да ми покаже умрялата котка, ама я нямаше.

- Казал си му, че си убил баща му.

- Не казах точно това. Така ли го е разбрал? Не желая да убивам баща му, а да му стана баща.

- Защо му каза, че си убил баща му?

- Първо ме попита дали съм убивал човек. Казах му истината, убил съм двама.

- Защо, за да се похвалиш ли?

- Хем да се похваля, хем да спечеля детето на майката, която обичам. Понеже разбрах, че майка им показва на тия разбойници съхранените в дома им трофеи и ги развлича с истории за бойните подвизи на баща им.

- Тогава хвали се! Защото те не те обичат.

- Орхан ме обича, Шевкет - не - отвърнах аз, горд от това, че съм открил тоя пропуск на своята любима. - Но ще стана баща и на двамата.

Внезапно потръпнахме от някакво безпокойство, сякаш между нас в полумрака се бе промъкнала сянка. Когато се опомних, Шекюре кротко ридаеше.

- Горкият ми мъж има брат - Хасан. Две години, докато чаках завръщането на мъжа си, живях под един покрив с него и със свекър ми. Хасан се влюби в мен. Сега се опасява от едно-единствено нещо, че ще се омъжа за някого, например за теб, и направо е бесен. Писа ми, че иска насила да ме върне в дома си. Тъй като според кадията не съм вдовица, казват, че можело да ме върнат обратно в къщата на мъжа ми. Възможно е всеки миг да ме изненадат. Баща ми пък не иска кадията да ме обяви за вдовица, понеже си мисли, че разведа ли се, ще си намеря нов мъж и ще го напусна. След смъртта на мама се чувстваше много самотен и бе изключително щастлив, когато аз и децата се върнахме при него. Ще живееш ли с нас?

- В какъв смисъл?

- Ако се оженим, ще живееш ли заедно с нас, заедно с баща ми?

- Не знам.

- Размисли върху това. Вярвай ми, няма много време. Баща ми предусеща, че скоро ще се случи нещо лошо и аз го разбирам. Ако Хасан, хората му и еничарите нахлуят в дома ни и отведат баща ми при кадията, ти готов ли си да свидетелстваш, че си видял смъртта на мъжа ми? Все пак идваш от Персия. Ще ти повярват.

- Ще свидетелствам, но не съм го убил аз.

- Добре. Значи за да ме признаят за вдовица би заявил, заедно с още някой свидетел, че в Персия, на бойното поле, си видял окървавения труп на мъжа ми?

- Не съм го видял, мила моя, но заради тебе ще го кажа.

- Обичаш ли децата ми?

- Обичам ги.

- Какво обичаш в тях?

- Обичам Шевкет заради силата, решителността, честността, ума, упоритостта му, а Орхан заради деликатното, по детски разумно поведение - отвърнах аз. - Обичам ги защото са плът и от твоята плът.

Поусмихна се, поплака си чернооката ми любима. С някаква пресметлива тревога, като човек, който за нула време иска да свърши цялата работа, тя смени темата:

- Книгата, която подготвя баща ми, трябва да бъде довършена и изпратена на Падишаха ни. Злощастието, което витае около нас, е заради тази книга.

- Има ли и друго, освен убийството на Финяга ефенди?

Този въпрос не й хареса. Опита се да изглежда искрена, но не изглеждаше искрена.

- Привържениците на ерзурумския Нусрет ходжа разпространяват слухове, че книгата на татко е безбожна и франкска. Може би миниатюристите, посещаващи дома ни си завиждат и плетат тия интриги? Ти беше при тях, ти по-добре знаеш.

- А братът на покойния ти мъж свързан ли е с миниатюристите, с книгата на баща ти и с привържениците на Нусрет ходжа, или е човек безобиден?

- Не е свързан, но Хасан изобщо не е безобиден.

Настъпи напрегната тишина.

- Когато живеехте в една къща с Хасан какво разстояние ви делеше?

- Каквото може да е в една малка къща.

Тъкмо тогава нейде не много далече тревожно заскимтяха две кучета, изцяло отдадени на нагона си.

Не попитах защо покойният й съпруг, воювал толкова дълго, спечелил не една битка и сдобил се с тимар, я е настанил да живее в малка къща заедно с брат си, а плахо зададох друг въпрос на любимата си от детството:

- Защо се омъжи за него?

- Трябваше, естествено, да се омъжа за някого - отвърна. Вярно, кратко и умно, без да ме измъчва и без да възхвалява мъжа си, обясни защо се е омъжила за него. - Ти си замина и повече не се видя. Оскърблението може и да е признак на любов, но оскърбеният влюбен хем е немилостив, хем без всякакво бъдеще. - И това беше вярно, ала не можеше да бъде причина да се омъжва за оня разбойник.

Въпреки хитроватия й поглед, не бе никак трудно да се разгадае, че след като съм напуснал Истанбул, и Шекюре, като всички, много бързо ме е забравила. Помислих си, че изрече тая опашата лъжа, за да поободри поне малко нараненото ми сърце и приех с благодарност нейната добронамереност; заразправях й как по време на моите митарства изобщо не съм я забравял и как нощем образът й се връщаше при мене като видение. Това бяха най-скритните ми, най-дълбоките ми терзания и не мислех, че някога ще говоря за тях; всичко бе истина, но с изненада установих, че в този миг истината не прозвуча искрено.

Сега е моментът да се разкрие смисъла на тази разлика, която забелязвах за пръв път в живота си, а по-точно: Склонността към неискреност у човек, който споделя истината за дадено време - само тогава и вие правилно ще разберете чувствата и желанията, обзели ме в същия миг. Най-доброто доказателство е може би онзи убиец от нашите среди, разтревожил миниатюристите: И най-съвършената рисунка, да речем, рисунката на кон, колкото и да наподобява истинския, онзи грижливо замислен от Аллах кон и конете на големите миниатюристи, може да не съвпада с искрените чувства на миниатюриста в мига, когато го рисува. Искреността на миниатюриста, на смирените Божии чада като нас, не се проявява в мига на майсторството и съвършенството, а в моментите на словесно препъване, пропуски, разочарования и болезнена крехкост. Всичко това го казвам заради разочарованите жени, които схващат, че силното влечение, което изпитвам в момента към Шекюре, а и тя го бе схванала, по нищо не се различава от главозамайващото влечение, което изпитвах към всяка казвинска красавица с фино лице, бакърена кожа и морави устни по време на пътешествията - та казвам го заради жените, изживели подобно разочарование. С житейските познания, дадени й от Аллах, с усета си на хитруша, милата ми Шекюре съзнаваше, че от една страна дванайсет години съм изтърпял като истинско китайско мъчение любовните мъки по нея, а от друга - при първата ни среща насаме след тия дванайсет години се държах като жалък, похотлив сластолюбец, който не цели нищо друго, освен припряно да задоволи тъмното си желание. Незами оприличава устата на невероятната красавица Ширин на мастилница, пълна с бисери.

Усърдните кучета завиха с все сила, а Шекюре разтревожено каза: „Вече ще тръгвам.“ Едва тогава едновременно забелязахме, че в къщата с призрака на евреина доста се е смрачило, макар вечерта да не бе настъпила. Тялото ми от само себе си се раздвижи и аз понечих да я прегърна отново, но тя се изметна встрани като подскочило врабче.

- Кажи бързо красива ли съм все още?

Казах, изслуша колко е красива, вярвайки в онова, което чува.

- А тоалетът ми?

Описах го.

- Хубаво ли ухая?

Шекюре естествено знаеше, че онова, което Незами нарича любовен шахмат, не се постига с литературни упражнения в тоя стил, а с ходовете на душите, изигравани от влюбените спонтанно.

- Ти сега колко ще печелиш? - попита тя. - Ще можеш ли да отгледаш моите сирачета?

Прегърнах я и заразказвах колко много съм научил през дванайсетгодишната си служба, за придобития си опит от преживените битки и за моето бляскаво бъдеще.

- Колко хубаво се прегръщахме преди малко. Сега първоначалната магия изчезна.

Прегърнах я по-силно, за да докажа колко съм искрен и попитах защо ми е върнала по Естер рисунката, която направих преди дванайсет години, след като я е пазила до сега. Очите й изразиха едновременно смайване от моята глупост и извираща от душата й нежност към мене. Целунахме се. Открих, че този път не съм обсебен от главозамайващата ме похотливост, разтърси ме силна - сякаш орел бе размахал крилата си - любов, която нахлу в сърцата ни, в гърдите ни, в слабините ни, навсякъде в нас. Най-верният път не е ли пътят да усмириш желанието да се любиш?

Когато обхванах едрите й гърди със своите шепи, Шекюре ме отблъсна решително и нежно. Не бях достатъчно зрял мъж, който да се оправи с една вдъхваща доверие семейна връзка, с жена, омърсена преди сватбата. Бях толкова неопитен и безразсъден, че забравих - в бързата работа има пръст Сатаната, не мислех колко търпение и страдания са необходими, преди да създадеш щастливо семейство. Изплъзна се от ръцете ми, спусна памучното пече върху лицето си и се отправи към изхода. През отворената врата видях падащия върху рано смрачилите се улици сняг и забравил, че тук, може би за да не разтревожим духа на обесения евреин само шептяхме, извиках:

- Отсега нататък какво ще правим?

- Не знам - отвърна тя, спазвайки правилата на любовния шахмат - тръгна си безмълвно, а снегът бързо засипваше прелестните й следи в старата градина.

28. ЩЕ МЕ НАРЕКАТ УБИЕЦ

Случвало се е, убеден съм, и с вас. Както се скиташ по криволичещите безкрайни истанбулски улици, както поднасяш устата си парченце пържена в масло тиква насред някакъв приют, или разглеждаш внимателно, с присвити очи орнаментните извивки в полето на някоя страница, да усетиш внезапно, че това, което изживяваш в настоящето, се е случило в миналото. Вървиш из улиците и ти се струва, че вече си стъпвал по този сняг, а не че в момента вървиш по снега.

Необикновените неща, които ще споделя с вас, протичаха и в познатото настояще, и в миналото. Привечер е, спуска се мрак, прехвърча сняг и аз вървя по улицата на Лелин ефенди.

За разлика от друг път, идвах тук, изпълнен с решимост - знаех какво искам. Както и преди, мислех си за всякакви работи - за останалите от времето на Тимур хератски книги с изобразеното върху тях непозлатено слънце, за това как казах на мама, че съм получил седемстотин акчета за някаква книга, за вината си, за наивността си; вървях, унесен в мислите си, ала този път не нозете ме водеха сами по тази улица. Идвах с пълното съзнание какво върша.

Възнамерявах да похлопам на огромната порта, макар да знаех, че няма кой да отвори, но преди да съм я докоснал, тя се открехна от само себе си; Аллах отново бе с мен. Както преди, когато идвах тук вечер, за да допълвам с рисунки книгата на Лелин ефенди, не срещнах никого, докато минавах през лятната пристройка с проблясваща каменна настилка. Вдясно - ведрото от кладенеца с кацналото отгоре му врабче, което не изглеждаше натъжено от студа, срещу мен - огнището, кой знае защо незапалено за вечерта, вляво - конюшнята за конете на гостите; всичко си беше на мястото. Влязох през отворената откъм конюшнята врата, чепиците ми затрополяха по дървеното стълбище, докато, покашлювайки, се заизкачвах нагоре.

Кашлянето ми остана безответно. Както и шумът, произведен от калните ми чепици - изух ги на влизане в софата, подредих ги сред останалите чифтове до прага. Огледах както винаги строените обувки и не забелязах там зелените, изящни обувчици, които, предполагах, бяха на Шекюре и реших със сигурност, че в къщата няма никого.

Влязох в първата стая вдясно, където винаги съм мислел, че спи Шекюре, прегърнала децата си. Опипах дюшеците, постелките, отворих раклата в ъгъла и леката като перушина врата на долапа, надзърнах. Въобразих си, че мекото бадемово ухание в стаята е от тялото на Шекюре, отворих горния долап и от там изпадна възглавница - най-напред върху оглупялата ми глава, сетне - върху медната кана за вода и чашите, произвеждайки невероятен екот. Този екот ви подсказва, естествено, че в стаята бе съвсем тъмно; замръзнах.

- Хайрие! - извика Лелин ефенди. - Шекюре! Кой е там?

Светкавично се изнизах от стаята и през софата се вмъкнах в помещението със синята врата, дето през зимните дни работехме по книгата на Лелин ефенди, и казах:

- Аз съм, Лелин ефенди, аз.

- Кой си ти?

В този миг осъзнах, че прозвищата, дадени ни в детството от Майстор Осман, са благовиден повод Лелин ефенди тайничко да ни взима на подбив. Изговорих бавно, на срички пълното си име, заедно с бащиното, месторождението и прозвището на „бедния ваш грешен раб“, както би го изписал на последната страница на някоя представителна книга гордият от делото си калиграф.

- Виж ти! - рече. - Виж ти! - повтори.

И се потопи в проточило се цяла вечност мълчание, както в приказката, дето старецът срещнал смъртта, бях я слушал в своето детство.

Ако предполагате, понеже отворих дума за смъртта, че съм дошъл тук за да извърша нещо такова, значи не схващате правилно книгата, която четете. Човек с подобно намерение би ли почукал на вратата, би ли изул чепиците си, би ли се явил без нож?

- Значи дойде - рече той като стареца от приказката. И веднага промени тона. - Е, добре дошъл, синко. Казвай какво те води насам?

Съвсем притъмня. Заради восъка, с който бе покрит малкият тесен прозорец с изглед към чинара и разлистващия се напролет нар, в стаята влизаше светлина, колкото да се различат контурите в нея, точно толкова, колкото бе по вкуса на китайските художници. Лицето на Лелин ефенди не се различаваше ясно, бе седнал на обичайното си място пред подставката, върху която, както винаги, светлината падаше отляво - смутено се опитах да си припомня близостта, която изпитвахме, докато рисувахме тук до зори под светлината на свещта и разговоряхме за миниатюрната живопис, заобиколени от четки, мастилници, пера и приспособления за излъскване на хартията. Не знам дали заради почувстваното отчуждение, дали пък защото внезапно се притесних да изразя съмненията и подозренията си, че според софтите[99], като рисувам, върша грях, ала най-внезапно реших да му разкрия своите терзания посредством следната история.

Може би сте чували историята на исфаханеца Мусаввир Шейх Мухаммад. Нямало по-вещ от него в избора на цветовете, в подредбата на страниците, в изобразяването на човешка фигура, животно, лик, в приложението на загадъчната геометрична логика, в отразяването на дареното ни от поезията вълнение в рисунката. Още на младини се изявил като велик майстор и в продължение на трийсет години бил най-дръзкият, най-предприемчивият талант - и в тематичния избор, и в творческия подход, и в стила. Благодарение на моголите, вещо и балансирано привнесъл в дяволски изтънчената и изчистена хератска живопис китайския маниер на рисуване, като изобразявал в стил „сиях калем“[100] зловещи дяволи, рогати джинове, коне с огромни тестиси, получовешки-полуживотински твари, великани; пръв от всички проявил интерес и се повлиял от портретите, пристигащи с корабите от Португалия и Нидерландия; възродил забравени стилове чак от времето на Чингис хан, които открил в разпокъсани стари книги; пръв от всички дръзнал да представи теми, свързани с мъжкия нагон - Ескандар съзерцава плуващи голи красавици, Ширин се къпе нощем под лунната светлина; принудил цялата художническа общност да приеме и да почне да рисува нощното пътешествие на яхналия коня си Бурак[101] наш Пророк, драпащи се шахове, чифтосване на кучета, препили с вино шейхове. И всичко това го правил трудолюбиво и емоционално цели трийсет години, поглъщайки явно или тайно немалко вино и опиум. След време, като остарял, станал фанатичен мюрид[102] на един шейх[103] и за кратко време се преобразил - стигнал до извода, че всичко нарисувано от него през тези трийсет години е безбожно и го отрекъл. Нещо повече, до края на дните си обикалял от град на град, от дворец на дворец, от библиотека на библиотека, търсел изработените от него книги в шахски и падишахски хранилища и библиотеки и каквото откриел там, го унищожавал. Мернел ли своя миниатюра в библиотеката на някой шах, използвал какви ли не похвати, къде с любезност, къде с хитрина, за да я повреди - изчаквал удобен случай, и без да го забележат или откъсвал от книгата своята страница, или заливал с вода собствената си чудесия. Приведох тази история като пример за страданията на миниатюриста, който в екстаза на творчеството неусетно може и да прекрачи ограниченията на вярата. Припомних как Мусаввир Шейх Мухаммад подпалил огромната библиотека в Казвин, когато валия бил принц Аббас Мирза, понеже единствено там сред стотиците книги не успял да открие и унищожи собствените си произведения. И от болка, от разкаяние, в страховития пожар загинал и самият миниатюрист -разказвах тъй, сякаш съм го преживял лично.

- Страхуваш ли се, синко? - загрижено попита Лелин ефенди. - От нашите рисунки?

В стаята бе толкова тъмно, че не видях дали се подсмихва - само предположих.

- То вече няма нищо тайно в нашата книга - отвърнах. -Вероятно е без значение. Но навсякъде се носят слухове за нея. Говори се, че, макар и не явно, поругаваме нашата вяра. Говори се, че тук не подготвяме книга според желанието и волята на Падишаха ни, а книга за собствено удовлетворение, безбожна, богохулническа, подражаваща художеството на неверниците, дори осмиваща Негово Величество Падишаха ни. Говори се, че дори дявола сме изобразили с умиление. Говори се, че наблюдаваме света в перспектива, от нивото на мръсното улично псе и как под предлог, че джамията трябвало да бъде на заден план, рисуваме в еднакъв размер и конската муха, и джамията, че обругаваме вярата си, че се гаврим с влизащите в джамията вярващи. Мисля за всичко това и по цели нощи не мога да мигна.

- Рисувахме заедно - каза Лелин ефенди, - не за да сътворим подобни неща. Веднъж поне прегрешихме ли?

- Аллах да ни пази! - отвърнах престорено. - Говори се, няма значение откъде са го чули, че има още една, последна рисунка, в която богохулството не е даже прикрито и обругаването е явно.

- Ти виждал ли си тази последна рисунка?

- Нарисувах каквото поискахте от мен по ъглите, посочени от вас върху двойната страница - натъртих предпазливо, очаквайки Лелин ефенди да го оцени. - Цялостната рисунка обаче така и не видях. Ако я бях видял, гнусните клевети щяха да бъдат опровергани и моята съвест щеше да бъде чиста.

- Защо изпитваш вина? - попита. - Какво мъчи душата ти? Кое те кара да се съмняваш в себе си?

- Когато подложат на нападки книгата, върху която човек вдъхновено се е трудил месеци наред и която приема за нещо свещено, той започва да се съмнява и още приживе изтърпява мъките на Ада. Трябваше да видя последната рисунка.

- Това ли е всичко, което те мъчи? Затова ли дойде тук?

Внезапно силно се притесних. Нямаше ли да му хрумне гнусното предположение, че аз съм убил Финяга ефенди?

- Сплетните се подклаждат от онези, които искат да свалят Падишаха ни от престола и на негово място да възкачат принца. Те разпространяват слуховете, че книгата тайно се подкрепя от Падишаха ни.

- Колцина вярват в това? - уморено и отегчено попита Лелин ефенди. - Всеки фанатичен ваиз, главозамаял се от проявения към него интерес, започва да бръщолеви, че вярата била застрашена. Доста сигурен начин да си изкарва прехраната.

Нима смяташе, че съм дошъл тук само за да го уведомя за слуховете?

- Горкият Финяга ефенди - изрекох с разтреперан глас.

- Заговори се, че ние сме го убили, понеже видял рисунката и осъзнал, че охулва вярата ни. Мой близък от придворната работилница ми го каза. Знаете как е - чираци, калфи - не спират да злословят.

Следвайки същата логика, продължих още по-емоционално. Вече не знаех кое от казаното съм чул, кое сам си измислях от страх след гибелта на покварения клеветник, кое просто си фантазирах. Надявах се подир толкова изприказвани думи. Лелин ефенди да измъкне последната рисунка, да я покаже, да ме успокои. Защо не проумяваше, че само така бих пречистил от подозрения своя греховен път?

Силно ми се щеше да го предизвикам и запитах дръзко:

- Човек може ли да сътвори безбожна рисунка, без да се усети?

Вместо отговор той стори изящно движение с ръка, сякаш в стаята имаше спящо дете и аз млъкнах.

- Доста се стъмни - прошепна той. - Май трябва да запалим свещта.

Когато свещта, запалена от мангала, се разгоря, видях особена, непозната гордост, изписана върху лицето му и това не ми хареса. Може би бе израз на състрадание? Може би бе разкрил всичко, може би смяташе, че съм подъл убиец, или пък се боеше от мен? Спомням си - внезапно мислите ми излязоха извън контрол и аз учудено ги проследявах, сякаш бяха нечии чужди мисли. Килимът на пода: В единия му ъгъл имаше фигура, наподобяваща вълк. Защо ли досега не я бях забелязал?

- Желанията на всички привързани към живописта, миниатюрата и хубавите книги ханове, шахове, падишаси, преминават през три сезона - каза Лелин ефенди. - В началото са храбри, общителни и любопитни. Държат на рисунката за авторитет, за да не са по-назад от останалите. И докато през този първи сезон все още се учат, през втория сезон поръчват желаните книги за собствено удоволствие. И вече научени да изпитват неподправено удоволствие от рисунките, те се ползват с огромно уважение, а книгите, които оставят, ще ги прославят на този свят и след смъртта им. В есента на своя живот никой падишах не се интересува от безсмъртието, с което дарява този свят. Под безсмъртие в този свят разбирам да те помнят идните поколения, внуците. Всъщност привързаните към миниатюрната живопис владетели са си подсигурили безсмъртие на този свят чрез книгите, които ни поръчваха, в които ни караха да изписваме имената им, да разказваме личната им история. На стари години обаче единственото, на което държат е да си подсигурят добро кътче в отвъдното. И мигновено отсъждат, че пречка за това е живописта. Ето кое ме измъчва и плаши най-вече. Шах Тахмасб, самият той майстор-миниатюрист, прекарал цялата си младост в собствената си придворна работилница, когато краят му наближил, затворил прекрасната си придворна работилница, разпратил надалеч от Табриз даровитите си миниатюристи, разпръснал книгите си и се отдал на покаяние. Защо всички смятат, че живописта ще им затвори вратите към Рая?

- Знаете защо! Защото помнят, че в Съдния ден Аллах ще накаже най-жестоко художниците.

- Не художниците - каза Лелин ефенди. - Творците. Това е хадис[104]. От Бухари[105].

- В Съдния ден ще бъде поискано от твореца да вдъхне живот на създадените от него форми - казах внимателно. - И тъй като той не може да вдъхне живот на нищо, ще бъде подложен на мъките в Ада. В Свещения коран Творец е качество на Аллах. Той сътворява, той умъртвява, той възкресява. Никой не бива да се надпреварва с Аллах. Най-страшният грях на художниците е, че се опитват да вършат онова, което върши Аллах и имат претенциите, че са творци като него.

Казах всичко това рязко, сякаш го обвинявах. Изгледа ме.

- Според теб ние това ли направихме?

- В никакъв случай - отвърнах усмихнато. - Но след като е видял последната рисунка, покойният Финяга ефенди е мислел така. Разправял, че да се рисува по правилата на перспективата и да се използват стиловете на франкските майстори е дяволско изкушение. Разправял, че в последната рисунка, посредством франкския маниер, така сме пресъздали лицето на мъртвец, че се добивало впечатление не за нещо нарисувано, а за нещо реално, подобно на рисунките, пред които се молят в църквите. Разправял, че не само перспективата, налагаща рисунката да се разкрива не чрез погледа на Аллах, а чрез погледа на всяко улично псе, но и използването на франкския опит, смесването на нашите знания и умения със стила и умението на неверниците, са изкушения на дявола, които ще ни лишат от чистотата и ще ни доведат до положение да им робуваме.

- Такова нещо като чистота няма - отсече Лелин ефенди. -Сътворят ли се чудеса в миниатюрата, в рисунката, появи ли се в някоя придворна работилница прелест, от която очите ми се насълзяват, а кожата ми настръхва, знам, че е възникнало ново чудо, защото са се обединили две различни, несрещали се допреди това насоки. Очарованието на цялата персийска живопис и на творбите на Бехзад дължим на смесването на арабската и моголо-китайската живопис. Най-прекрасните творения на шах Тахмасб обединяват персийския стил с тюркменската чувствителност. Днес не спираме да говорим за придворните работилници на хан Акбар в Индия, защото той поощрява миниатюристите си да следват стиловете на франкските майстори. На Аллах принадлежи и изтокът, и западът. Аллах да ни пази от желанията да бъдем абсолютно чисти, без примеси.

Колкото меко и просветлено изглеждаше лицето му в светлината на свещта, толкова мрачна и застрашителна бе сянката му на стената. Думите му бяха и верни, и разумни, ала отново не му повярвах. Подозирах го, понеже смятах, че той ме подозира; забелязах как се ослушва при всеки шум откъм дворната порта, сякаш се надява някой да го отърве от мене.

- Ти ми разказа как миниатюристът Мусаввир Шейх Мухаммад от Исфахан подпалил гигантската библиотека заради творбите си в нея, от които се бил отрекъл и как самият изгорял, мъчен от съвестта си - рече Лелин ефенди. - Аз ще ти разкажа друга част от легендата, която пък ти не познаваш. Вярно е, че последните трийсет години от живота си миниатюристът издирвал творбите си. Но докато прелиствал книгите, видял сума ти вдъхновени миниатюри, подражания на неговите. Две поколения миниатюристи използвали като образци рисунките, от които той се бил отрекъл, пресъздавали ги по памет и дори нещо повече - оставяли в тях частица от душите си. Докато Мусаввир Шейх Мухаммад се мъчел да издирва и унищожава творбите си, младите миниатюристи с възторг ги множели и използвали за други книги, в други истории, запаметявайки ги до най-малка подробност и разпространявайки ги из целия свят. Книга подир книга, рисунка след рисунка ние проумяваме с годините: Добрият художник не остава в нашата памет само със сътворените от него чудеса, той най-накрая променя панорамата на нашата памет. Веднъж завладели душите ни, талантът на миниатюриста и творбите му се превръщат в критерий за красота по цял свят. До края на дните си исфаханският миниатюрист не само станал свидетел на умножаването на собствените си творби, които горял, за да ги премахне, а проумял, че всички виждат света, както го е виждал някога той, че се приемат за грозни рисунките, които не наподобяват изработените от него на младини.

Не смогнах да обуздая надигащото се в душата ми преклонение, порива да призная на Лелин ефенди колко го обожавам и паднах на колене пред него. Докато му целувах ръка, очите ми плувнаха в сълзи и почувствах, че в душата си му отреждам мястото, което отреждах на Майстор Осман.

- Миниатюристът създава своята творба - изрече Лелин ефенди с тон на самодоволен човек, - като се вслушва в съвестта си, той работи по правилата, в които вярва и не се страхува от нищо. Изобщо не се интересува какво ще кажат враговете, софтите, завистниците.

„А Лелин ефенди дори не е миниатюрист“ - проблесна в ума ми, докато със сълзи на очи целувах ръцете му, покрити с бенки и старчески петна. И моментално се засрамих. Сякаш друг ми бе внушил тая сатанинска, дръзка мисъл. Макар че, знаете го и вие, това бе истина.

- Не се боя от тях - продължи Лелин. - Защото не се боя от смъртта.

Кои „тях“? Поклатих глава, сякаш разбирах какво казва. Но в душата ми се надигна гняв. Забелязах до него „Книга за духа“ от Ал Джаузия. Всички жадуващи да умрат глупаци бяха луднали по тая книга, описваща приключенията на духа подир смъртта. Между кутията за писма, дивита, ножовете за подостряне и инструментите за поправяне на пера, кутията за пера и мастилниците зърнах непозната вещ - мастилница от бронз; при предишното ми идване я нямаше.

- Да им докажем, че не се боим от тях - подхвърлих смело аз. - Извадете последната рисунка и нека я покажем на всички.

- А това не ще ли означава, че сме взели насериозно техните клевети и им отдаваме прекомерно внимание? Нищо страшно не сме направили, та да се страхуваме. Има ли и друго, което да подхранва големия ти страх?

Бащински ме погали по косата. Опасявах се да не бликнат наново сълзи от очите ми, затуй го прегърнах.

- Знам защо са убили горкия илюминатор Финяга ефенди - изрекох развълнувано. - Финяга ефенди оклевети вас, книгата ви, нас и бе готов да насъска срещу ни хората на Нусрет ходжа от Ерзурум. Финягата си бе наумил, че тук извършваме богохулства и сме се подчинили на дявола, взе да го разправя наляво и надясно, да подстрекава срещу вас останалите миниатюристи, дето работят по книгата ви. Не знам за какво го правеше. От завист ли, или по внушение на дявола? Но миниатюристите, с които работите, научиха за категоричното решение на Финяга ефенди да ни унищожи. Можете да си представите как се уплашиха всички - обхванаха ги същите страхове като моите. Разтревожен от подстрекателствата срещу вас, срещу нас, срещу книгата ни, срещу миниатюрата, срещу живописта и изобщо срещу всичко, в което вярваме, някой от тях, някоя вечер, най-вероятно в полунощ е притиснал Финяга ефенди, убил е този подлец и го е хвърлил в кладенеца.

- Подлец?

- Финяга ефенди беше абсолютно безнравствен, покварен подлец - казах. - Покварен по рождение! - изкрещях го така, сякаш самият той стоеше в стаята срещу мене.

Настъпи тишина. Уплаших ли го? Самият аз се уплаших от себе си. Сякаш бях облъхнат от повея на нечия чужда страст, на нечия чужда воля, макар че, признавам си, ми стана хубаво.

- Кой е миниатюристът, дето е толкова разтревожен - като тебе, като исфаханския миниатюрист? Кой го уби?

- Не знам.

Исках обаче по лицето ми да се досети, че лъжа. Разбрах, че идването ми тук беше грешка. Само че не изпитвах нито чувство на разкаяние, нито на вина. Личеше си, че Лелин ефенди се плаши от мене и от това черпех и удоволствие, и сила. Мина ми през ума, че сега, след като е осъзнал съвсем ясно, че аз съм убиецът, след като се страхува от мене, ще измъкне последната рисунка, която тъй любопитствах да зърна - така и не каза има ли в нея богохулство, - и ще ми я покаже.

- Толкова ли е важно кой е убил този мръсник? - отвърнах. - Нима не е сторил добро дело онзи, който го е очистил?

Не смееше да ме гледа в очите и това ми вдъхна кураж. Така хората, дето си мислят, че са по-добри и по-морални от вас, не ви гледат в очите, понеже се срамуват заради вас. А може би и защото възнамеряват да ви предадат на палачите.

Отвън, недалеч от дворната порта се разлаяха кучета.

- Пак заваля сняг - казах. - Къде са вашите хора тази вечер? Защо са излезли и са ви оставили съвсем сам у дома? Една свещ дори не са запалили.

- Това е доста странно, доста - отвърна той. - Изобщо не го проумявам.

Беше искрен, вярвах му и още веднъж усетих колко го обичам, макар че с другите миниатюристи често го подигравахме. Знам ли как усети, че сърцето ми се изпълва с прекомерно уважение и обич към него, но ме погали по косата с оная непоносима бащинска загриженост; не издадох и звук. Внезапно осъзнах, че живописта на Майстор Осман, вдъхновена от старите хератски майстори, няма бъдеще. Тази мисъл бе толкова безобразна, че самият аз се изплаших. Случва се с всекиго подир някое нещастие: Със сетна надежда се молиш всичко да продължи по старому и изобщо не те интересува, че изглеждаш и смешен, и глупав.

- Да продължим работата по нашата книга - казах. - Нека всичко продължи по старому.

- Сред миниатюристите има злодей. Ще продължа книгата с Кара ефенди.

Предизвикваше ме да го убия ли?

- Къде е Кара сега? - се чух да изричам. - Къде са дъщеря ви и децата?

Усетих - изричам това под давление на нечия външна сила, но не успях да се въздържа. За мен вече нямаше брод към щастието и надеждата. Можех единствено да бъда проницателен и язвителен, сякаш в мене се бе вселил дяволът, който напътстваше двамцата мили, вечно развеселени джинове - проницателността и язвителността. Нещастните кучета иззад двора лаеха като бесни, сякаш бяха надушили кръв.

Преживявал ли бях този миг много преди това? В далечен град някога бе ми се случило нещо подобно - навън валеше небивал сняг, а под светлината на свещта аз със сълзи на очи се опитвах да обясня на един отвратителен глупак, че ме обвинява неоснователно за открадната боя. И тогава, също както сега, някъде далеч зад дворната порта тамошните кучета завиха, сякаш бяха надушили кръв. По гордата му брадичка - като на сбръчкано, зло старче, - по безпощадните очи, които най-сетне спря в моите, разбрах, че Лелин ефенди е готов да ме унищожи. Възкресих този унизителен спомен, останал от чиракуването ми - тогава бях десетгодишен - като рисунка с достоверни контури, ала с избледнели цветове, защото изживявах и настоящия момент като избледняващ спомен с достоверни очертания.

В мен един усърден миниатюрист, чието богатство, както ни учеше Майстор Осман, е умът, рисуваше с достоверни и възбледи багри всичко, което вършех и виждах, сякаш не го изживявах в момента, а връщах много стар спомен: Надигнах се, минах зад гърба на Лелин ефенди, взех от работната дъска с познатите мастилници от стъкло, порцелан и кристал новата голяма и тежка мастилница от бронз. Понякога насън се виждаме отстрани и изпитваме ужас. Усещах се тъкмо така и стиснал в ръка тясното гърло на тумбестата мастилница от бронз, казах:

- Бях десетгодишен чирак, когато видях тази мастилница.

- Тристагодишна моголска мастилница - рече Лелин ефенди. - Кара ми я донесе чак от Табриз. Ползва се само за червено мастило.

Естествено, че не друг, а дяволът ме подтикваше да стоваря с все сила мастилницата върху помътнелия мозък на самовлюбения глупак. Не му се подчиних. А с тъпа надежда изрекох:

- Аз убих Финяга ефенди.

Схващате ли защо „с надежда“? Надявах се Лелин да ме разбере и да ми прости. Да се страхува от мен. Да ми помогне.

29. АЗ СЪМ ВАШИЯТ ЛЕЛИН

Като каза, че той е убил Финяга ефенди, в стаята се възцари тишина. Помислих си - ще убие и мен. Сърцето ми заби ускорено. За какво беше тук - да убива, да се изповядва, да сплашва? Знаеше ли самият какво иска? От години познавах умението и сръчността на този невероятен миниатюрист, ала не и душата му и се уплаших. Усещах го зад тила си с онази мастилница за червено мастило, но не се обръщах да го погледна. Моето мълчание го гнетеше.

- Тия пък псета не млъкват - промълвих.

И отново мълчание. Знаех - зависеше от мен, от онова, което щях да му кажа дали ще избегна смъртта и връхлетялото ме злощастие. Освен как рисува, признавах му и друго - бе проницателен. А това, да вярваш, че в рисунката миниатюристът не бива да влага душата си, само по себе си бе достоен за уважение принцип. Хубаво, ама как пък успя да ме свари съвсем сам в празната къща? Старческият ми ум работеше трескаво. Но не раждаше никаква спасителна мисъл. Къде ли се е запиляла Шекюре?

- Знаеше отпреди, че съм го убил, нали? - попита.

Не знаех; не знаех, докато не ми го каза. Отгоре на всичкото частица от разума ми признаваше, че е свършил добра работа, убивайки Финяга ефенди, защото покойният майстор можеше от страх да натвори сума ти поразии.

Ето как в сърцето ми се породи някаква неясна признателност към убиеца, с когото стоях насаме в пустата къща.

- Не съм учуден, че си го убил. Хора като нас, дето живеят с книгите, дето сънуват страниците си, непрекъснато се боят от нещо в тоя живот. На всичкото отгоре вършим нещо забранено, нещо опасно за един мюсюлмански град - ние рисуваме. В душата на всеки миниатюрист, подобно на Шейх Мухаммад от Исфахан, чувството за вина и съжаление е като мощен импулс, който го кара пръв да се самобвини, да се разкае, да подири прошка от Аллах и от религиозната общност. Правим книгите си тайно, сякаш сме грешни, сякаш се извиняваме. Прекрасно съзнавам, че предварителното смирение пред обвиняващите ни в безбожие ходжи, ваизи, кадии, шейхове, както и непрестанното чувство за вина едновремнно убиват и питаят въображението на миниатюриста.

- Значи не ме обвиняваш, че очистих безмозъчния Финяга ефенди?

- Страхът е, който ни привлича към писането, към миниатюрата, към рисуването. Работим всеотдайно от сутрин до здрач, заседяваме се нощем в светлината на свещта с книги и рисунки връз коленете си и работим до ослепяване; вършим го не толкова заради парите и нечие благоразположение, колкото за да се измъкнем от хорската суета, от тълпата. И въпреки всичко се надяваме тъкмо онези, от които се крием и бягаме, да видят и оценят вдъхновената ни творба. Ами ако кажат, че сме безбожници! Мисъл, която причинява ужасни страдания на талантливия миниатюрист. В още невидяното, в несътворяваното до този момент се съдържат белезите на истинската творба. Поглеждат я и казват: Не е това, не се е получила, богохулна е. Талантливият миниатюрист знае, че трябва да е там и същевременно знае, че там ще се чувства самотен. Кой може да издържи на толкова рисков, изнервящ живот? И тласкан от многогодишния страх, творецът решава, че може да се спаси, ако изпреварващо се самообвини. Стори ли го обаче, ще му повярват и ще го хвърлят в огъня. Исфаханският миниатюрист извърши тъкмо това със себе си.

- Ти не си миниатюрист - каза той. - И не съм го убил от страх.

- Убил си го, защото искаш да рисуваш свободно, без всякакви страхове.

Миниатюристът, готов да се превърне в моя убиец, най-сетне прояви прозорливост:

- Знам, че приказваш всичко това, за да ме залъжеш, да ме объркаш, да ме убедиш все някак да се измъкна от тая каша. - И добави: - Ала последното, което каза, е вярно. Опитвам се да проникна в смисъла му. Изслушай ме.

Обърнах се и се взрях в очите му. Погледът му подсказваше, че с доскорошната вежливост, каквато по принцип проявяваше към мене, вече е свършено и поема по нов път. Накъде?

- Не се безпокой, уважението ми към теб си остава - мина пред мен, разсмя се, но в смеха му отекна горчилка. - Ето, и сега става тъй. Върша нещо, а сякаш не аз го извършвам. Сякаш изригва в душата ми и ме повлича към злото. Изпитвам обаче непреодолима потребност от него. Същото е и когато рисувам.

- Това са бабини деветини, дяволски измишльотини.

- Значи лъжа, така ли?

Усетих, че не му достига куража да ме убие и затова търси повод да го ядосам.

- Не лъжеш. Но не познаваш душата си.

- О, прекрасно познавам състоянията на душата си. И изтърпявам мъките на Ада, преди да съм умрял. Изобщо не осъзнаваш, че заради тебе неусетно затънахме до гуша в грях. Сега ще ми вдъхваш кураж. Станах убиец заради тебе. Побеснелите псета на Нусрет ходжа ще ни изтребят до крак.

Едва ли и сам си вярваше, ала крещеше все по-високо и все по-яростно стискаше мастилницата в ръката си. Може би някой минувач щеше да чуе крясъците му и да се притече насам от заснежената улица?

- Как го уби? - попитах не толкова от любопитство, колкото да печеля време. - Как се срещнахте край оня кладенец?

- Нея нощ, след като тръгнал оттук, Финяга ефенди дойде при мене - отвърна той с неочакван порив да се изповяда. - Каза ми, че е видял последната рисунка, разположена върху двойна страница. Постарах се да го убедя да не се паникьосва толкова. Поведох го към пожарището с думите, че край кладенеца съм заровил пари. Като чу за пари, ми повярва веднага. Какво по-добро доказателство, че миниатюристът работи за пари. Това не ме огорчи, беше посредствен миниатюрист. С нокти би копал замръзналата земя. Да бях заровил наистина алтъни край кладенеца, нямаше да се налага да го убивам. Избрал си един мизерник да ти работи орнаментите. Да, ръката на покойния бе уверена, ала хич не го биваше в избора и нанасянето на багрите. Не оставих никаква улика. Кажи ми - какво е стил според тебе? Сега и франки, и китайци говорят за усет към цветовете, за стил. Трябва ли миниатюристът да притежава стил, отличаващ го от останалите?

- Не се тревожи, стилът не се изработва по желание на миниатюриста. Умира принц, шах губи битките си, епоха, чийто край не се е провиждал, приключва, една придворна работилница се затваря, миниатюристите се пръсват в търсене на други страни и други книголюби. И някой ден някъде другаде друг падишах бащински приютява в шатрата си, в двореца си обърканите, останали без дом и родина талантливи миниатюристи, надошли при него от Херат и Халеб, и грижовно създава собствена придворна работилница. Първоначално, несвикнали още един с друг, миниатюристите рисуват в познатия си маниер, сетне, точно както се сдушават децата на улицата, започват да се нагаждат един към друг, да спорят, да се обвиняват взаимно. Дългогодишните спорове, завистта и потайността най-накрая извикват на бял свят един нов стил в цветополагането и рисуването. Обикновено стилът се създава от най-блестящия, най-даровития миниатюрист в придворната работилница. Сиреч, миниатюристът с най-добър шанс. За другите остава единствено да подражават на този стил до края, като го доусъвършенстват и лустросват.

С неочаквана мекота в гласа, разтреперан като измолваща справедливост девица, той ме попита, избягвайки погледа ми:

- Аз имам ли стил?

Стори ми се, че от очите ми ще бликнат сълзи. Напрегнах цялото си същество в стремежа си да бъда мек, ласкав, добър и изрекох с охота това, в което вярвах:

- Най-талантливият миниатюрист, най-сръчният, с най-омагьосващата ръка, с най-чувствителното око, който съм срещал в своя повече от шейсетгодишен живот, си ти. Ако турят пред мен рисунка, в която са взели участие перата на хиляди творци, мигом ще разпозная къде се е докосвало твоето, дарено ти от Аллах, фантастично перо.

- И аз така смятам, макар че точно ти не си способен да проумееш тайната на моя талант - отвърна той. - Сега ме лъжеш от ужас. Но продължавай за моя стил.

- Перото ти, сякаш от само себе си, без твое участие налучква точната линия. Сътвореното от него нито е вярно, нито е фриволно. Когато рисуваш масова сцена, напрежението, което излъчват погледите на персонажите, композицията на страницата и смисълът на текста, при теб се превръща в нескончаем изтънчен шепот. Връщам се отново и отново към твоите рисунки, за да доловя този шепот; всеки път с усмивка забелязвам някакъв нов нюанс, как да се изразя по-точно, всеки път тълкувам рисунката като текст. И в редуването на смисловите слоеве се проявява дълбочина, каквато франкските майстори постигат чрез перспективата.

- Хъъъм. Добре. Зарежи сега франкските майстори. Карай нататък.

- Перото ти е наистина тъй фантастично и ярко, че като гледа творбата ти, човек започва да вярва не на реалността, а на нея. С таланта си можеш да изкараш от кожата фанатика, можеш да върнеш в правия път и най-убедения безбожник.

- Да, така е, ама не знам това дали е похвално. Карай.

- Никой миниатюрист не познава колкото тебе плътността и тайните на боите. Ти единствен приготвяш най-жизнените, най-бляскавите, най-истинските разцветки.

- Така. Друго?

- След Бехзад и Мир Сайид Али[106], ти си най-великият миниатюрист.

- Така си е, знам го. Но щом си го знаел и ти, защо не работиш книгата с мене, а с посредствения Кара ефенди?

- Работата, която той върши, изобщо не е свързана с рисуването. Това първо. И второ - не е убиец като тебе.

Мило ми се усмихна, защото и аз се изсмях искрено. Разбирах, че с подобно поведение, с подобен стил можеше и да се отърва от кошмара. Подхвърлих нещо за моголската мастилница от бронз и захванахме сладка приказка - не както баща и син, а като двама любознателни, всезнаещи старчоци. За тежината на бронза, за стабилността на мастилницата, за нейната дълбочина, за дължината на старите калиграфски пера и за тайните на червеното мастило, чиято плътност усещаше, докато разклащаше мастилницата пред мене... Заговорихме, че ако моголите не бяха пренесли в Хорасан, Бухара и Херат тайната на червената боя, която бяха научили от китайците, сега в Истанбул нямаше да можем да изработваме такива рисунки. Докато разговаряхме, плътността на времето се променяше, сякаш беше боя, и времето минаваше. Някъде в съзнанието ми отново се прокрадна почудата защо още няма никого вкъщи; щеше ми се да върне мастилницата на място.

- Като бъде завършена книгата, като видят рисунките ми, хората ще могат ли да преценят колко съм талантлив? - попита той с оня спокоен тон, с който обикновено разговаряхме по време на работа.

- Ако някой ден, да дава Господ, приключим благополучно тази книга, Негово Величество Падишахът ни ще я вземе в ръце и, естествено, най-напред ще провери колко от златния варак сме използвали, ще огледа, както се разглежда шемаилнаме[107] собственото си изображение и, като всеки падишах, ще се възхити от себе си, а не от фантастичното пресътворяване, след което, какво благодеяние, може и да отдели малко време да погледне създадените от нас с много труд, напрежение и ищах чудеса, вдъхновени и от Изтока, и от Запада! Сам знаеш, че ако не сме сътворили чудо, никога няма да попита кой е рамкирал страниците, кой ги е орнаментирал, кой е нарисувал този човек, онзи кон и един ден ще заключи книгата в хазната си. Но като истински таланти, ние ще продължим да рисуваме, понеже чудото все някога ще се случи.

Умълчахме се. Сякаш за да се изпълним с търпение.

- И кога ще се случи това чудо? - попита той. - Кога наистина ще бъдат оценени безбройните рисунки, които сътворяваме, докато ослепеем? Кога ще получим любовта, която заслужаваме, която заслужавам?

- Никога!

- Как така?

- Никога не ще получиш това, което жадуваш. А в бъдното и толкова не ще те оценят.

- Книгите се съхраняват с векове - изрече го надменно, ала не много уверено.

- Повярвай ми, нито един италиански майстор не притежава твоята поетичност, увереност и чувствителност, простотата и блясъка на твоите багри. Но техните творби са по-убедителни, защото наподобяват живота. Чрез перспективата те пресъздават света, сякаш го гледат от минарето, от улицата, от вътрешността на стаята на онзи принц с постелята му, юргана, масата, огледалото, тигровата кожа, дъщерята, монетите; рисуват всичко, знаеш го. Макар че не всичко в творбите им ме удоволетворява; замисълът рисунката да представлява копие на света ми се струва незначителен, наранява ме. Ала творбите, изработени в новите стилове са невероятно притегателни! Те рисуват каквото виждат и както го виждат. Те рисуват гледката, ние - смисъла. Погледнеш ли творбите им, тутакси схващаш, че за да се съхрани твоят лик до Съдния ден, пътят минава през франкските стилове. Тъй магнетичен е този тип рисуване, че не само във Венеция, но и в останалите франкски страни шивачи, месари, войници, свещеници, бакали желаят да им се правят портрети... Защото видиш ли веднъж тези портрети, и на теб ти се приисква да вярваш, че си създание, различно от всяко друго, неповторимо, уникално и невероятно. Защото новите стилове дават възможност човекът да бъде изобразен какъвто го виждат очите, а не какъвто го вижда умът. В бъдеще всички ще рисуват по тяхно подобие. Под думата „картина“ целият свят ще разбира сътвореното от тях! И най-наивният наш шивач, дето и представа си няма от живопис, ще пожелае да му бъде направен такъв портрет и съзерцавайки извивките на носа си, ще си повярва, че не е един от легионите глупаци, а е личност уникална и неповторима.

- Ами, давай тогава да направим картина и ние - каза убиецът шегобиец.

- Няма да я направим. Ти не разбра ли от покойния Финяга ефенди, когото си убил, какъв ужас предизвиква подражаването на франките? И да не се ужасяваш, пак ще продължиш да си рисуваш, както и досега. Накрая нашите стилове ще бъдат забравени, както ще избледнеят и багрите. Никой няма да се интересува от нашите книги, от наглите миниатюри. Пък и да се заинтересува някой, той или нищо няма да разбере, или ще цупи устни, понеже отсъства перспективата; или изобщо книгите ни няма да бъдат намерени. Защото незаинтересоваността, времето и бедствията ще погубят творбите ни. И тъй като нашите книги са подлепени с арабско лепило, правено от риба, кости и мед, а страниците им са гланцирани с клей от яйца и нишесте, наглите ненаситни мишки ще изгризат страниците, а термитите, червеите и хилядите видове насекоми ще доунищожат книгите ни. Томовете ще се разпаднат, страниците ще се разпръснат; крадци, апатични слуги, деца и жени безразсъдно ще ползват рисуваните страници за подпалки. С перо в ръка детето, като на игра, ще драска върху изобразените принцове, ще боде очите на героите, ще бърше сополите си с листовете, ще запълва с черно полетата; ония, дето твърдят, че рисуването е грях, ще заличат всичко, ще накъсат рисунките ни, ще ги нарежат и може би ще ги използват за други рисунки или за други забави. Майки ще разпердушинят безсрамните сцени, бащи и братя ще се самозадоволяват над нарисуваните жени, ще ги обливат със семето си. И от това, както и от калта, влагата, некачествените лепила, слюнката и какви ли не още хранителни отпадъци, страниците ще се слепнат. И по слепналите се от плесен и мръсотия места ще изникват петна, цъфнали като циреи. Сетне книгите ни ще бъдат подложени на набезите на пороите, течащите покриви, бурите и калните свлачища. Сетне сред разпокъсаните, изпроводени, избелели, нечетливи страници, превърнали се на пихтия от водата, влагата, насекомите и незаинтересоваността, сякаш по чудо от дъното на някой сандък ще се пръкне последната, най-великолепна и суха книга, за да бъде погълната и тя от езиците на безжалостен пожар. Как ли да оцелява книгата, когато веднъж на всеки двайсет години опожаряват цели квартали в Истанбул? В този град през три години унищожават повече книги и библиотеки, отколкото са изгорили и плячкосали моголите в Багдад. Как да мечтае миниатюристът, че сътвореното от него чудо ще оцелее повече от век и че някой ден ще го помнят както Бехзад? Пожарите, червеите и незаинтересоваността ще унищожат не само нашите творения, а всичко създадено от човечеството през вековете. Всички, всички рисунки ще бъдат унищожени - и гордият поглед на Ширин, отправен от прозореца към Хосроу, и неговият, пълен с възхита поглед към къпещата се под лунната светлина Ширин, и изящните многозначителни погледи на всички влюбени; Рустам, убиващ белия дявол на дъното на кладенеца; полуделият от любов Маджнун, сприятелил се с белия тигър в пустинята и с дивата коза; обесеното на дървото вероломно овчарско куче, даряващо всяка вечер на вълчицата, с която се съешава, по една овца от охраняваното от него стадо; изработените със сълзи на очи цветя, ангели, разлистени дървеса и птици по полетата на страниците; свирачите на уд, акомпаниращи вълшебната поезия на Хафез[108]; стенните орнаменти, съсипали зрението на хиляди, десетки хиляди чираци и майстори; двустишията, дискретно вплетени в орнаментите на рисунката и в табелите, окачени над вратите и по стените; непретенциозните подписи, скрити в основите на стените, по ъглите, фронтоните, пътеките, храстите, скалите; извезаните цветя по завивките на влюбените; отсечените, сякаш очакващи нещо встрани глави на неверниците при завладяването на вражата крепост от дядото на Падишаха ни; неверникът посланик, целуващ нозете на великия баща на Падишаха ни и изрисуваните зад тях топове, пушки, шатри - като млад и ти взе участие в направата на тази творба; дяволите - с рога и без рога, с опашки и без опашки, с остри зъби и с остри нокти; безброят от птици, като умният папуняк, подскачащото врабче, младият ястреб, поетичният славей; спокойните котки, неспокойните кучета, нетърпеливите облаци; прорисуваните на хиляди страници нежни тревици; засенчените скали; изобразените с дяволско търпение едно по едно листенца на десетките хиляди кипариси, чинари и нарове; дворците, рисувани по подобие на палатите от времената на Тимур или на шах Тахмасб, все дворци, украсявали истории от древни, предревни епохи, както и тухлите, от които са съградени; десетките хиляди омаяни принцове, вслушани в музикантите и приседнали до красавици върху фантастичен килим, прострян върху цветята в полето под разцъфтелите напролет дървета; всички невероятни орнаменти по порцелана и по килимите, чиято красота дължим на сълзите и на пердаха, дето са го изяли хилядите чираци от Самарканд до Истанбул през последните сто и петдесет години; твоите рисунки, които и до днес изработваш с все същото вълнение: Фантастичните градини и ястребите, невероятната смърт и баталните сцени, изящно ловуващите падишаси и бягащите пак тъй изящно подплашени газели, мъртвите шахове, падналите в плен врагове, галеоните на неверниците и вражеските цитадели, всички ония разискрени тъмни нощи, блеснали като черна капка, процедила се от перото ти, звездите, подобните на видения кипариси, оцветените в червено сцени на любовта и смъртта; всичко това ще бъде унищожено.

С все сила стовари мастилницата върху главата ми.

От силата на удара залитнах напред. Изпитах страхотна, неописуема болка. Болката мигновено обгърна целия свят и той изжълтя. В частица от разума ми просветна, че предварително е замислял това, а в друга, объркана подир удара, или тъкмо от удара, мъгляво и скръбно се прокрадна надеждата да вразумя този безумец, готов да се превърне в моя убиец, да го убедя, че извършва голяма грешка.

Повторно стовари мастилницата от бронз връз главата ми.

Този път и най-неосмислящата частица от разума ми проумя, че това не е грешка, а някаква лудост, някаква ярост, че смъртта ми е неизбежна. Толкова се уплаших, че от ужас и болка се разкрещях, започнах да вия. Ако някой можеше да нарисува вика ми, той щеше да е яркозелен. Цвят, който за жалост никой не можеше да чуе сред мрака на пустите улици, оставах си сам.

Стреснат от виковете ми, той се вцепени. За миг се изгледахме. В зениците му, ведно с ужаса и срама съзрях, че е претръпнал към тая работа и я възприема естествено. Това не беше майстор-миниатюристът, когото познавах, а изпълнен със злоба чужденец, който дори не говореше моя език. Мигновената ми самота продължи векове. Протегнах към него ръка, сякаш прегръщах света - полза никаква. Умолявах го, поне ми се струваше, че го умолявам: Синко, не ме убивай, синко. Изобщо не чуваше, сякаш спеше.

Стовари още веднъж мастилницата върху главата ми.

Разум, спомени, гледка - всичко се сля в кълбо от ужас. Не различавах никакви цветове, цветът бе един-единствен -червен. Червеният цвят, който мислех за моята кръв, се оказа мастило. Онова, което мислех за мастило от мастилницата в ръката му, беше моята разплискваща се червена кръв.

Несправедливо, безчовечно, безжалостно бе да умра в този момент. Ала старческата ми окървавена глава постепенно ме отвеждаше нататък. После открих. Спомените нахлуваха бели-бели като снега отвън. Главата ми се цепеше, болката се спускаше към устата ми.

Време е да разкажа за моята смърт. Отдавна може би знаете, че смъртта не е краят на всичко; така е. Ала както го пише по книгите, тя причинява непоносима болка. Горят в непоносима болка не само разбитият череп и мозъкът, а и всички части на тялото, сплели се на кълбо. Толкова е мъчително да се издържа на безграничната болка, че част от съзнанието ми се опитваше да я забрави и да потъне в сладостен сън.

Преди да умра, си припомних сирийската приказка от своето детство. Самотен старец се разбудил посреднощ, надигнал се и отишъл да изпие чаша вода. Върнал чашата на полицата, ала свещта, оставена там, била изчезнала. Де ли се е дянала, пущината? Нейде отвътре се проточвал лъч светлина с дебелината на въже. Старецът тръгнал по лъча и той го отвел обратно в стаята му - в постелята му се бил изтегнал човек със запалена свещ в ръка. Запитал го старецът: „Ти кой си?“ А непознатият отвърнал: „Смъртта.“ Старецът загадъчно се умълчал. След което изрекъл: „Значи дойде.“ Смъртта доволно отвърнала: „Да.“ Тогава старецът казал решително: „Не, ти си моят прекъснат по средата сън.“ И мигом свещта в ръката на непознатия угаснала и всичко се потопило в мрак. Старецът се пъхнал в освободената си постеля и заспал. Живял още цели двайсет години.

Разбирах, с мен нямаше да се случи същото. Защото той за пореден път стовари мастилницата върху главата ми. Изпитах толкова плътна болка, че съвсем смътно усетих самия удар. За миг и той, и мастилницата, и слабо осветената от свещта стая се отдръпнаха от мен и избледняха.

Ала още бях жив; усетих го по копнежа да се вкопча в този свят и да избягам, усетих го по ръцете си, които се опитваха да предпазят окървавената ми глава, по това, че го захапах, така поне ми се стори, за китката, заради което получих нов удар с мастилницата в лицето.

Може и да сме се сборичкали, ако върви да го кажем така. Беше прекомерно силен и прекомерно разярен. Повали ме по гръб. Притисна раменете ми с колене, сякаш ме прикова и заговори грубо с мене, умиращият старец. Стовари още веднъж мастилницата върху главата ми, вероятно защото не го разбирах, не го чувах и не вниквах в кръвясалия му поглед. От мастилото, плиснало от мастилницата, или от кръвта, плиснала от мен, лицето, очите и цялата му глава станаха яркочервени.

Затворих очи, измъчван от мисълта, че последното нещо, което виждам на този свят, е моят враг. Мигом след туй нахлу приятна, мека светлина. Светлината бе приятна и притегателна като сън, който ей сега щеше да уталожи болката. В нея се очерта някаква фигура. И аз като дете попитах: „Ти кой си?“

- Аз съм Азраил. Аз слагам край на земния път на човешките създания. Аз разделям дете от майка, жена от мъж, влюбен от влюбен, баща от дъщеря. Няма живина на този свят, дето би избегнала срещата с мене.

Като разбрах, че смъртта ми е неизбежна, заплаках.

От плача прежаднях. Бях на две места едновременно. На едното място, суетното и жестоко място, дето горчивата болка постепенно зашеметява човек, бях целият облян в кръв. Другото място, мястото, дето свършваха суетата и жестокостта, ме плашеше, беше ми чуждо. Страхувах се от него, защото знаех, че това е светлият свят, към който ме призоваваше Азраил, светът на мъртвите. Но вече бях сигурен, че не съм задълго в този свят, принуждаващ ме да се гърча от неистови болки, че за мен няма спокойно кътче в това място на страховитите болки и мъчения. Останех ли в този свят, знаех, че ще трябва да продължа да живея в непосилната за един старец неистова болка.

Ето защо тъкмо преди да умра, сам пожелах да умра. И мигом прозрях, че простичкото желание да умреш е отговор на въпроса защо всички хора умират - цял живот търсех този отговор, а не го открих дори в книгите. Смъртта ме дари с още едно познание.

Обзе ме нерешителността на човек, който преди да потегли на дълъг път, иска още веднъж, за последно да огледа стаята си, вещите си, къщата си. Бях тревожен и тъжен, тъй като исках да зърна още веднъж дъщеря си. Желанието ми бе толкова силно, че си казах - ще стисна зъби, ще изтърпя и болката, и неумолимо нарастващата жажда, но ще дочакам дъщеря си.

Смъртоносната, приятна светлина избледня, съзнанието ми се отвори за гласовете и шумовете на света, който смятах за мъртъв. Чух как моят убиец обикаля из стаята, разтваря долапите, рови се в листовете, ядно търси последната рисунка и тъй като не я намира, ровичка из моите принадлежности за рисуване, рита раклите, кутиите, мастилниците, подставката. Усетих как стена, как моите старчески ръце и уморени нозе извършват странни конвулсивни движения. Чаках.

Болката ми не стихваше, ожаднявах все повече и повече, не издържах. Ала въпреки всичко продължавах да чакам.

Присетих се, че ако дъщеря ми се върне, ще се сблъска с подлия убиец - не ми се и мислеше за това. Същевременно долових как моят убиец напусна стаята. Вероятно беше намерил последната рисунка.

Ожаднявах все повече, но продължавах да чакам. Хайде, момичето ми, хайде, красавице моя Шекюре, идвай си.

Не идваше.

Не можех повече да остисквам на болката. Беше ясно, че ще умра, без да съм зърнал дъщеря си. Това беше тъй болезнено, че от мъка ми се прииска да умра. И тъкмо тогава от лявата ми страна едно лице, което не бях забелязал до сега, добронамерено, с усмивка ми подаде чаша с вода.

Забравил всичко, изгълтах ненаситно водата.

Пое чашата и каза:

- Пророк Мохамед лъже. Отречи се от думите му.

Дяволът. Не му отговорих, дори не се уплаших от него. Чаках със спокойна увереност, тъй като никога не съм вярвал, че рисуването е дело, подстрекавано от него; представих си безкрайното пътешествие, което ми предстоеше и своето бъдеще.

В същия миг се приближи светлият ангел - бях го видял преди малко - и Иблис[109] изчезна. С част от разума проумявах, че светлият ангел, прогонил дявола, е Азраил. Ала другата, непокорната част от съзнанието, ми припомни написаното в „Книга за състоянията в Съдния ден“ - Азраил е ангел с хиляди крила, простиращи се от изтока до запада и носи на ръце целия свят.

Сетне всичко в съзнанието ми се смеси, обленият в светлина ангел приближи, май желаеше да ми помогне, да, и точно както го е казал Газали, мило изрече:

- Отвори уста, за да излезе духът ти от там.

- От устата ми, освен молитви, друго не излиза -отвърнах.

Повече нямаше да има отлагане. А и усещах - повече нямаше да издържа; е, значи моето време беше дошло. Изпитах внезапен срам, че оставям на дъщеря си, която никога нямаше да зърна, своето грозно и окървавено тяло в толкова жалко състояние. Щеше ми се да се измъкна от този свят като от дреха, която те стяга и притеснява.

Отворих уста - и плисна разкошна светлина, и многоцветие, сякаш заструи златна вода, както в рисунките с възнесението на Пророка. От очите ми се отрони горчива сълза. Издълбоко от гърдите ми през устата се изтръгна морно дихание и всичко потъна в магическа тишина

Видях как духът ми се отделя от тялото и преминава в ръката на Азраил. Духът ми, целият в светлина, бе колкото пчела и понеже трептеше, докато се отделяше от тялото ми, затрептя като живак и в ръката на Азраил. Сега обаче не мислех за него, а за различния свят, в който се пренасях.

След толкова болка, духът ми се зарея в спокойствие, дори и страхът, че ще умра не ми причиняваше болка; тъкмо обратното - бях се успокоил, бях проумял, че сегашното ми състояние е вечно, че обидната теснота, изпитвана приживе, е била преходна. Векове наред, чак до Съдния ден щях да пребъда в това състояние. Не изпитвах нито тъга, нито радост. Събитията, които ме бяха сполетели с шеметна бързина едно подир друго, сега се разпростираха в едно безгранично жилище, като същевременно се разгръщаха и в реалността. Нещата се случваха паралелно като в рисунка, изработена върху двойна страница от шегобиец-миниатюрист, изобразил на всеки от ъглите сцени без всякаква връзка помежду им.

30. АЗ, ШЕКЮРЕ

Снегът валеше силно, проникваше през печето в очите ми. Едва се промъквах в градината, осеяна с изгнила шума, кал и изпочупени клонки, но като излязох на улицата, ускорих ход. Знам, любопитни сте да узнаете какво мисля. Доколко вярвам на Кара. Ще бъда откровена: И аз съм любопитна да узная какво мисля. Нали разбирате, страхотно съм объркана. Но отсега знам едно: Ще продължа да се занимавам както винаги с храната, децата, баща си и други подобни неща, дордето сърцето, без дори да го питам, само ми подскаже къде е истината и къде - лъжата. До утре по обяд вече ще знам за кого ще се омъжа.

Има още нещо, което държа да споделя с вас, преди да съм се прибрала вкъщи. Не, не става дума за големия инструмент на Кара, дето ми го показа. Ако настоявате, после ще поговорим и за това. Ще ми се всъщност да поговоря за припряността на Кара. Не смятам, че е бил заслепен единствено от своята похот. Пък и така да е, не е от голямо значение. Учуди ме наивността му! Не му ли идва на ум, че плашейки ме, може да ме прогони, че играейки си с честта ми, може да ме накара да охладнея, че могат да се случат и по-ужасни неща! По тъжния му поглед разбрах колко много ме обича и желае. Чакал е цели дванайсет години, толкова ли не можа да изчака още дванайсет дни и да не нарушава благоприличието?

Знаете ли, разбрах, че е влюбен в мен по неговата несръчност, по тъжния му детински поглед. Стана ми жал за него тъкмо когато трябваше най-много да му се разгневя. Някакъв глас проговори в мене: „Милото ми хлапе. Хем се измъчва, хем е тъй неумело.“ Душата ми дотолкова копнееше да го закриля, че и да бе извършил нещо неподходящо, щях да припиша на себе си всяка негова щуротия.

Разбързах се, обзета от мисли за децата. Стори ми се, че подобно на вампир някакъв мъж за малко да ме връхлети в непрогледния сняг и рано спусналия се мрак, но сведох глава и с ловко движение му се изплъзнах.

Влязох в двора и разбрах, че Хайрие и децата още не са се върнали. Нейсе, до вечерния езан имаше време. Изкатерих стълбището, къщата ухаеше на портокалов рачел; в стаята на татко бе тъмно; краката ми бяха ледени; влязох с лампата и видях, че долапът е разтворен, а възглавниците са разхвърлени - помислих, че са го сторили Шевкет и Орхан. В къщата цареше безмълвие, ежедневното й безмълвие, и все пак безмълвието по нещо се отличаваше от ежедневното. Преоблякох се в домашните дрехи, щеше ми се да помечтая самичка в мрака, ала отдолу, точно под мен, не от кухнята, а от лятното помещение за рисуване долових някакъв шум. Нима в тоя студ татко се е преместил там? Не бях забелязала светлина в стаята., този път обаче съвсем ясно чух проскърцването на дворната порта. А когато бедните кучета отвъд портата злочесто и скръбно залаяха, се разтревожих не на шега.

- Хайрие! - извиках. - Шевкет, Орхан...

Мръзнех. Сетих се, че мангалът при татко трябва да е запален, реших да ида при него да се постопля - тревожех се вече не за Кара, а за децата. Тръгнах. С лампа в ръка.

На минаване през софата си казах, че трябва да туря вода на мангала за рибената чорба. Влязох в стаята със синята врата, всичко бе обърнато с краката нагоре и разсеяно си казах: „Какво е направил татко?“

После видях баща си на пода.

Изпищях ужасено. И отново изпищях. Когато разбрах, че е мъртъв, млъкнах.

Вижте, по вашето мълчание, по хладнокръвието ви разбирам, че отдавна знаете всичко, случило се в тази стая. Е, ако не всичко - по-голямата част от него. Сега се интересувате от моята реакция, от моите чувства. Така, както разглеждате една рисунка, размишлявайки за болката на изобразения герой, за развоя на историята до появата на самата болка и захващате да тълкувате извършеното, по същия начин и със същото задоволство като наблюдавате какво върша аз, се опитайте да проумеете, само че не моята болка, а какво бихте изпитали вие, ако сте там, на моето място и вашият баща е убит.

Както и да е. Прибрах се вечерта вкъщи, някой бе убил татко. Да, късах косите си. Да, ридах. Да, както в детството си горещо го прегърнах и вдъхнах мириса му. Да, треперих от страх, от болка, от самота, не смогвах да си поема дъх. Да, не вярвах на очите си и молех Аллах татко да се изправи и безмълвно, както винаги, да седне в своя кът сред книгите. Стани, тате, стани, не умирай, моля те, тате, спиш. Но окървавената му глава беше размазана. Уплаших се не от разпокъсаните листове и книги, не от счупените и разпръснати подложки, принадлежност за бои, мастилници, не от преобърнатите, варварски изпотрошени миндер, подставки, работни дъски, не от гнева на татковия убиец, а от ненавистта, с която бе порутил всичко наоколо. Вече не плачех. В мрака на страничната уличка преминаха двама, разговаряха, смееха се, а аз чувах само безкрайното безмълвие на света. Изтрих с ръце и сълзите, и сополите си. И не спирах да мисля за децата, за нашия живот.

Безмълвие. Изтичах. Хванах татко за краката и го завлачих към софата. Натежа ми, но въпреки това заслизах по стълбището. По средата силите ме напуснаха и приседнах, щях да се разрева, ала някакъв шум ме накара да си помисля, че децата и Хайрие пристигат, и отново подхванах татко за краката, стискайки ги под мишниците си и този път заслизах надолу по-бързо. Главата на милия ми баща бе тъй размазана, тъй окървавена, че като се удряше в стъпалата, издаваше звук като от мокър парцал. Долу неизвестно защо тялото му олекна, обърнах го и го повлякох към преддверието, после бързо влязох в лятната му работилница до конюшнята. Тук бе съвсем тъмно, изтичах до огнището в кухнята, за да взема свещ. Като се върнах, под светлината на свещта видях колко е опустошена работната стая, в която натиках татко и се потресох.

- Кой го е сторил, Аллах, кой?

Умът ми работеше трескаво, преценяваше хиляди неща наведнъж. Затворих плътно вратата и оставих татко в разхвърлената стая. Взех кофа от кухнята, напълних я с вода от кладенеца, качих се горе, под светлината на лампата най-напред измих кръвта от софата, после по стълбището. Всичко това извърших светкавично. Качих се горе в стаята си, смъкнах окървавените дрехи, сложих си чисти. С кофата и парцала в ръка тъкмо да вляза в стаята на татко, чух, че дворната порта се отваря. В същия миг започна вечерният езан. Изпълнена със самообладание, застанах горе на стълбището с лампа в ръка.

- Мамо, дойдохме си - каза Орхан.

- Хайрие, къде се забавихте? - извиках с все сила, ала така, сякаш не виках, а шептях.

- Ама, мамо, вечерният езан още не е минал - рече Шевкет.

- Млък. Дядо ви е болен, спи.

- Болен ли? - подвикна от долу Хайрие, но по мълчанието усети гнева ми и добави: - Шекюре ханъм, чакахме Коста. Щом получи кефал, без да се бавим, взехме дафинов лист и купих на децата сушени смокини и дренки.

Идеше ми да сляза долу и да нахокам здравата Хайрие, ама шепнешком, но си помислих, че лампата ще освети мокрите стъпала и капките кръв, които в бързината не съм успяла да измия. Децата, трополейки, изкачиха стълбището, събуха обувките си.

- Шъът - казах и ги побутнах към нашата стая. - Дядо ви спи, няма да влизате при него.

- Отивам при мангала в стаята със синята врата, а не при дядо - каза Шевкет.

- Дядо ти заспа там - отвърнах шепнешком.

Но като видях, че и двамата още се колебаят, натъртих:

- Ако влезете при дядо, лошите джинове, дето го разболяха, ще налетят и на вас. Хайде, марш в стаята си -хванах ги за ръцете и ги набутах в стаята, в която спяхме прегърнати. - Я кажете сега какво правихте до тоя час по улиците?

- Видяхме просяци араби - рече Шевкет.

- Къде?

- Знаеш ли де са им знамената? На възвишението. Дадоха един лимон на Хайрие. Тя им го плати. Целите бяха затрупани от сняг.

- Друго?

- На площада стреляха със стрела по мишена.

- В тоя сняг?

- Премръзнал съм, мамо - замънка Шевкет. - Ще ида в стаята със синята врата.

- Няма да излизате от тук. Иначе ще умрете. Сега ще ви донеса мангала.

- Защо ще умрем? - попита Шевкет.

- Сега ще ви кажа нещо, ама обещайте да не го споделяте с никого, разбрахме ли се? - Обещаха. - Докато бяхте навън, от някаква много далечна страна тук дойде човек с бяло-бяло лице и поговори с дядо ви. Оказа се, че е джин. - Веднага попитаха откъде е дошъл джинът. - От другата страна на реката - отвърнах.

- Оттам, дето е татко ли? - запита Шевкет.

- Да, оттам. Джинът дошъл да види рисунките в книгите на дядо ви. Грешник, който види тези рисунки, веднага умира.

Настъпи тишина.

- Слизам долу при Хайрие - казах. - Ще ви донеса мангала и подноса с храна. Дори не помисляйте да напускате, ще умрете. Защото джинът все още е вкъщи.

- Мамо, мамо, стой тука - примоли се Орхан.

- Ти отговаряш за брат си - обърнах се към Шевкет. - Ако излезете навън, даже и джинът да не ви налети, ще ви убия аз. - Изобразих онази страховита гримаса, каквато придобивах преди да ги зашлевя. - Сега се молете да не умре болният ви дядо. Ако сте добри, Аллах ще чуе молитвите ви. Никой няма да ви докосне. - Взеха да се молят без много-много да му мислят. Спуснах се долу.

- Някой е катурнал портокаловия рачел - каза Хайрие. -Да речеш, че е котка, няма сила за това, куче пък тук не влиза...

Изведнъж забеляза ужаса, изписан на лицето ми и млъкна. После пророни:

- Господи, какво се е случило? Нещо с баща ти ли?

- Умря.

Изпищя. Така удари в дъската ножа и лука, че разрязаният кефал подскочи. Изпищя още веднъж. В същия миг и двете забелязахме, че кръвта по лявата й ръка не е от кефала - течеше от показалеца й, който бе порязала при първия писък. Тичешком се качих горе - докато търсех парче батиста в отсрещната стая, чух шума и виковете на децата. Влязох при тях с откъснатото парче плат в ръка - Шевкет притискаше с колената си раменете на Орхан и го душеше.

- Какво правиш? - извиках с все сила.

- Орхан излезе от стаята - рече Шевкет.

- Лъже. Шевкет отвори вратата, а аз му казах да не излиза - рече Орхан и се разплака.

- Ако не стоите мирно, и двама ви ще убия.

- Мамо, не си отивай - примоли се Орхан.

Долу превързах пръста на Хайрие и спряхме кръвта. Казах й, че татко не е умрял от естествена смърт, тя се изплаши и захвана да се моли на Аллах да ни пази; гледаше порязания си пръст и ревеше. Обичаше ли баща ми така, както плачеше, бършейки очите си, или плачеше толкова, колкото го обичаше? Понечи да се качи горе и да го види.

- Не е горе. В задната стая е.

Изгледа ме подозрително. Разбра, че аз няма да отида, ала желанието й надделя над страха. Взе лампата и тръгна. От мястото си при входа на кухнята наблюдавах как извървя пет-шест крачки в преддверието, как бавно, почтително и грижовно бутна вратата, как под светлината на лампата огледа разгромената стая. Отначало не видя баща ми, затова вдигна лампата по-високо, за да освети навсякъде.

- Ааах! - извика. Бе видяла баща ми встрани от вратата, там, дето го бях завлякла. Гледаше го без да помръдне. Не помръдваше и сянката й връз пода на преддверието и стената на конюшнята. Представих си какво вижда. Върна се, вече не плачеше. Зарадвах се, че е дошла на себе си и че може би ще проумее какво й казвам.

- Сега слушай, Хайрие! - говорех, разлюшквайки ножа за риба, който несъзнателно стисках в ръката си. - Нечестивецът е преобърнал наопаки и горния етаж, самият Иблис е бил там, изпотрошил е, разпокъсал е всичко. Свалих татко долу, за да не го видят децата, пък и ти да не се стреснеш. След като излязохте вие, излязох и аз. Вкъщи татко остана сам.

- Не знаех - каза тя предизвикателно. - Къде си била?

Замълчах с надежда да забележи мълчанието ми. После рекох:

- Бях с Кара. Срещнахме се в къщата на обесения евреин. Но никому нито дума. Засега няма да казваш никому и че баща ми е убит.

- Кой го уби?

Наистина ли е толкова тъпа или искаше да ме вбеси?

- Ако знаех, нямаше да крия смъртта му. Не знам. Ти знаеш ли?

- Че откъде да знам - отвърна. - Сега какво ще правим?

- Ще се държиш така, сякаш нищо не се е случило - рекох. Идеше ми да заплача, та млъкнах. Помълчахме малко и двете. Сетне добавих: - Остави сега рибата. Сложи нещо да хапнат децата.

Хайрие горчиво заплака, прегърнах я, вкопчихме се една в друга. В този миг я обичах, защото жалеше не само мен и децата, жалеше всички ни. От друга страна, докато я прегръщах, неоснователно ме загриза червеят на съмнението. Вие знаете къде бях, когато са убили татко. Знаете, че всичко стана случайно, че отпратих от къщи Хайрие и децата със съвсем друго намерение... Но дали Хайрие го знае? Разбира ли какво й говоря? Ще разбере ли? И да разбере, пак ще я тревожи съмнението. Прегърнах я още по-силно; представих си какви мисли бе породило в нейния робски мозък стореното от мен и се почувствах така, сякаш прикривам някакво лукавство. Докато тук са убивали баща ми, аз съм била с Кара и съм се занимавала с любов. Нямаше да се самообвинявам толкова, ако единствено Хайрие го възприеме по този начин, но знам, че и вие го мислите. Даже, признайте си, смятате, че нещо крия от вас. Колко нещастна съм! Колко съм злочеста! Разридах се, разрида се и Хайрие, двете отново се прегърнахме.

На софрата, която стъкмихме набързо в горната стая, се престорих, че съм сита. По някое време се измъкнах, казах им, че ще ида да видя дядо им, и се наплаках на воля. След като се нахраниха, понеже бяха разстроени, децата бързо се мушнаха в постелята, притиснаха се, направо се лепнаха в мен.

- Чу ли някакъв шум? - взеха да питат те, като неспокойно се въртяха в постелята. Обещах да им разкажа една любовна история, та да заспят. Знаете, в мрака думите се превръщат в действителност.

- Мамо, нали няма да се омъжиш за никого? - попита Шевкет.

- Слушай сега - отвърнах. - Имало един принц и той се влюбил в най-красивата девойка, без дори да я е виждал. Как станало така ли? Станало, защото най-напред видял красавицата на рисунка.

Както винаги, когато се чувствах нещастна, разправях не някаква предварително намислена история, а я съчинявах в момента. Тя придобиваше особена печална окраска, съответстваща на собствените ми настроения, понеже я описвах в багрите на онова, което изпитваше сърцето ми, в багрите на моите спомени и страдания.

Децата заспаха и аз се измъкнах от топлата постеля, двете с Хайрие се захванахме да разтребваме разхвърлените от гнусния Иблис вещи. Грижливо преглеждахме разпердушинените сандъци, книги, платове, метнатите на пода изпотрошени чаши, глинени съдове, мастилници, счупената подставка, кутиите за бои, скъсаните с ненавист и захвърлени листове и страници; и двете току прекъсвахме работа и се задавяхме в плач. Сякаш тъгувахме повече за преобърнатите наопаки стаи и вещи, за варварското нахлуване в нашите тайни, отколкото за смъртта на татко. От опит знам - умре ли обичан човек, обикновено утеха за хората е да виждат, че в домовете им всичко си е по старому и на моменти просто не вярват, че Азраил отдавна е отвел обичания човек, тъй като пердетата, завивките и дневната светлина са си обичайните. Къщата на баща ми, която той създаде с търпение и любов, която придирчиво украси навсякъде, безжалостно бе подложена на погром и този, който бе сторил това ни напомни за жестокостта на Ада, изплаши ни и не ни остави нито утеха, нито илюзия.

Слязохме долу, извадихме прясна вода от кладенеца, направихме абдеста, сетне взех любимия, хератска направа, Коран на татко и докато четях сура Родът на Имран, която покойният, щом станеше дума за надеждата и смъртта обичаше да си препрочита, чухме как проскърца дворната порта, сетне отново настъпи тишина. В полунощ проверихме дали портата е заключена, заедно я залостихме със саксията, сипахме вода на босилека, който баща ми поливаше с кладенчова вода в утрините напролет, после влязохме в къщата и взехме за чужди собствените си сенки, удължени от лампата. Нямах друг изход, освен да се правя, че баща ми е починал от естествена смърт и затова измихме кръвта от лицето му, а докато безмълвно сменяхме дрехите му, Хайрие само прошепна: „Подай ми отдолу ръката му.“ - бяхме завладени от ужас, ужасът бе обгърнал душите ни като беззвучна молитва.

Свалихме окървавените дрехи и бельото на татко и останахме поразени, че в тъмната стая под светлината на свещта тялото му е тъй белезникаво, а изпълнено с живот: Изобщо не ни притесняваше и двете да наблюдаваме спокойно отпуснатото тяло на баща ми, покрито със старчески петна и рани, защото все още ужасено потрепервахме в очакване на нови беди. Хайрие се качи горе, за да донесе бельото му и зелената копринена риза, а аз в един миг го погледнах там, долу, и тутакси се засрамих. После внимателно почистихме кръвта от врата, лицето и косата му, облякохме му чисти дрехи и тогава го прегърнах с все сила, зарових нос в брадата му, вдъхнах мириса му и дълго-дълго ридах.

На тези, които ме смятат за безсъвестна и виновна, ще кажа, че ревах още два пъти: 1. Оправяйки стаята горе, за да не забележат нищо децата, намерих морска раковина, използвана за излъскване на хартията, и както в детството я опрях до ухото си - чух, че шумът на морето е позаглъхнал - та тогава. 2. Когато забелязах протритото червено кадифе на миндера, там, дето обикновено седеше баща ми през последните двайсет години - почти се беше превърнало в част от тялото му.

Освен нещата, които нямаше как да бъдат оправени, всичко останало в къщата доби своя предишен вид, а аз сурово отказах на Хайрие да сложи постелята си в нашата стая. Казах й: „На сутринта децата може да заподозрат нещо нередно.“ Истината обаче беше, че желаех да остана насаме с децата и да накажа Хайрие. Пъхнах се в постелята, ала все не успявах да заспя. Не заради ужаса на това, което ми се случи, а заради онова, което тепърва имаше да се случва.

31. МОЕТО ИМЕ Е ЧЕРВЕН

Бях върху кафтана на сътворилия „Шахнаме“ Фердоуси, когато пристигна в Газни - придворните поети на шах Махмуд се изгавриха с него като с провинциалист, ала Фердоуси успя да стори това, което никой не бе постигал: съчини и изримува последния стих в четиристишие с готови трудни рими в първите три стиха. Бях върху колчана на легендарния Рустам от „Шахнаме“, поел към далечни страни да търси изгубения си кон и в кръвта, бликнала от легендарния великан, разсечен на две от вълшебната сабя на Рустам; бях в гънките на юргана през любовната нощ на юнака и красивата щерка на шаха, поканил го да му погостува. Бях и продължавам да бъда навсякъде. Бях там, дето Тур храбро отсече главата на брат си Ерадж, и когато в степта се сразиха легендарните, приказни като сън армии, и когато поради жаркото слънце от изящния нос на Ескандар не спря да струи проблясваща кръв. Бях през всеки един ден от седмицата върху одеждите на красавицата, в която, виждайки нейното изображение, страстно се влюби сасанидският шах Бахрам Гур, посети я в петък и цяла нощ слуша историята, разказвана му от приказната красавица, живееща под небосвод с друг цвят и при друг климат; бях върху одеждите на Хосроу - от короната до кафтана, когато Ширин се влюби в него само по изображението му. Бях върху знамената на армиите, обсаждащи крепости, върху покривките, застилащи празничните трапези, върху кадифените кафтани на посланиците, коленичили пред нашите падишаси, върху обожаваната и рисувана за толкова детски истории сабя. С фини четчици бях полаган от чираци с красиви очи, работещи под зорките погледи на майстор-миниатюристите върху пристигналата от Индия и Бухара плътна хартия; изпъквах в ушакските килими, в стенните украси, в одеждите на красавиците, свели глави, за да наблюдават улицата през прозоречните пролуки, в гребените на биещите се петли, в наровете - най-приказни плодове от най-приказните страни, в устата на дявола, в изящната линия, рамкираща страницата, във виещите се орнаменти по шатрите, в цветята, изработвани от миниатюристите за собствено удоволствие, в очите от вишни на измайсторената от захар птица, по чорапите на овчарите, в зазоряванията от легендите, по телата и раните на хилядите, десетки хиляди воини, шахове, влюбени. Обичам да ме полагат в баталните сцени, където кръвта се разпуква като цвете, върху кафтана на най-добрия поет, който слуша музика и пие вино с прелестни юноши и поети, по крилата на ангелите, по устните на жените, по раните на мъртвите и по отрязаните, облени в кърви глави.

Чувам как питате: Какво е да си цвят?

Цветът е докосване до окото, музика за глухите, дума в мрака. И тъй като от десетки хиляди години слушам като повей от вятър как разговарят духовете - вятър, прелитащ от книга на книга, от вещ на вещ - ще ви кажа, че докосването до мен напомня докосването до ангели. Една съставка от мен - моята по-тежка съставка - говори на очите ви. Другата - моята по-ефирна съставка - се зарейва из въздуха с вашите погледи.

Безкрайно съм щастлив, че съм червен! Душата ми пламти и ме изпълва със сила; знам, че съм забележим; и никой от вас не може да ме надвие.

Няма да скрия. Сбъдвам се с решителност и воля, а не с изтънченост, малодушие и безсилие. Самоизтъквам се. Не се боя от другите цветове, от сенките, от множествата, от самотата. Прекрасно е, когато повърхността, която ме чака, се изпълва с моя победоносен огън! Появя ли се, заискряват очи, разгарят се страсти, приповдигат се вежди, ускорено затуптяват сърца. Вижте ме - колко е хубаво да живееш! Гледайте ме - колко е хубаво да виждаш! Да живееш означава да виждаш. Мене ме виждат навсякъде. Животът започва с мене и всичко се връща към мене, повярвайте.

Замълчете и чуйте как се осъществих като чудотворен червен цвят. Майстор-миниатюрист, разбиращ от цветовете, стри на прах в хаванчето изсушено яркочервено насекомо, донесено от най-горещите части на Индия -приготви пет драма от него, един драм човен и половин драм сладкарска боя. Тури тенджера, побираща три оки вода върху огъня и кипна в нея човена. После прибави сладкарската боя и добре ги разбърка. Вари ги колкото време е нужно за едно хубаво кафе. Докато си пиеше кафето, бях нетърпелив като дете, което всеки миг ще се пръкне на белия свят. Кафето избистри ума му, очите му светнаха като на джин - изсипа яркочервената прах в тенджерата, разбърка я много старателно с тънка и чиста пръчица, предназначена за тая цел. Сега вече щях да се превърна в истинското червено, но гъстотата ми бе от огромно значение, тъй че водата хем не биваше дълго да ври, хем, естествено, трябваше да кипне. С върха на пръчицата гребна капка от тенджерата и я размаза връз нокътя на палеца (другите пръсти не са подходящи). О-о-ох, какво прекрасно червено! Оцветих нокътя му, без да се разтека по краищата му като вода; гъстотата ми бе подходяща, ала имах утайка. Той махна тенджерата от огнището, прецеди ме през съвсем чист плат и аз започнах да се избистрям. После ме върна върху огнището, клокнах още два пъти, добави ми стипца и ме остави да изстина.

Минаха няколко дни, стоях си там, в тенджерата, без да участвам в нищо. Представях си всички страници, всички места, всички неща, върху които трябваше да бъда положен и сърцето ми се късаше от бездействие. И тъкмо в това безучастие се замислих какво е червеният цвят.

Някога в един персийски град чух разговора на двама слепи майстор-миниатюристи, докато единият рисуваше по памет кон, а чиракът оцветяваше покривалото върху седлото.

Този, дето рисуваше по памет коня, каза:

- Цял живот ние, миниатюристите, работим с вдъхновение и вяра, и накрая, естествено, ослепяваме, ала знаем и помним какъв цвят е червеният, какво е усещането от него. А представяш ли си да бяхме слепи по рождение - как ли бихме проумели червения цвят, който полага чиракът ни?

- Хубав въпрос - отвърна другият. - Цветовете обаче не се проумяват, те се усещат.

И обясни на незрящия какво е усещането за червено.

- Докоснем ли го с върха на пръста, усещането е като от желязо и мед. Поемем ли го в дланта си, ще ни опари. На вкус е наситен като солено месо. Сложим ли го в устата си, ще я изпълни. Вдъхнем ли мириса му, остро ще ни лъхне на кон. Ала уподобим ли мириса му с някое цвете, той по-скоро напомня мириса на лайкучка, отколкото на червена роза.

Някога, преди сто и десет години, когато франкската живопис не бе заплаха за нашата реалност, легендарните велики майстори вярваха в своя стил, както вярваха в Аллах и се надсмиваха на франкските майстори, задето използват различни отенъци на червеното при изобразяване на най-обикновен срез от сабя или на най-просто сукно; приемаха това за неуважение и неопитност. Те казваха: „Само неопитен, нерешителен и безволев миниатюрист ползва за оцветяването на един кафтан различни нюанси на червеното.“ Полусянката не може да бъде основание за това. Има само едно червено и единствено в него трябва да се вярва.

- Какъв е смисълът на червения цвят? - попита слепият миниатюрист, нарисувал по памет коня.

- Смисълът на цветовете е, че са пред нас, че ги виждаме -отвърна другият. - Невъзможно е на незрящия да се обясни червения цвят.

- Безбожниците, нечестивците, неверниците отричат Аллах, понеже не можел да бъде видян - рече слепият миниатюрист, нарисувал коня.

- Зрящият обаче го вижда - отвърна другият майстор. - Затуй в Свещения коран е казано: „Не са равни слепият и зрящият.“

Хубавият чирак бавно ме нанасяше по покривалото върху седлото на коня. Изключително приятно усещане е, когато собствената ми чувствителност, мощ и виталност изпълват контурите на добра рисунка, а когато четката с котешки косми ме разнася върху хартията, изпитвам радостен гъдел. И така, докато оцветяват с мен, аз сякаш казвам на света „Бъди“ и светът се сътворява чрез моя кървавоален цвят. Колкото и да го отрича незрящият, аз съм навсякъде.

32. АЗ, ШЕКЮРЕ

Сутринта се измъкнах от постелята още преди децата да се събудят, написах в кратко писъмце на Кара незабавно да дойде в къщата на обесения евреин, мушнах го в ръката на Хайрие, та да го отнесе тутакси на Естер. Хайрие взе писмото и вероятно притеснена от предстоящото, ми хвърли дързък поглед, аз също й отвърнах с новопридобита дързост, защото моите страхове бяха отпаднали - татко вече го нямаше. Оттук нататък този щеше да е цветът на нормите и правилата в бъдещите ни отношения. Последните две години бях доста разтревожена и ще ви обясня защо: боях се, че Хайрие ще се сдобие с дете от баща ми и забравяйки, че е прислужница, ще почне да се прави на господарка. Преди да се събудят децата, се отбих при горкичкия си баща - почтително целунах вкочанената му ръка, която по странен начин не бе изгубила мекотата си. Скрих обувките му, каука и лилавата му наметка и когато децата се събудиха, им казах, че дядо им вече е по-добре и рано-рано е отишъл при Мустафа паша.

Хайрие се върна бързо, сложи трапезата за закуска и докато подаваше рачела от портокали, аз си мислех, че в този миг Естер може би вече чука на портата на Кара. Снегът спря; показа се слънцето.

В градината на обесения евреин видях същото: Провисналите от стрехите и ъглите на прозорците ледени висулки стремително се смаляваха, градината, лъхаща на плесен и изгнили листа, жадно поглъщаше слънцето. Кара ме чакаше на снощното място - а ми изглеждаше, че са минали седмици. Повдигнах печето и казах:

- Е, радвай се, ако можеш. Баща ми повече няма да ни дотяга със своите възражения, несъгласия и подозрения. Снощи, докато ти безсрамно се натискаше с мене, някакъв злодей, двойник на Иблис, се е промъкнал в пустата къща и е убил баща ми.

Може би не ви интересува толкова реакцията на Кара, колкото защо си позволявах подобно високомерие и отчужденосг. И аз самата не осъзнавах защо. Вероятно се страхувах да не се разплача и Кара да ме прегърне, въобразявайки си, че бих се сближила с него по-скоро, отколкото ми се щеше.

- Беше разпердушинил цялата къща с видима ярост и отвращение. Свършил си е работата, ала оттук нататък не бих могла да живея спокойно в това дяволско гнездо. Откраднал е последната рисунка от книгата на татко. Иска ми се да ме предпазиш, да предпазиш и нас, и книгата на татко от този убиец. Само че като какъв? Ето, това е въпросът.

Понечи да каже нещо, но лесно го спрях с поглед, сякаш бях го правила многократно.

- Кадията ще каже, че след смъртта на баща ми, мой попечител става мъжът ми и неговото семейство. То така си беше и преди да умре татко, защото според кадията мъжът ми е жив. Девер ми, в отсъствието на брат си, се опита да се възползва от мене, непохватността и безсрамието му объркаха свекър ми и така успях да се върна при татко, преди да са ме обявили за вдовица. Сега, когато татко умря, тъй като нямам и брат, съм без стопанин. Или, казано иначе, в мои стопани се превръщат братът на мъжа ми и свекър ми. Знаеш, че и без друго са предприели всичко възможно да ме върнат в дома си, възнамеряваха дори да изнудят татко и да ме сплашат. Чуят ли за смъртта му, моментално ще се задействат, за да ме върнат при тях. И понеже не ща да се връщам в оная къща, засега крия, че татко е мъртъв. Може би напълно безсмислено. Защото много е вероятно да са го сторили те.

Тънък сноп светлина, процеждащ се през счупените кепенци и разнебитените прозорци на обесения евреин изящно обозначи многогодишната прах в стаята между мен и Кара.

- Укривам смъртта на татко и по друга причина - казах и вперих очите си в неговите, щастлива, че ме гледа по-скоро с внимание, отколкото с любов. - Боя се, че не мога да обясня къде съм била, докато са убивали татко. Вярно, Хайрие не би имала особена стойност като свидетел, но се боя да не я включат в интригите срещу мене, или ако не срещу мене, срещу книгата на татко. Обявя ли, както съм без попечител, без стопанин, смъртта на татко, кадията от пръв поглед лесно ще се убеди, че е извършено престъпление, сетне обаче, предполагам, поради причините, които току-що изброих, може да ме сполети беда - Хайрие например знае, че татко не искаше да се омъжвам за тебе.

- Баща ти не е искал да се омъжиш за мен?

- Не искаше, понеже, както знаеш, се страхуваше да не ме отведеш далече от него. Е, вече не можеш да му сториш подобно зло, пък и сега горкичкият ми баща няма как да се противопостави на нашата женитба. А ти имаш ли нещо против?

- Не, скъпа.

- Добре. Попечителят ми не може да предяви претенции за пари към тебе. Извини ме за неблагоприличието да обсъждам брачните условия единствено от свое име. Съжалявам, че принудена от обстоятелствата, навлизам в такива подробности, обаче аз наистина поставям някои брачни условия.

Замълчах, а Кара смутолеви едно „Да“ с извинителен тон, понеже не успя да отреагира веднага.

- Първо: Ще се закълнеш пред двама свидетели, че ако се отнасяш непоносимо с мен или се ожениш за друга, ще ми дадеш развод и ще ми подсигуриш препитанието. Второ: Ще се закълнеш пред двама свидетели, че ако безпричинно напуснеш дома ни и до шест месеца не се завърнеш, ще мога да се считам за разведена с подсигурена издръжка. Трето: След като се оженим, ти, естествено, ще се пренесеш у нас, но няма да споделяш постелята ми, докато не открият злодея, погубил татко или докато не го откриеш ти - с ей тия две ръце бих го измъчвала - и докато с талант и усърдие не завършиш книгата за Падишаха ни и не му я предадеш с полагащата се почит. Четвърто: Да обичаш като собствени деца синовете ми.

- Съгласен съм.

- Добре. Премахнем ли бързо всички препятствия, съвсем скоро ще можем да се оженим.

- Да се оженим съм съгласен, но за постелята - не.

- Най-важното сега е да се оженим. Нека най-напред се оправим с това. Любовта ще дойде след женитбата. Не забравяй: Предсватбеният любовен пожар гасне бързо и оставя след себе си пустеещо и тъжно пепелище. Любовта след женитбата, разбира се, също приключва, но на нейно място идва щастието. Някои глупаци припряно изчерпват любовта си преди женитбата и цялата им любов изгаря. Защо? Защото си въобразяват, че главната цел на живота е любовта.

- А къде е истината?

- Истината е в щастието. Любовта и женитбата спомагат то да бъде постигнато: Съпругът, къщата, децата, книгата. Не разбираш ли, че моето положение, въпреки че загубих мъжа си и въпреки че татко е покойник все пак е по-добро от твоята безсмислена самота? Ако ги нямаше моите обични синове, с които по цял ден се боричкаме и се смеем, бих умряла. А след като си загрижен за мене, след като, независимо, че нощем няма да споделяме една постеля, силно желаеш да живееш под един покрив с мене, с трупа на баща ми и с децата ми, слушай много внимателно какво ще ти кажа.

- Слушам те.

- Има няколко начина да се разведа. Лъжесвидетели да потвърдят, че преди да тръгне на война, мъжът ми е казал да се считам разведена при определени условия, например да се закълнат как е казал пред тях да се считам свободна, ако до две години не се завърне. Или по-добре да се закълнат, като опишат най-подробно как са видели трупа на мъжа ми на бойното поле. Притеснява ме обаче, че заради трупа у нас и заради възраженията на девер ми и свекър ми, това с лъжесвидетелствата е малко съмнително, понеже умните и предпазливи кадии едва ли ще го приемат за истина. И макар че мъжът ми вече четвърта година не се завръща от войната и ме е оставил без издръжка, няма да ме разведат дори кадии, които са ханифии като нас. Заради войните с Персия броят на жените в моето положение непрекъснато расте и за да им се даде възможност за развод, юскюдарският кадия от време на време преотстъпва мястото си на заместник-кадията, последовател на Шафии, а Падишахът ни и шейхюлислямът си затварят очите. Заместник-кадията набързо развежда жените и им подсигурява издръжка. Трябва значи да се намерят двама души, платени, естествено, които почтено да засвидетелстват какво ми е положението, сетне трябва да се иде в Юскюдар и да се направи така, щото на мястото на кадията да е неговият заместник - с помощта на двамата свидетели той ще ме разведе и ще го отбележи в кадийския регистър. Ти, без да се маеш, ще вземеш кадийския протокол и незабавно след развода ще ми подсигуриш разрешително за женитба, като всичко това трябва да го свършиш до следобеда, и понеже няма да ти е трудно да намериш имам, успееш ли, привечер той ще ни ожени и още същата вечер като мой съпруг ще можеш да прекараш нощта под един покрив с мене и децата ми, избавяйки ни от нощните страхове, от треперенето и вечното ослушване при всеки шум в къщата, а на сутринта, когато обявим кончината на татко, ще си ме отървал от положението на злочеста жена без стопанин в присъствието на всички.

- Да - рече обнадеждено и малко по детски Кара. - Да, взимам те.

Вече ви казах, че преди малко и самата не знаех, защо разговарям с Кара високомерно и отчуждено. Сега знам: Бях усетила, че само този тон би убедил Кара, чиято завеяност ми бе добре позната от детството, в нещата, в които самата почти не вярвах, че могат да се осъществят.

- Трябва да обмислим и какво да се предприеме срещу онези, дето ще рекат, че моят развод и нашата вечерна сватба, ако е рекъл Аллах, са нередовни, срещу злото, което ще иска да попречи книгата на татко да бъде завършена, срещу враговете ни. Не ща повече да обърквам ума ти, който и без друго е пообъркан от моя.

- Умът ти изобщо не е объркан - рече Кара.

- Защото всичко това не е плод на моя ум - научих го от дългогодишните разговори с татко - отвърнах, за да придам тежест на думите си, за да не ги смята за някаква женска приумица.

Кара ми каза това, което изричаха всички мъже в желанието си да похвалят ума ми:

- Много си хубава.

- Да - отвърнах. - Обичам да ми казват колко съм умна. Татко често го правеше, когато бях малка.

Разплаках се тъкмо преди да изрека, че щом пораснах, татко приключи с хвалбите. Плачех и сякаш се превръщах в абсолютно друга жена, тя се отдели от мен и аз гледах отстрани живота си и се самосъжалявах като зрител, опечален от тъжната рисунка в някоя книга. Има нещо чисто в това човек да пролива сълзи за собствените си неволи, като за нечии чужди; Кара ме прегърна и в душите ни се разля доброта. Само че този път добротата остана в прегръдката помежду ни, недостижима за враждебния свят, който ни заобикаляше.

33. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

И осиротяла, и останала без мъж, тъжната моя Шекюре си тръгна с леки, пухени стъпки, а аз продължавах да стърча в безмълвието на къщата на обесения евреин с разсейващия се подир нея дъх на бадеми и с мечтите си за женитбата. Умът ми, макар и твърде объркан от притесненията, работеше трескаво. Нямаше никакво време да скърбя за смъртта на Лелин, върнах се тичешком вкъщи. В душата ми се прокрадна съмнението дали пък Шекюре не ме мами нещо, дали не ме използва в тайните си кроежи, ала съмнението бе моментално изместено от копнежите за щастлив семеен живот.

Вкъщи, след като задоволих любопитството на хазяйката, която от прага ме подложи на разпит де съм бил и още се връщам по туй време, влязох в стаята си и измъкнах два венециански алтъна от хастара на пояса, скрит под дюшека ми и с треперещи пръсти ги прехвърлих в кесията си. Излязох отново и разбрах, че цял ден ще мисля за влажните, тъжни, черни очи на Шекюре.

Най-напред развалих венецианската златна монета при вечно усмихнатия евреин сараф. После, мислейки единствено за дома, в който ме очакваха мъртвият Лелин и Шекюре с децата, се отправих към квартала, чието име не съм споменал до сега, понеже незнайно защо ме отблъсква - отправих се към Якутлар. Не вървях, а тичах по улиците и един висок чинар ме зяпна с почуда как се задъхвам от радост в деня на смъртта на Лелин, замаян от планове и копнежи за едно прекрасно семейство. Неспирно шуртящата, за да не се заледи, квартална чешма ненадейно извряска: „Не се тревожи. Върши си работата и ще бъдеш щастлив.“ Нечестивата черна котка, дето се ближеше в един ъгъл, продраска ума ми: „Всичко е наред. Бои се от тебе, понеже подозира всекиго, включително и тебе в убийството на Лелин.“

Котката спря да се ближе и аз се вгледах в хипнотизиращите й очи. Знаете, истанбулската котка е разглезена от хората и затова е толкова дръзка.

Имам ефенди с вечния си вид на заспал, понеже клепачите му почти скриваха огромните черни очи, не си беше вкъщи, мернах го чак в двора на джамията и му зададох широкоразпространения правен въпрос - кога в съда свидетелите са задължителни и кога не? Изслушах високомерния му отговор с приповдигнати вежди, сякаш го чувах за пръв път. Имам ефенди поясни, че в някои случаи, когато свидетелите са повече, не е задължително да говорят в съда, но ако свидетелят е един, по волята на Аллах, е задължен да свидетелства.

- Моят случай е такъв - прекъснах го. - Понеже свидетелите са много, всички се крият зад аргумента „не е задължително“, само че с тая им незаинтересуваност скоро няма да се добера до съда, та да се разрешат най-сетне проблемите на хората, на които желая да помогна.

- Ех - рече Имам ефенди, - ти пък си отвори малко кесията.

Отворих я и му показах венецианските алтъни: Блясъкът на златото мигом озари широкия двор на джамията, лицето на Имам ефенди и всичко наоколо. Заинтересува се от моя случай.

Представих му се и продължих:

- Лелин ефенди е болен. Преди да умре, му се ще вдовството на дъщеря му да бъде обявено официално и да й бъде подсигурена издръжка.

Не се и наложи да споменавам юскюдарския заместник-кадия. Имам ефенди схвана всичко, каза, че и без туй целият квартал е ожалил нещастната Шекюре ханъм и че дори са закъснели с тая работа. Щял да доведе и брат си при юскюдарския кадия като задължителния при развод втори свидетел. Сега, ако съм дадял един алтън и за брат му, който познавал страданията на Шекюре и милите й сирачета, понеже им е съкварталец, щял съм да извърша едно добро дело. Бях показал на Имам ефенди два алтъна, тъй че вторият, няма как, отиваше за свидетеля; е, разбрахме се. Имам ефенди веднага се запъти към брат си.

По-нататъшните събития от деня напомняха поредицата от медахски истории в халебските кафенета. Дори и да бяха сбрани в едно месневи, дори да бяха красиво изписани от калиграфите, нашите истории едва ли щяха да бъдат претворени в рисунки от миниатюристите, понеже бяха изпълнени с премного перипетии и измами. Аз обаче съставих наум и проилюстрирах в четири сцени перипетиите от него ден.

ПЪРВА СЦЕНА: Миниатюристът би трябвало да ни нарисува насред Босфора в червена лодка с четири весла - за да стигнем до Юскюдар се качваме в нея в Ункапанъ с гребците, все мъжаги с рунтави мустаци и подчертани мускули. Имамът и хърбавият му брат весело бъбрят с гребците, пък аз бедният, завладян от безкрайни мечти за щастлив семеен живот, седя и се взирам с боязън към дъното на Босфора, чиито води в това слънчево зимно утро са по-прозрачни от всякога - да не би да забележа някакъв злокобен знак, например останките на корсарски кораб. Сиреч, миниатюристът може да нарисува с ведри багри морето и облаците, ала на дъното на Босфора ще трябва да сътвори нещо загадъчно и тъмно, което да отразява страховете ми, силни колкото надеждите ми за щастие -например, да нарисува страховита риба, та да не си въобразява читателят на нашите перипетии, че всичко е прекалено розово.

ВТОРАТА рисунка трябва да е изработена изящно и да е добре композирана, каквито са рисунките на Бехзад с дворците на падишасите, заседанията на Дивана, приемането на франкските посланици, и едновременно да се усеща насмешката и иронията. Рисунката ще изобразява как Кадия ефенди с едната си ръка ми дава знак, че в никакъв случай не приема рушвета ми, а с другата гузно пуска в джоба си моите венециански алтъни, като същевременно трябва да се вижда и самото следствие от рушвета - на рисунката вместо юскюдарския кадия ще е заместник-кадията Шахаб ефенди, последовател на Шафии. Хронологията на събитията може да се вмести само в една рисунка, благодарение на смелото композиционно решение на страницата, изработена от вещите миниатюристи. Съзерцаващият рисунката вижда най-напред как давам рушвет, на друго място в нея забелязва, че върху миндера е седнал заместник-кадията, и дори да не е чел нашата история, ще разбере защо венецианските алтъни потъват в джоба на Кадия ефенди - за да преотстъпи мястото си на заместник-кадията, който ще разведе Шекюре.

ТРЕТАТА рисунка: Тя изобразява същата сцена, ала украсите по стените са с орнаменти в китайски маниер, придаващи плътност на виещите се и оцветени в тъмни краски клони; над главата на заместник-кадията са нарисувани любопитни разноцветни облаци, та да е ясно, че в нашата история има и някаква игра. Макар че Имамът и брат му се явяват поотделно пред заместник-кадията, на рисунката те заедно разказват за незавръщащия се вече четвърта година от войната мъж на опечалената Шекюре, за нейния мизерен живот, тъй като мъжът й не се е погрижил за нея, за разплаканите очи на двете гладни сирачета, за невъзможността на Шекюре да им намери баща, камо ли да получи заем без позволението на мъжа си, нали се води омъжена - и това трябва да е тъй затрогващо и умилително, че и глухите стени да се просълзят, а тя на мига да бъде разведена. Обаче тук, точно тук кораво-сърдечният заместник-кадия, без да обръща внимание на изброеното, строго запита кой ще е попечител на Шекюре. След кратко колебание скочих от мястото си и заявих, че уважаемият й баща, който е бил чавуш и посланик на Падишаха ни, все още е жив и здрав.

- Докато не се яви в този съд, развод няма да има! -отсече заместник-кадията.

Обезпокоено му обясних, че Лелин ефенди е болен и бере душа, че последната му молба към Аллах е да види дъщеря си разведена и че аз съм негов пълномощник.

- Добре де, и да я разведа, какво? - отвърна заместник-кадията. - За какво му е на един умиращ да развеждам щерка му с мъж, който отдавна се е запилял във войните? Виж, ако имаше някой късметлия, някой надежден кандидат-зет, та старецът да омъжи дъщеря си, тогава бих го разбрал, защото ще си иде спокоен от този свят.

- Има - казах.

- Кой е?

- Аз!

- Тъй ли? Та нали ти беше упълномощеният от попечителя? - каза заместник-кадията. - С какво се занимаваш?

- Бях писар, секретар и заместник-дефтердар при пашите от източните провинции. Приключвам история за войните с персите и ще я поднеса на Падишаха ни. Разбирам от миниатюрна живопис. И цели дванайсет години изгарям от любов по тази жена.

- Да си й роднина случайно?

За миг се засрамих, че угоднича пред заместник-кадията и излагам на показ своя живот като някаква вещ без всякаква тайнственост и загадъчност; замълчах.

- Отговаряй, а не ми се черви като рак.

- Дъщеря е на леля ми.

- Хъм, разбрах. Искаш да я ощастливиш, така ли?

И направи неприличен жест с ръка. Нека миниатюристът пропусне тая пошлост. Достатъчно е да покаже моето изчервяване.

- Имам достатъчно средства.

- Понеже съм последовател на Шафии, разводът на нещастната Шекюре, чийто мъж не се е върнал четири години от войната, не противоречи на моята вяра и на Корана - рече заместник-кадията. - Разведох я. Дори и да се върне мъжът й, не може да предяви повече никакви права над нея.

ЧЕТВЪРТАТА рисунка показва как с помощта на послушната армия от букви, приведена в действие от черното мастило на заместник-кадията, в регистъра се завежда, че милата ми Шекюре става вдовица, че е подпечатано разрешителното за нова женитба и че го получавам аз. Вътрешното озарение от щастието, което изпитвах в момента, може да се изобрази и чрез обагрянето на съда в червено, и чрез кървавочервените линии, рамкиращи рисунката. Измъкнах се тичешком, провирайки се през тълпата от мъже и лъже-свидетели пред вратата на заместник-кадията, дошли да получат развод за дъщерите си, за своите по-големи или по-малки сестри.

Пресякохме Босфора на път към Якутлар и се отървах от Имам ефенди и брат му, споразумявайки се да бъдат свидетели и на брака ни. И тутакси осъзнах, че всеки срещнат би могъл да завиди на необичайното ми щастие и би могъл да ми спретне някоя мръсотия, тъй че се затичах по улицата на Шекюре. Злокобните гарвани радостно подскачаха по керемидите - откъде бяха надушили, че в къщата има мъртвец? Тежеше ми, че не успях да потъгувам за Лелин, че не пролях и една сълза за него, ала плътно спуснатите кепенци на къщата, вратата, безмълвието, дори наровото дърво ми говореха, че всичко се подрежда добре.

Значи ще разберете и прибързаната ми интуитивна реакция. Грабнах камък от земята и го запратих към портата - не улучих! Хвърлих друг камък - улучих покрива. Разядосан, засипах къщата с дъжд от камъни. Най-сетне се отвори прозорецът. Прозорецът, на който преди четири дни, в сряда, за първи път видях Шекюре през наровите клонки. Беше Орхан, дочух през кепенците как Шекюре го нахока, сетне видях и нея. Спогледахме се с моята любима обнадеждено. Колко мила, колко красива изглеждаше! Даде ми знак да изчакам и затвори прозореца.

До вечерта оставаше доста време; зачаках в пустата градина, запленен от красотата на света, на дърветата, дори на калната улица. След малко се появи Хайрие, облечена не като прислужница, като господарка. Отбихме се, на разстояние един от друг, зад смокините.

- Всичко е наред - показах документа на кадията. -Шекюре е вече разведена. - И тъкмо да кажа, че ще намеря имам от съседния квартал, се чух да казвам, че съм го намерил. - Нека Шекюре се приготви.

- Шекюре ханъм иска, макар и скромно, сватбено шествие, иска и сватбена трапеза. Направихме пилаф с бадеми и сушени кайсии.

Вероятно още дълго щеше да ми изброява какво са подготвили, тъй че я прекъснах.

- Вдигне ли се голяма шумотевица, Хасан и хората му ще разберат, ще нахлуят на сватбата, ще направят скандал, ще обявят за невалидна женитбата ни и ние нищо не можем да сторим. Всичко ще иде по дяволите. Трябва да се предпазим не само от Хасан и свекър й, но и от оня Иблис, убиеца на Лелин ефенди. Не се ли боите от него?

- Как да не се боим? - разплака се Хайрие.

- Значи никому нито дума. Ще облечете Лелин в нощната му роба, ще го положите в постелята, ама не да изглежда като умрял, а като болен, тъй че наредете край него чаши, билкови отвари и затворете кепенците. Светлина няма да палите в стаята му, та да изглежда, че баща й, попечителят на сватбата на Шекюре е тежко болен. Никакво сватбено шествие, в последния момент ще поканите един-двама съседи и толкоз. Ще им обясните, че такава е последната воля на Лелин ефенди... Това не е някоя веселяшка сватба, това е сватба през плач. Не свършим ли както трябва нещата, ще ни попилеят, а тебе ще те затворят, ясно ли ти е?

Поклати глава, цялата обляна в сълзи. Казах й, че ще яхна белия си кон, ще взема свидетелите и ще се върна съвсем скоро - Шекюре нека да е готова; допълних, че след това ще си вляза в ролята на стопанин на този дом, но сега ми е време да отскоча до бръснаря. Всички тия приказки ми хрумваха на момента - не бях ги планирал предварително. Хрумваха ми на мига с някаква абсолютна увереност, че Аллах ме обича и закриля - подобно усещане бях изпитвал по време на битки. Да, Аллах ме закриля и за това всичко ще е наред. Веднъж изпитате ли подобна увереност, правите каквото ви се прииска и вашите действия се оказват най-правилните.

От Якутлар в посока на Златния рог пресякох четири улици, стигнах до съседния квартал и в двора на джамията „Ясин паша“ зърнах имама с благосклонното лице и черната брада да гони с дръжката на метлата нахалните кучета от калния двор. Обясних му неволите си - бащата на братовчедка ми скоро ще се яви пред Аллах и последната му воля е дъщеря му да се омъжи за мен; подчертах му, че с решение на юскюдарския кадия от днес тя е разведена с бившия си мъж, който така и не се е върнал от войната. Имамът ми възрази, позовавайки се на Шериата[110], според който всяка разведена е длъжна да изчака един месец преди да се омъжи наново, но аз му отвърнах, че тъй като мъжът й отсъства от четири години, тя няма как да е бременна. Показах му разрешителното за женитба, което по същата тази причина съвсем надлежно издаде юскюдарският кадия, след като я разведе. Казах също, че Имам ефенди излишно се притеснява, понеже не са налице абсолютно никакви пречки за осъществяване на женитбата. Да, вярно е, с младоженката сме в кръвна връзка, ала бракът между братовчеди е позволен; предишният брак е разтрогнат; между нас не съществуват нито религиозни, нито съсловни, нито имотни различия. Ако благоволи да приеме алтъните, които му подадох като предплата, и извърши сватбения обряд пред очите на целия квартал, ще да стори едно благородно дело за сирачетата на вдовицата. А дали обича Имам ефенди пилаф с бадеми и сушени кайсии?

Обичал, да, ама очите му бяха все в кучетата край портата. Взе алтъните. Щял да си тури одеждите за сватбения ритуал, щял да нагласи косата и брадата си, да си сложи каука и едва тогава можел да дойде да извърши сватбения обряд. Попита коя е къщата, описах му я. Колкото и да бързах с лелеяната дванайсет години сватба, биваше ли младоженецът да не позагърби тревогите и притесненията, и да не се отдаде на сватбарското бръснене, да не се отпусне в грижовните ръце на бръснаря с неговите благи брътвежи? Краката сами ме отведоха в Аксарай, в бръснарницата край пазара на улицата с порутената къща, която покойният Лелин, леля ми и хубавата Шекюре напуснаха, когато пораснахме. Бръснарят - преди пет дни за пръв път го видях подир толкоз години - още с влизането ме прегърна и като истински истанбулски бръснар полюбопитства къде съм се губил дванайсет години и се впусна в последните квартални клюки, като за поука тържествено обобщи, че краят на смисленото пътешествие, наречено живот, показва на всички ни какво сме постигнали.

Спокойно бих могъл да кажа, че съм се отбивал тук преди дванайсет дни, а не преди дванайсет години. Нашият майстор-бръснар се бе състарил, по това как потреперваха осеяните му със старчески петна ръце, докато прокарваха бръснача по страните ми, си личеше, че си е пийвал доста; имаше си розовобузест чирак с хубави устни и зелени очи, който го гледаше с възхита. Беше чисто и спретнато, както преди дванайсет години. Смеси топлата и студена вода в съдината, окачена на провисналия от тавана нов синджир, и старателно изми косата и лицето ми. Големите стари легени бяха калайдисани, мангалът бе излъскан, без петънце от ръжда, бръсначите с ахатови ръкохватки - наточени. Носеше съвсем чиста памучна престилка, преди дванайсет години го домързяваше да я връзва. За възрастта си чиракът бе висок, изящен и фин - казах си, че явно заради него майсторът поддържа в порядък и дюкяна, и себе си; представих си как сватбата ще даде възможност на един ерген, ще-не ще, да внесе нова жизнеспособност и благоденствие не само в дома си, но и в своята работа; сетне се отдадох на бръснарските удоволствия, ухаещи на роза и топла сапунена вода.

Не знам колко време бе минало; ловките пръсти на бръснаря и приятната топлина, излъчваща се от мангала, ме размекнаха, почувствах, че след толкова страдания, внезапно и безвъзмездно ми е поднесен най-големият дар в живота, бях благодарен на Аллах за хармонията на сътворения от него свят; изпитах болка и тъга за мъртвия Лелин, който лежеше в къщата, дето щях да й ставам стопанин; тъкмо възнамерявах да се задействам, когато до отворената врата на бръснарницата се чу някакъв шум, обърнах се: Шевкет!

Разтревожен, но и самоуверен, той ми подаде някакъв лист. В очакване на най-лошото, без да пророня и дума, потръпвайки като облъхнат от северен вятър, прочетох: „ Без сватбено шествие няма да се омъжа. Шекюре. “

Притеглих към себе си Шевкет и го прегърнах. Искаше ми се да напиша на Шекюре: „С най-голямо удоволствие, скъпа!“ Ама къде ти перо и мастилница у неграмотния бръснар. Тъй че тихичко прошепнах на Шевкет да каже на майка си, че всичко ще бъде както го иска. Все така шепнешком го попитах как е дядо му.

- Спи.

Сега разбирам, че и Шевкет като вас не ме подозира за смъртта на Лелин. (Шевкет естествено ме подозира в друго.) Жалко! Целунах го против волята му. Тръгна си недоволен от мене. На самата сватба, облечен в празнични дрехи, щеше да ме наблюдава враждебно и отдалече.

Сватбеното шествие съответстваше на особеното ни положение - не Шекюре отиваше в дома на младоженеца, напускайки бащината си къща, тъкмо обратното - аз отивах в бащиния й дом като заврян зет. Естествено не можех да постъпя като другите и да пратя при Шекюре добре облечените си богати приятели и родствениците, яхнали своите коне. Все пак взех със себе си двама приятели от детството - бях ги срещнал през шестте си дни в Истанбул (единият секретар като мене, другият управляваше някаква баня) - и милия бръснар, който, докато ме бръснеше, с насълзени очи ми пожела щастие; самият аз, яхнал като през първия ден своя бял кон, спрях хората си пред портата на Шекюре, сякаш възнамерявахме да я отведем в друг дом, в друг живот.

Оставих голям бакшиш на Хайрие, щом ни отвори вратата. Шекюре, нагиздена в яркочервена одежда, покрита от глава до пети с тъмнорозови булчински ресни, излезе от къщата - оттам се разнесоха плачове, хлипания, въздишки (някаква жена крещеше на децата), възгласи и благопожелания, - и умело яхна белия кон, който бяхме довели за нея. И нашето бедняшко, тъжно, но гордо сватбено шествие пое по пътя, като пред нас - за тежест и атмосфера - вървяха тъпанджия и зурнаджия: бръснарят, от жал към мене, ги беше наел в последния миг.

Още с тръгването осъзнах, че Шекюре, както винаги, добре бе пресметнала необходимостта от сватбено шествие; то узаконяваше нашата женитба. Благодарение на сватбеното шествие, макар и организирано в последния момент, новината щеше да се пръсне из целия квартал и всъщност всеки можеше да я потвърди, а възраженията спрямо бъдещия ни семеен живот щяха да избледнеят. От друга страна обаче, предварителната разгласа на женитбата ни, както и самата показна сватба криеха немалко рискове и предизвикателства към враговете ни, към бившия мъж на Шекюре и семейството му. Според мен щеше да е по-добре да се оженим с Шекюре преди да сме разтръбили сватбата, та като неин съпруг вече да отстоявам женитбата ни.

Докато изминавахме кварталните улици - аз водех сватбеното шествие, яхнал грациозния си бял, приказен кон, - очите ми неспокойно шареха във всички посоки, да не би Хасан и хората му да изскочат от някоя пряка или иззад някоя тъмна порта. Старци и млади мъже от квартала безмълвно наблюдаваха нашето странно сватбено шествие, без да проумяват напълно случващото се, но и без да проявяват неуважение; случайните минувачи ни поздравяваха. Навлязохме в малката чаршия - овощарят, отделил се за миг от шаренията на дюлите, морковите и ябълките, за да повърви пет-шест крачки с нас, ни помахваше радостно, тъжният бакалин се ухили, изгледа ни одобрително и хлебарят, наредил на чирака си да остърже прегорелите погачи. Моментално проумях колко умело се е задействала мрежата на Шекюре от шушукания и клюки и че съкварталците, научили бързо за развода и женитбата й с мен, ни даваха своето одобрение. Все пак бях готов да отвърна на всяка груба и неочаквана нападка, пък било и само подхвърлена обидна дума. Така че като напуснахме чаршията сред поздравления и весела гълчава, не бях недоволен, че ни последва тълпа от дечица, които се надяваха на някоя и друга пара: По усмивките на жените, мяркащи се зад пролуките на прозорци, решетки и кепенци, се убедих, че възбудата, глъчката и свитата от хлапета се превръщаха за нас в нещо като подкрепа и закрила.

Най-сетне, слава на Аллах, сватбеното шествие пое, криволичейки, по обратния път към дома - не спирах да се оглеждам, ала сърцето ми бе с Шекюре и нейната скръб. Това, че сватбата бе и бедна, и безлична ме огорчаваше повече, отколкото злата орис, принудила Шекюре да се омъжи ден след убийството на баща си. Моята Шекюре заслужаваше коне със сребърни сбруи и извезани покривала, ездачи в избродирани със злато одежди от коприна и самур, стотици коне и коли, натоварени с подаръци и чеиз, десетки екипажи с дъщери на паши и множество възрастни харемски жени, напомнящи за разкоша на прежните дни. Между другото липсваха и слугите, дето, движейки се от четирите страни на коня, опъват с пръчки коприненото кървавочервено покривало над невестата, както се прави на сватбите на богатите девойки, за да ги предпазят от чужди погледи, нямаше дори и един слуга, който да носи пред нея големите сватбени свещи с цялото им великолепие, украсени с плодове, със сребърни и златни лентички, с лъскави камъни и ресни, и восъчни дръвчета[111]. От време на време, тъй като не изпитваха особен респект пред сватбеното ни шествие, тъпнаджията и зурнаджията спираха свирнята - пред шествието нямаше кой да се провиква: „Варда-ааа, отдръпнете се, булката идва!“ Сватбеното ни шествие се смеси с тълпата на чаршията, със слугите, наливащи вода от чешмата на площада - не срам изпитвах, тъга навлажняваше очите ми. Наближавайки къщата, както бях върху коня, рязко се извърнах към Шекюре - през кървавочервеното пече и розовите сватбени ресни видях, че вместо да е угнетена от тази незаслужена бедност, тя излъчваше задоволството, че приключваме сватбеното си шествие без всякакви произшествия из пътя. Тогава, както правят всички кандидат-женихи, аз смъкнах любимата си от коня, улових я под ръка и от кесията, предварително натъпкана с акчета, взех да разпръсквам с шепи акчетата над главата й за забава на зяпачите. Следващите това тъжно сватбено шествие деца се сборичкаха за монетите, ние с Шекюре влязохме в двора, прекосихме преддверието и щом се озовахме в къщата, с ужас усетихме освен топлината, и силната миризма на разлагащ се труп.

Всички участници в шествието, очакващите ни вкъщи гости, старците, жените и децата (от един ъгъл неспокойно ме наблюдаваше Орхан), включително и Шекюре се правеха, че не усещат нищо; това ме обезпокои. Бях уверен, че не бъркам - толкова често бях усещал в гърлото си, в ноздрите си задушаващата миризма на забравените под слънцето по бойните полета тела с разпокъсани дрехи, с изтръгнати обувки, ботуши и пояси, с лица, очи и устни, превърнали се в храна на вълци и птици.

В кухнята попитах Хайрие къде са оставили Лелин ефенди, та тъй се е вмирисала цялата къща, казах й, че някой може да се досети. По-скоро мърморех, отколкото приказвах. Същевременно осъзнах, че за първи път говоря на Хайрие като господар.

- Както заповядахте, го положихме в постелята му, облякохме му нощната роба, завихме го с юргана, а до главата му сложихме чаши, пълни с билкови отвари. Миризмата сигурно е заради мангала, дето гори в стаята - каза разплакала жената.

Няколко сълзи капнаха в тенджерата, дето пържеше овчето месо. Кой знае, казах си, може би плачеше за Лелин ефенди, прекарвал нощите си с нея; тутакси ме досрамя от тия ми мисли. В един ъгъл на кухнята, мълчаливо и надменно Естер дъвчеше нещо, ала веднага се надигна.

- Направи Шекюре щастлива - каза. - Цени я.

В душата ми прозвънна онзи уд, който чух още първия ден от пристигането си в Истанбул, но сега в тъжната му благозвучност имаше и много живот. И това благозвучие продължи да ехти и после, когато сред полутъмната стая, дето лежеше моят Лелин, Имам ефенди захвана сватбения обряд.

Преди това Хайрие проветри стаята, сложи светилника в един отдалечен ъгъл, та светлината да е по-слаба по време на обряда. Облеченият в нощната си роба Лелин бе попечителят - приличаше на болен, не на труп; свидетели бяха приятелят ми бръснаря и един мъдър старей, от квартала: Тържеството приключваше с пожеланията и наставленията на Имам ефенди и с всеобщата молитва, и тъкмо тогава мъдрият старец, разтревожен за здравето на Лелин, понечи да се приближи към покойния; Имамът привърши и аз светкавично се озовах до постелята, и с все сила стиснах вкочанената ръка на Лелин:

- Изобщо не се притеснявай, скъпи мой Лелин ефенди -извиках. - Ще направя всичко възможно Шекюре и децата да живеят в обич и мир, в охолство и сигурност.

Сетне доближих ухо до устата му, сякаш болният Лелин се опитваше да ми прошепне нещо, правех се, че слушам с огромно внимание - тъй благочестивите юноши поглъщат като вълшебен еликсир заветите на уважаван старец в неговия сетен благословен час. Прочетох в погледите на Имам ефенди и на мъдрия старец, че напълно одобряват моята привързаност и безкрайна преданост, с които слушах наставленията на смъртно болния си тъст. Надявам се, вече никой и не помисля, че имам пръст в убийството на Лелин.

Казах на гостите, че болният иска да го оставят сам. Помещението мигом се опразни, минах през страничната стая, дето се бяха сбрали мъжете да хапнат приготвените от Хайрие пилаф и пържено овче месо (сега и аз усетих смесената миризма на труп и тамян, на пържено овче месо и кимион), влязох в софата и като печален, угрижен и умислен стопанин разсеяно отворих вратата към стаята на Хайрие, влязох вътре и без да обръщам внимание на паникьосаните от появата на мъж жени, мило изгледах Шекюре, чиито очи засияха от щастие и казах:

- Шекюре, баща ти те вика, вече сме женени и трябва да му целунеш ръка.

За да подсигури достатъчна гласност на сватбата, в последния момент Шекюре бе поканила четири-пет съседки и няколко девойки, вероятно - личеше по погледите им - все роднини; скупчиха се, правейки се, че прикриват лицата си, а всъщност ме преценяваха.

Сватбарите излапаха ястията, направо изгълтаха бадемите, пестила, бонбоните за смучене и бонбоните с аромат на карамфил и малко преди вечерния намаз се разотидоха. В женската стая Шекюре бе поплакала - с капризите и невъздържаността си момчетата я бяха разстроили за нещо; подмятанията между нас, мъжете, за първата брачна нощ на съседа изобщо не успяха да ме разсмеят, бях се обвил в печално мълчание, угрижен от болестта на тъста. Но най-впечатляващото за мен сред всичките тия огромни притеснения бе преди угощението, когато с Шекюре влязохме при Лелин, за да му целуне ръка - и двамата най-почтително целунахме вкочанената ръка на мъртвеца, след което в един ъгъл на стаята се впихме в жадна целувка, сякаш пиехме без насита вода. Горещият език на жена ми, който поех в устата си, имаше вкус на бонбоните за смучене, обожавани от децата.

34. АЗ, ШЕКЮРЕ

Гостите на нашата опечалена сватба се обуха, загърнаха се в наметките си, подбраха хлапетата си с издути от последния бонбон бузи и когато през портата се изнизаха и последните от тях, настъпи тишина. Стояхме на двора, без да долавяме никакъв звук, освен цвърченето на врабчето, запило вода от полупразното ведро на кладенеца. А когато мракът погълна и тази птичка с озарена от огнището перушина върху главицата, усетих с болка, че горе, в слялата се с нощта пуста къща лежи в постелята моят мъртъв баща.

- Деца - казах с тон, подсказващ, че ще съобщя нещо важно, тон, който добре познаваха, - елате насам.

Приближиха се.

- Кара е вече ваш татко. Целунете му ръка.

Сториха го безропотно. Пък аз се обърнах към Кара:

- Моите нещастни сирачета не знаят какво е да се подчиняваш на баща, не знаят какво е да се вслушваш в думите му, гледайки го в очите, и какво е да му се доверяваш. Уверена съм, че проявят ли към тебе някакво неуважение, отчужденост, нахалство или капризничене, няма да им се обидиш, тъй като те не помнят баща си.

- Аз помня татко си - каза Шевкет.

- Шъът... слушай. Отсега нататък думата на Кара ще тежи повече и от моята - и пак се обърнах към Кара: - Не те ли слушат, проявят ли неуважение към тебе, забележиш ли и най-дребния знак на нахалство, глезотене, невъзпитание, порицай ги, но им прости. - Едва се въздържах да не кажа и да не им посяга с ръка, но продължих: - В сърцето ти трябва да има място за тях, както има за мене.

- Шекюре ханъм, ожених се за тебе - каза Кара, - не само, за да ти бъда съпруг, а и за да стана баща на скъпите ми сирачета

- Чухте ли?

- О, Аллах, не пести светлината си за нас - изрече Хайрие. - Закриляй ни, Господи мой, Аллах!

- Нали чухте? - рекох. - Браво на моите красиви синчета. Баща ви толкова ви обича, че и да не се вслушате в думите му, първия път ще ви прости.

- И втори път ще им простя.

- Но ако и трети път не го послушате... Тогава ще си заслужите боя. Разбрахте ли? Новият ви баща е суров човек, той идва от най-жестоките, най-тежките сражения във войната, от която не се завърна покойният ви татко. Дядо ви доста ви е разглезил, на главата му се качихте. Ама сега е тежко болен.

- Искам да ида при дядо - измънка Шевкет.

- Ако не слушате, Кара хубавичката ще ви даде да разберете. Тогава и дядо ви не ще ви избави от неговите пестници, пък и от моите. Ако не искате да предизвикате гнева на баща си, не се карайте, поделяйте си всичко, не лъжете, не заспивайте преди да сте си казали молитвата, не обиждайте Хайрие, не й се подигравайте... Разбрахте ли ме?

Кара се приведе и грабна в прегръдките си Орхан, Шевкет така и си остана встрани. Идеше ми да ревна, да го гушна. Тъжно, нещастно мое сираче, бедни мой Шевкет, колко ли си самотен в този огромен свят. За миг се видях малка и самотна като Шевкет, почувствах как детството и злощастието на Шевкет се сливат с моето детство и потръпнах. Спомних си бях в прегръдките на баща си, както Орхан сега в прегръдките на Кара, само че Орхан изглеждаше неестествен като непривикнал с дървото плод, а аз изпитвах истинско удоволствие в прегръдката на баща ми, силна и дълга прегръдка. Едва се сдържах да не се разрева и изрекох неочаквано и за мен самата:

- Хайде сега, кажете на Кара „татко“.

Каква ледена нощ, какъв безмълвен двор. Някъде далече-далече тъжно се обадиха псета. След малко, почти неусетно безмълвието разцъфтя като тъмно цвете.

- Е, добре, деца - казах. - Да влизаме вкъщи, че тук ще премръзнем.

Не само аз и Кара, обзети от естествения свян на младоженеца и младоженката, която се страхува да остане сама подир сватбата, но и децата, и Хайрие, всички ние влязохме притеснени в тъмната къща, сякаш в нея имаше някой чужд. Вътре ме блъсна миризмата от татковия труп, но като че никой не я усещаше. Качихме се мълком горе, от светилника, както винаги, сенките по тавана ту се удължаваха, ту се скъсяваха, после се сливаха в едно, ала на мен ми се струваше, че това се случва за пръв път. Горе, в софата изухме обувки, а Шевкет каза:

- Да целуна ли преди лягане ръка на дядо?

- Току-що се връщам от него - отвърна Хайрие. - Дядо ти имаше силни болки, много му беше зле, явно в душата му са се вселили зли духове; целият гореше. Влизайте в стаята си, ей сегичка ще ви застеля.

Направо ги избута навътре. Докато разстилаше дюшеци, чаршафи и юргани, мърмореше тъй, сякаш извършваше свещенодействие, сякаш да легнеш в полунощ тук, в горещата стая сред чистите чаршафи и пухени завивки е като да се изтегнеш в покоите на падишаха.

- Хайрие, разкажи ни някоя история - обади се Орхан от гърнето.

- Имало едно време един син човек - захвана Хайрие. -Най-добрият му приятел бил джин.

- Защо човекът е син? - попита Орхан.

- Хайрие, поне тази вечер не разправяй истории за джинове, феи и призраци - обадих се аз.

- Защо да не ни разправя? - попита Шевкет. - Мамо, ние като заспим, ти ще идеш ли при дядо?

- Дядо ви, Аллах здраве да му дава, е тежко болен -отвърнах. - Разбира се, че през нощта ще ида да го видя. После пак ще се върна при вас!

- Защо Хайрие да не иде при дядо? - каза Шевкет. -Нали нощем Хайрие гледа дядо ми?

- Свърши ли? - приведе се Хайрие към Орхан. Докато почистваше с памучна кърпа дупето му, лицето й бе приятно унесено, тя хвърли едно око на съдържанието в гърнето и смръщи лице не от миризмата, а от количеството -стори й се прекалено малко.

- Хайрие, почисти гърнето и се върни - казах. - И гледай през нощта Шевкет да не излиза от стаята.

- Защо да не излизам? Защо Хайрие да не ни разказва за джинове и феи?

- Защото в къщата е пълно с джинове, глупчо - рече боязливо Орхан с онова добродушно-глуповато изражение, с което винаги се надигаше от гърнето.

- Вярно ли е, мамо?

- Ако напуснете стаята и решите да видите дядо си, джинът ще ви сгащи.

- Къде ще е постелята на Кара? - попита Шевкет. - Къде ще спи тази нощ?

- Аз не знам. Хайрие има грижа да му приготви постелята.

- Мамо, ти нали пак ще си спиш с нас? - попита Шевкет.

- Колко пъти да го повтарям. Ще спя с вас, както и досега.

- Винаги ли?

Хайрие излезе с гърнето. Подлият убиец, откраднал последната рисунка, не бе докоснал останалите девет -измъкнах ги от тайното място в долапа, седнах в постелята и под светлината на светилника дълго се взирах в тях, опитвайки се да разгадая тайната им. Удивителни са тези рисунки, човек ги гледа, сякаш разглежда собствените си позабравени спомени и докато ги съзерцава, те, както се случва с писаното слово, започват да си беседват с него.

Бях се унесла в тях. Усетих аромата на прекрасната Орханова главица - разбрах, че и той се е вторачил в това необичайно, подозрително червено. Прищя ми се, както едно време, да извадя гърдата си и да му дам да суче. Стресна го рисунката на злокобната смърт и от алените му устенца се отрони въздишка - направо ми идеше да го изям.

- Ей, ще те изям, разбираш ли?

- Погъделичкай ме, мамо - каза и се излегна.

- Ставай веднага оттам, ставай, диване такова - извиках, даже го шляпнах. Бе се излегнал върху рисунките. Май нищо им нямаше, само дето конят малко се бе поомачкал, ама не се забелязваше отдалече.

Хайрие се върна с празното гърне и аз събрах рисунките. Вече излизах от стаята, когато Шевкет разтревожено се провикна:

- Мамо, къде, къде отиваш?

- Сега ще се върна.

Прекосих софата, лъхна ме леденият й студ. Срещу празния миндер, там, дето четири дни наред бяха разговаряли с татко за живописта, миниатюрата и перспективата, седеше Кара. Разстлах рисунките върху подставката, по миндера, по пода. Свещта обливаше стаята в някаква шарена светлина. Топла и смайващо жива светлина -струваше ти се, че всичко наоколо е раздвижено.

Съзерцавахме рисунките дълго - безмълвно, почтително, неподвижно. При всяко помръдване въздухът, напоен с миризмата на смърт от съседната стая, разлюляваше пламъка на свещта и загадъчните картини на татко оживяваха. Дали ми изглеждаха толкова значими, само защото бяха причина за смъртта на баща ми? Какво ме омагьосваше - странността на коня, неповторимостта на червения цвят, тъгата на дървото, скръбта на двамата абдали или страхът от убиеца, който погуби не само татко заради тези рисунки? Мина време, преди да осъзнаем с Кара, че сме сами в една стая през нашата сватбена нощ -достатъчен повод помежду ни да се настани тишината, обгърнала и рисунките; прииска ни се да поговорим.

- На сутринта още със ставането ще трябва да разгласим, че горкичкият ми баща е починал насън - казах. Колкото и правдиво да изглеждаше изреченото от мене, не прозвуча искрено.

- На сутринта всичко ще бъде наред - изреченото от Кара придоби същото Странно звучене: казваше истината, без да й вярва.

Едва забележимо се придвижи към мен, прииска ми се да го прегърна, да обхвана с длани главата му, както правех с децата.

Тъкмо тогава чух как вратата към стаята на татко се отваря и ужасено скочих от мястото си, изтичах и надникнах в софата: В процеждащата се там светлина разтреперана видях, че вратата на татковата стая е пооткрехната. Пристъпих в леденостудената софа. Заради горящия мангал; откъм стаята на татко прииждаше миризмата на разлагащ се труп. Кой ли е влизал там - Шевкет или някой друг? В мъждивата светлина на мангала тялото на татко в нощната роба си лежеше спокойно. Сетих се как преди лягане идвах понякога тук да му пожелая лека нощ, а татко четеше „Книга за духа“. Поизправяше се, поемаше чашата от ръката ми и казваше: „Благословен да е даващият вода, хубавице моя!“, целуваше ме по бузата, както в детството, взирайки се в очите ми. Вгледах се в страшното лице на татко, то ме ужаси. Хем не исках да гледам лицето му, хем сякаш дяволът ме изкушаваше да се убедя колко страшно изглежда.

Боязливо се върнах в стаята със синята врата и Кара ми се нахвърли. Отблъснах го не с гняв, просто не знаех какво върша. Сборичкахме се в потрепващата светлина на свещта, ала това бе по-скоро някакво подобие на схватка. Изпитвахме удоволствие да се блъскаме, да докосваме ръце, бедра, гърди. Моят смут наподобяваше душевното състояние, описано от Незами в „Хосроу и Ширин“: Чувстваше ли Кара, който отлично познаваше Незами, че и аз като Ширин изричам: „Не измъчвай устните ми, като ги целуваш, не го прави“, а всъщност казвам: „Прави го“?

- Докато не бъде открит оня Иблис, докато не бъде разобличен убиецът на татко, няма да легна с тебе в една постеля.

Излязох от стаята засрамена, тичешком. Защото се бях усетила - крещя толкова силно, за да ме чуят и децата, и Хайрие. Пък и не само те, май желаех викът ми да бъде чут и от горкичкия ми баща, и от покойния ми мъж, изгнил отдавна в нечия незнайна земя.

Влязох при децата и Орхан веднага избълва:

- Мамо, Шевкет влезе в софата.

- Беше ли там? - попитах с оная гримаса, която означаваше, че ей сега ще го шамаросам.

- Хайрие! - извика Шевкет и я прегърна.

- Не е излизал изобщо - отвърна Хайрие. - Беше си в стаята.

От яд не можех да я погледна в очите. Разгласим ли веднъж смъртта на татко, щях незабавно да попреча на децата да дирят избавление от гнева ми при Хайрие, да споделят с нея нашите тайни, щях да пресека попълзновенията на тая долна слугиня, възползваща се от удобния случай да ме държи изкъсо. Сигурно ще се опита да ме обвини в убийството на татко и да прехвърли попечителството на децата върху Хасан. Като нищо ще го направи, да! И всичко това, само защото безсрамно се вмъкваше в постелята на баща ми. Повече няма защо да крия от вас -правеше го, естествено. Усмихнах й се мило. Прегърнах Шевкет и го целунах.

- Казвам, че Шевкет беше в софата - повтори Орхан.

- Муш веднага в постелята, лягате от двете ми страни и аз започвам приказката за чакала без опашка и черния джин.

- Нали не даде на Хайрие да ни разправя за джинове -рече Шевкет. - Защо тази вечер няма да ни разправя Хайрие?

- А ще минат ли през града на сирачетата? - запита Орхан.

- Ще минат. В този град няма нито едно дете с родители. Хайрие, слез долу и провери още веднъж вратите. Пък ние ще заспим по средата на приказката.

- Аз няма да заспя - отсече Орхан.

- Тази вечер Кара къде ще спи? - попита Шевкет.

- В работната стая. Гушнете се хубавичко в майка си, та да се стоплим под юргана. Чии са тия студени крачета?

- Мои - отвърна Шевкет. - А Хайрие къде ще спи?

Едва бях започнала приказката и Орхан, както винаги заспа, тъй че се умълчах.

- Като заспя и аз, нали няма да станеш, мамо? - попита Шевкет.

- Няма.

И действително нямах такова намерение. Заспа и Шевкет, а аз си мислех колко съм щастлива, че в сватбената нощ на моята втора женитба лежа със синовете си, а отгоре на всичко в дома ми присъства привлекателен и умен съпруг, който ме желае. Трябва да съм се унесла с тия мисли, но сънят ми бе неспокоен. Както си припомних по-късно, в тихата и тревожна вселена между съня и будуването най-напред опитах да се изясня с гневния дух на покойния ми баща, после - да избягам от призрака на подлия убиец, който искаше да прати и мене при същия дух, убиецът, който не ме оставяше на мира, който, уплашен от духа на татко, вдигна голяма шумотевица. В съня ми той запрати камък по къщата, улучи прозореца, покрива, после хвърли камък по портата, стори ми се, че иска да я строши. А когато злият дух проплака с глас, наподобяващ вой или стенание, неприсъщи на никоя твар, сърцето ми заби ускорено.

Събудих се, плувнала в пот. Действително ли бях чула странните звуци, или бе сън? Не можех да проумея, ето защо се притиснах към децата и застинах в очакване. Тъкмо реших, че съм ги сънувала, когато стенанието прозвуча отново. Нещо голямо се сгромоляса в двора. Камък ли беше?

Направо умрях от страх. Но стана и по-лошо: Чух шумове вътре в къщата. Къде ли е Хайрие, в коя ли стая е заспал Кара, какво ли става с тялото на горкия ми татко? Спаси ни, Аллах! Децата кротко си спяха.

Ако това се бе случило преди да се омъжа, щях да скокна и да овладея положението, както постъпва всеки мъж у дома си, щях да се справя с джиновете и духовете и да надмогна ужаса. Сега обаче се стаих и прегърнах децата. Сякаш в целия свят нямаше жива душа; никой, който да се притече на помощ на мен и децата ми. В очакване на злото, заотправях горещи молитви към Аллах. Усещах се самотна като в сънищата. Чух дворната порта да се отваря. Портата ли беше наистина? Да.

Без да му мисля много скочих, грабнах наметката и излетях от стаята.

- Кара! - прошепнах, застанала горе на стълбището.

Нахлузих първите попаднали ми обувки и се заспусках надолу. Щом минах в лятната пристройка, свещта, която бях запалила от мангала, моментално угасна. Духаше студен вятър, но небето бе ясно; когато очите ми попривикнаха, видях, че полумесецът предостатъчно е озарил двора.

О, Аллах! Дворната порта зееше разтворена. Треперех от студа, направо се смръзнах.

Защо ли не грабнах нож? В ръцете си нямах ни свещник, ни цепеница. Първото, което се открои в мрака, бе портата - движеше се сама, сетне проскърца и спря. Спомням си, че ми заприлича на сън. Разсъждавах обаче трезво, знаех как да се придвижа из двора.

Откъм къщата, под покрива нещо изшумоля, реших, че духът на татко се опитва да напусне своето тяло. Реших, че духът на татко се измъчва и това едновременно ме огорчи и успокои. Казах си, че ако доловените шумове са причинени от татко, на мен нищо лошо няма да ми се случи. От друга страна мъките на опитващият се до преди миг дух да се откъсне от тялото и да се възнесе ме натъжаваше силно; взех да се моля на Аллах да помогне на горкичкия ми баща. Когато се сетих, че духът на татко ще пази не само мен, но и децата, на душата ми олекна. Ако зад портата се е спотаил някой изверг, готов да ни причини зло, нека трепери от страх пред разбунения дух на баща ми.

Но пък се притесних да не би баща ми да е разтревожен заради Кара. Би ли причинил зло на Кара? А той къде ли е сега? Ето го, зърнах го през отворената порта. Спрях се. Разговаряше с някого.

Забелязах, че от другата страна на пътя, зад дърветата, в пустата градина някой обясняваше нещо на Кара. Сетих се за стенещия глас от съня си и тутакси осъзнах, че това е гласът на Хасан. В интонацията му имаше нещо умолително, нещо плачливо, но не и заплашително. Слушах ги отдалече. В безмълвната нощ те си търсеха сметка един другиму.

Тогава осъзнах, че с децата си съм съвсем самичка на света. Обичах Кара, ала истината е, че всъщност много повече исках да го обичам. Внезапно огорченият глас на Хасан, болката, която усетих в гласа му, направо смути сърцето ми.

- Утре ще доведа кадия, еничари и свидетели, които ще се закълнат, че брат ми е жив и все още воюва в персийските планини. Женитбата ви е незаконна. Ще ви затворят за прелюбодеяние - изрече Хасан.

- Шекюре не беше твоя жена, а на твоя покоен брат - отвърна Кара.

- Брат ми е жив - уверено каза Хасан. - Има свидетели.

- Тази сутрин юскюдарският кадия разведе Шекюре, понеже мъжът й четвърта година не се връща от войната. Ако е жив, нека свидетелите първо на него да съобщят за развода - отсече Кара.

- Преди да е минал месец, Шекюре няма право да се омъжва. Това е в противоречие с вярата ни и Свещения коран - отвърна Хасан. - Как се е съгласил бащата на Шекюре на тоя позор?

- Лелин ефенди е тежко болен - рече Кара. - На смъртно легло е... И Кадията даде разрешение за женитба.

- Заедно ли убедихте Лелин ефенди? - попита Хасан. -И Хайрие ли участваше в тая работа?

- Тъстът ми бе разтревожен от онова, което си сторил на Шекюре. Ако брат ти наистина беше жив, щеше да ти подири сметка за твоето безчестие.

- Всичко това е лъжа - откликна Хасан. - Измислици на Шекюре, за да избяга от дома ни.

Откъм къщата се разнесе писък; Хайрие. След нея се разкрещя Шевкет; пищяха и двамата. Обзета от ужас, неволно извиках и аз, и се завтекох към къщата.

Шевкет тичешком слезе по стълбището и изскочи на двора.

- Дядо ми е като лед - крещеше той. - Дядо ми е умрял.

Прегърнахме се. Дали го е чул Хасан? Още по-силно притиснах Шевкет към себе си. Вмъкнах се в къщата, преди безпокойството да ме срути. Горе на стълбището Хайрие се питаше как е успяло да се събуди това дете и тайничко да й се измъкне.

- Мамо, нали каза, че няма да ни оставяш сами? - попита Шевкет и се разплака.

Мислех за Кара, който стоеше зад дворната порта. Не можеше да я залости заради Хасан. Целунах Шевкет по бузките, прегърнах го здраво, помирисах вратлето му, успокоих го и го предадох в прегръдката на Хайрие.

- Хайрие, вървете двамата горе - прошепнах.

Тръгнаха. Върнах се към портата. Спрях на няколко крачки от нея - гледах да не ме забележи Хасан. Дали не се е изместил в тъмната градина, или е минал зад тъмните дървета в края на улицата? Уви, той явно ме виждаше, защото докато говореше, отправяше думите си и към мен. Ядоса ме не това, че в мрака говореше някой, чието лице бе невидимо; нервничех, защото признавах правотата му да обвинява мен, нас, защото ме караше да се чувствам несправедлива и грешна, както често го правеше татко, защото открих - влюбена съм в изричащия всичко това човек. О, Аллах, помогни ми, помогни ми. Нали любовта не е път към напразни страдания, а е пътят към тебе?

Хасан заяви, че с Кара сме убили баща ми. Каза, че е чул думите на детето, че нещата са ясни като бял ден и че сме извършили сатанински грях. Още сутринта щял да иде при кадията и да му разкрие всичко. Ако съм невинна и ръцете ми не са изцапани с кръвта на баща ми, щял да ни върне обратно в дома си и до завръщането на брат си щял да се грижи за нас. Ако съм виновна обаче, и без друго съм заслужавала какви ли не наказания, понеже съм жена, напуснала без всякаква жал мъжа си, проливащ кръвта си в сражения. След целия този гневен поток зад дърветата стана тихо.

- Ако още сега по своя воля се върнеш в дома на истинския си мъж - изрече Хасан и продължи със съвсем друг тон, - ако вземеш децата и си дойдеш преди да се е разчуло, аз ще забравя и мнимата сватба, и всичко, което видях тук, тази вечер, ще забравя вината ви, всичко ще забравя и ще простя. Шекюре, двамата с теб търпеливо, с години ще очакваме връщането на брат ми от войната.

Пиян ли беше? В гласа му имаше нещо толкова детинско, че сега се обезпокоих и аз, защото предложението, което ми направи пред моя мъж, би могло да му коства живота.

- Разбираш ли какво ти казвам? - провикна се той иззад дърветата.

В тъмнината не можех да определя къде точно се намира. Помогни ни, Аллах, помогни на нас, грешните твои раби.

- Шекюре, сигурен съм, че не би живяла под един покрив с убиеца на баща ти.

А ако той е убил татко? И сега ни се подиграва? Хасан беше същински дявол, но пък може и да се лъжех.

- Чуй ме, Хасан ефенди - рече Кара на тъмнината, - така е, тъстът ми бе убит. Убит от някакъв мерзавец.

- Но убит преди сватбата, нали? - възкликна Хасан. -Убихте го, за да не се опълчи срещу кроежите ви за женитбата, нагласения развод, лъжесвидетелството, коварството. Всъщност, ако смяташе Кара за мъж, той още преди години щеше да му даде дъщеря си, не сега.

Хасан бе живял дълго с мен и покойния ми мъж и добре познаваше миналото ми. Нещо повече, със страстта на ревнив влюбен той помнеше всичко изговорено между мен и мъжа ми, всичко, което бяхме забравили или искахме да забравим. Имах твърде много спомени с Хасан и брат му и се боях, че отвори ли дума за това, Кара ще ми се стори чужд, непознат и далечен.

- Ние обаче подозираме, че си го убил ти - заяви Кара.

- Убили сте го вие, за да се ожените. Такава е истината. Аз нямам причина да го убивам.

- Убил си го, за да не можем да се оженим - възрази Кара.

- Чул си, че Шекюре е разведена, че имаме разрешително да се оженим и направо си откачил. И без друго беше разгневен на Лелин ефенди, задето се е осмелил да си прибере Шекюре. Искал си да му отмъстиш. Знаеше, че дорде е жив, никога не ще ти даде Шекюре.

- Достатъчно! - решително каза Хасан. - Не желая да слушам повече. Студено е. Измръзнах още докато мятах камъните, за да привлека вниманието ви. Ама вие не чувахте нищо.

- Кара разглеждаше рисунките на татко - обадих се аз.

Сбърках ли, че го казах?

Хасан заговори притворно, понякога без да искам и аз така разговарях с Кара:

- Шекюре ханъм, като жена на брат ми най-добре ще постъпиш, ако още сега се върнеш с децата в дома на юначния спахия, за когото си все още омъжена според Шариата.

- Не - отвърнах, сякаш шептях на нощта. - Не, Хасан, не.

- В такъв случай като човек отговорен и задължен пред брат си, още заранта ще съобщя на кадията какво съм чул тук. Защото после ще търсят обяснения от мене.

- Така и така ще ти искат обяснения - каза Кара. - В същия миг, в който се явиш при кадията, аз ще разкрия на Падишаха ни, че си убил любимия му кул Лелин ефенди. Още на сутринта.

- Хубаво - отвърна спокойно Хасан. - Кажи му.

Изпищях. Изкрещях:

- И двама ви ще подложат на мъчения, няма да ходите при кадията. Ще чакате. Всичко ще излезе наяве.

- Аз от мъчения не се страхувам - отвърна Хасан. -Мене два пъти са ме изтезавали и двата пъти разбрах, че по време на изтезанията се разбира кой е виновен и кой -невинен. От изтезания да се страхуват клеветниците. Ще разкажа за книгата и рисунките на горкия Лелин ефенди на всички, на кадията, на еничарския ага, на шейхюлисляма. Всички приказват за тия рисунки. Какво има в тях?

- Нищо - отвърна Кара.

- Значи си ги видял.

- Лелин ефенди пожела аз да довърша книгата.

- Хубаво. Дано тогава ни подложат на мъчения заедно.

Замълчаха и двамата. После чухме стъпките му в пустата градина. Тръгваше ли си, или идваше към нас? Нито можехме да го видим, нито да разберем какво прави.

Достатъчно измъчен, вероятно в този непрогледен мрак е хванал към другия край на градината през тръни, храсти и къпинаци. А би могъл и спокойно да мине между дърветата, да свие край нас без изобщо да го забележим - не чухме обаче приближаващи се стъпки. По някое време извиках: „Хасан!“ Никакъв отговор.

- Млъкни - каза Кара.

И двамата треперехме от студ. Влязохме вкъщи без да чакаме повече. Залостихме вратите. И преди да се пъхна в постелята, затоплена от децата, погледнах още веднъж баща си. Кара се настани пред рисунките.

35. АЗ, КОНЯТ

Не гледайте, че сега си стоя мирно и кротко, аз всъщност препускам от векове. Прекосявам равнини, участвам в сражения, отвеждам тъжни шахски дъщери към венчилото и страница подир страница препускам от разказ в история, от история в легенда, от книга в книга. Понеже ми е отредено подобаващо място в десетки разкази и приказки, в десетки книги и сражения, мене ме увековечават в безброй рисунки как съпровождам непобедими юнаци, легендарни влюбени и изникнали сякаш от сънищата армии, как препускам от битка на битка с непобеждавани падишаси.

Какви чувства изпитваш, когато толкова много те рисуват?

Естествено е да съм изпълнен с гордост, ала отново и отново се питам същият ли съм като в рисунките? Според рисунките излиза, че всеки възприема облика ми по различен начин. И все пак усещам - обединяваща във всички рисунки е неизменната красота.

Неотдавна от приятелите си миниатюристи научих следната история. Франкски крал решил да се ожени за дъщерята на венециански дож. Хубаво, ще се оженим, ама ако венецианецът е беден, а щерка му - грозна? Кралят заръчал на най-талантливия художник да нарисува дъщерята, имотите и богатствата на венецианския дож. Онзи, като всеки венецианец, не знаел що е забрана: Показал на художника не само дъщеря си, но и кобилите си, и дворците си. Талантливият художник най-акуратно пресъздал и дъщерята, и коня, така че ако някой ги видел, нямало начин да не ги разпознае. Франкският крал разположил насред двора пристигналите от Венеция рисунки и докато умувал дали да се жени или не, собственият му кон така се влюбил в красивата кобила от рисунката, че се опитал да я възкачи и конярите едва озаптили разгоненото животно, изпотрошило с огромния си инструмент рамката на картината.

Казват, че не толкова красотата на венецианската кобила превъзбудила франкския жребец - а тя действително била красива, - колкото това, че нарисуваната кобила била досущ като истинската, ползвана за модел. Грях ли е да се рисува кобила абсолютно правдободобно? Виждате - не се отличавам кой знае колко от останалите нарисувани коне.

Общо взето, хората, отбелязващи красотата на торса ми, дължината на моите крака и гордата ми осанка, разбират, че съм различен. Тази красота обаче показва, че различието се дължи по-скоро на таланта на миниатюриста, който ме е нарисувал, а не на моите отличителни белези като кон. Всички прекрасно знаете, че като кон аз нямам равен на себе си. Макар да съм само въплътената представа на миниатюриста за един кон.

Гледайки ме, възкликват: „Господи, какъв красив кон!“ И всъщност хвалят не мен, а миниатюриста. Всеки кон е различен от другия и да осъзнава това е основното задължение на миниатюриста.

Елате и вижте - дори инструментът на всеки жребец е различен. Не бойте се, можете да го огледате отблизо, да го пипнете даже с ръка. Красавецът ми притежава своя специфична форма и извивка.

Най-великият творец, всемогъщият Аллах ни е създал различни един от друг, защо ли тогава миниатюристите ни рисуват по памет? Защо, без дори да ни удостоят с най-бегъл поглед, се хвалят, че били нарисували хиляди, десетки хиляди коне? Защото се стараят да рисуват света такъв, какъвто го вижда Аллах, а не какъвто го виждат собствените им очи. Това приравняване с Господа - да пази Господ! - не означава ли: Бива ме да правя това, което прави Аллах. Не изпадат ли всъщност в безбожие онези, дето, надпреварвайки се с Аллах, рисуват хиляди пъти коня както си го представят, а не както го виждат очите им, твърдейки, че този е конят, който вижда Аллах и не изпадат ли в същото безбожие онези, дето претендират, че слепите миниатюристи могат да нарисуват по памет най-прекрасния кон?

Новите стилове на франкските майстори не са безбожни, напротив - те са изключително подходящи за нашата вяра. Дано не ме разберат погрешно моите ерзурумски братя: Хич не одобрявам, че жените на франкските безбожници не знаят що е скритност и най-безразсъдно се разхождат полуголи, че мъжете им не усещат насладата от кафето и от хубавите момчета, че носят дълги, като на жени, коси, че са голобради, че наричат светия Иса Господ - да ни пази Господ. Направо съм им бесен, така че мерне ли ми се някой такъв, ще го ритна.

Омръзна ми обаче да ме рисуват невярно миниатюристи, които си седят по домовете като жени и дори отдалеч не са помирисвали война. Рисуват ме как препускам с изпънати напред крака. Никой кон не препуска така, като заек. Ако единият ми преден крак е изнесен напред, останалите са назад. Ала конят не е и любопитно куче, та единият му преден крак да е протегнат напред, докато другият е стъпил на земята, както ни изобразяват в сцените с военни походи. Конете на никой спахийеки отряд не тръгват с един и същи крак едновременно, така, както по шаблон, двайсетина пъти ги рисуват един до друг, сякаш са размножени сенки. Когато никой не ни наблюдава, ние преживяме, пощипвайки зелена тревица; не стоим грациозно изправени, както ни пресъздават. Защо толкова се срамуват от начина, по който ядем, пием вода, изхождаме се и спим?

Защо се боят да нарисуват моя инструмент, тоя красавец? Вреди ли някому, че децата и жените примират от удоволствие, гледайки ме, докато наоколо няма никого? Ерзурумският ходжа и това ли не одобрява?

Разправят, че някога в Шираз живял мнителен шах. Той се боял враговете му да не го низвергнат от престола и да възкачат на негово място сина му, та затова не проводил принца да стане валия в Исфахан; затворил го в най-отдалечената стая на двореца. Цели трийсет и една години, обграден само от книги, той живял като затворник в стаята, от която не се виждал дори дворцовият парк, и когато баща му приключил земния си път, принцът, дето бил отраснал с книгите се възкачил на престола и рекъл: „Доведете ми кон, виждал съм го само на рисунка, ще ми се да узная какво представлява.“ Довели му най-красивия сив кон в двореца и виждайки ноздрите му като комини, безсрамното задно отверстие, не толкова лъскавия като в рисунките косъм и грубата задница, новият шах жестоко се разочаровал и разпоредил да изтребят до един всички коне. В края на четирийсетдневната касапница реките в страната потекли тъжни и кървавочервени. И понеже новият шах се лишил от конница, врагът му - Аллах е справедлив! -разгромил войските му, победил го и го убил, и нека никой не жали, че кръвта на конете, както е писано в книгите, е останала неотмъстена.

36. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

Шекюре и децата се уединиха в стаята, а аз дълго се вслушвах във вътрешните гласове на къщата, в нескончаемите й шумове. Шекюре и Шевкет си зашепнаха, а майка му притеснено го възпря с едно „Шш-ъът“. В същия миг откъм кладенеца долетя някакъв шум, но не се повтори. Сетне вниманието ми привлече чайка, кацнала на покрива, но и тя, както всичко, скоро се обви в мълчание. Откъм другата страна на софата долових дълбок стон - Хайрие хлипаше насън. Стенанието й премина в кашлица; задавилата я внезапно кашлица също тъй внезапно секна и отново настъпи оная тягостна и безкрайна тишина. Струваше ми се, че в стаята с тялото на Лелин някой броди и това непрекъснато ме държеше нащрек.

Сред цялата тази тишина аз разглеждах рисунките пред себе си, представях си как пламенният Маслината, Пеперудата с красивите очи и покойният илюминатор нанасят боите връз тях. Идеше ми да назовавам една по една рисунките - дяволът, Смъртта, както го правеше Лелин, ала ме възпираше някаква боязън. И без друго рисунките ме гнетяха, понеже така и не успях, въпреки настойчивите призиви на моя Лелин да напиша подходящия текст към тях. Изпитвах уплах и нетърпение, защото в ума ми се загнездваше неопровержимата реалност - смъртта на Лелин е свързана с тях: Бях се наситил да ги гледам, докато Лелин разправяше своите истории, а аз го слушах само и само да съм по-близо до Шекюре. Сега, когато Шекюре бе вече моя жена, защо ли изобщо им обръщах внимание? Безжалостният вътрешен глас се обади: „Защото Шекюре не дойде при тебе, дори след като децата заспаха.“ Дълго и съсредоточено разглеждах рисунките в светлината на свещта в очакване на моята черноока хубавица.

Сутринта ме стреснаха писъците на Хайрие, грабнах свещника и изтичах в софата. Мина ми през ум, че Хасан и хората му са нахлули в къщата и трябва да скрия рисунките. После разбрах, че Хайрие крещи по нареждане на Шекюре, за да извести на децата и на съседите за смъртта на Лелин ефенди.

С Шекюре се видяхме в софата, прегърнахме се. Заради писъците на Хайрие, децата наскачаха от постелята и се вкамениха.

- Дядо ви умря - рече Шекюре. - Не отивайте там.

Изтръгна се от прегръдката ми, влезе в стаята на баща си и заплака. Аз се вмъкнах при децата, седнах в края на постелята и казах:

- Облечете се, че ще замръзнете.

- Дядо ми не умря сутринта, умря през нощта - рече Шевкет.

Един косъм от прекрасната коса на Шекюре върху възглавето ми заприлича на османската буква „вав“. Юрганът още пазеше топлината на Шекюре. Чувахме едновременно и плача, и писъците на двете жени. Писъците на Шекюре, уж предизвикани от внезапната смърт на баща й ми се струваха и смайващи, и неискрени, та си помислих, че изобщо не я познавам, че в душата й може би се е скрил някакъв непознат за мене джин.

С поглед, който молеше разрешение да се разплаче, Орхан каза:

- Страх ме е.

- Не се бойте, майка ви плаче, за да извести за смъртта на дядо ви на съседите, та да дойдат.

- И като дойдат какво ще стане?

- Дойдат ли, не само ние, а и те ще поплачат и поскърбят за дядо ви. Така ще споделят мъката ни и ще ни бъде по-леко.

- Ти ли уби дядо? - извика Шевкет.

- Ако продължаваш да огорчаваш майка си, как да те обикна? - изкрещях и аз.

Крещяхме си като двама, разговарящи на брега на бучаща река, а не като сираче и втория му баща. През това време, за да се разнесат по-надалеч писъците й из квартала, Шекюре се опитваше да отвори кепенците на прозореца в софата.

Излязох от стаята с чувството, че не е редно да оставам наблюдател. Напънахме заедно прозореца на софата, борейки се с кепенците. С един последен задружен напън те се отвориха и паднаха в двора. Студът и слънцето така облъхнаха лицата ни, че за миг ни замаяха. Шекюре горко зарида, та целият свят да я чуе. Смъртта на Лелин ефенди, оповестена на квартала с ридания, направи по-горестна и трагична болката, която изпитвах до момента. Искрен или неискрен, плачът на жена ми, ме развълнува. И неочаквано заридах. Дали плачех от мъка или от страх да не ме обвинят за смъртта на моя Лелин, представа си нямах.

- Отиде си, отиде си, ох, отиде си моето татенце! - вайкаше се Шекюре.

Моите хлипания и слова бяха в същата тоналност, но не осъзнавах точно какво приказвам. Виждах се през очите на съкварталците, които ни наблюдаваха от къщите си през пролуките на вратите и кепенците и мислех, че постъпвам правилно. Независимо дали болката и сълзите ми бяха искрени, чрез плача се пречиствах от собствените си съмнения, от опасенията си да не ме обвинят в престъпление, дори от страха си от Хасан и хората му.

Шекюре беше моя - със сълзите и риданията си аз сякаш приветствах това. Привлякох към себе си ридаещата моя жена и без да обръщам внимание на приближилите се деца, с насълзени очи целунах бузата й с нескрита обич. Усетих през плач, че и бузата й, като нейната мека и топла постеля, ухаеше на бадеми - мирис, познат от детството ми.

После двамата с децата, всички заедно, влязохме при тялото. „В името на Аллах, Всемилостивия, Всемилосърдния!“ - изрекох аз, сякаш не говорех пред вмирисващия се втори ден труп, а пред човек, който бере душа, за да може Лелин да повтори тези думи, преди да умре и да попадне в Рая. Престорихме се, че Лелин е сторил тъкмо това, но незнайно защо, гледайки размазаното му лице и изпотрошената му глава, се поусмихнахме. И тогава обърнах дланите си нагоре и прочетох сура Йа Син - умълчаха се всички. С парче чиста батиста, донесена от Шекюре, много грижовно привързахме челюстта на Лелин, склопихме единственото му здраво око, преобърнахме тялото му на дясната страна - положихме го така, че размазаното му лице да сочи кибла[112]. Шекюре покри татко си с чист чаршаф.

Допадна ми как с вниманието на лекар момчетата наблюдаваха случващото се в настъпилата тишина. Най-накрая почувствах, че си имам жена, челяд и дом. Чувство, по-силно и от страха пред смъртта.

Подредих рисунките в папка, взех ги, облякох дебелия си кафтан и тичешком напуснах къщата. Разминах се с дочула писъците ни възрастна съседка - запътваше се към нас да сподели мъката ни, хванала за ръка сополивото си внуче, на чието лице бе изписано удоволствие от предстоящото развлечение; направих се, че не забелязвам това и забързах към кварталната джамия.

Мишата дупка, сиреч, „домът“ на имама, изглеждаше позорно дребна до новата представителна и разкошна джамия с огромни куполи и ширнал се двор. Като повечето имами, и този бе разпрострял дома си от студената миша дупка до джамията и не обръщаше никакво внимание, че жена му простира избеляло и бозаво пране между двата кестена в края на двора. Промъкнах се покрай двете злобни псета, които като семейството на Имам ефенди смятаха двора за своя собственост, покрай разгонващите ги с пръчки синове на имама и се уединихме с него в един ъгъл.

Бях сигурен, че след вчерашните развод и сватба не ни е останал обиден, бяхме предостатъчно щедри към него, ала в погледа му разчетох: „Какво има пак?“

- Лелин ефенди почина тая сутрин.

- Аллах да му дава покой и да иде в Рая! - рече той добродушно.

Нали уж си бях дал дума да загърбя напразните притеснения - защо трябваше да добавям „тази сутрин“? Мушнах в ръката му един алтън. Помолих го да отправи сала[113] преди езана и да уведоми брат си, та да научат всички в квартала за кончината.

- Брат ми има полусляп приятел, с него хубавичката ще умием покойника.

Не бе никак лош вариантът Лелин ефенди да бъде умит от полуслепец и полуглупец. Казах, че погребалният намаз ще се извърши по обед, ще дойдат хора от двореца, от придворната работилница, от медресетата, от други високи места. Дума не споменах за премазаното лице и разбитата глава на Лелин ефенди. Прекрасно разбирах, че този проблем може да бъде разрешен само от най-високо място.

Тъй като парите за поръчаната на Лелин ефенди книга бяха предадени от Падишаха ни чрез Главния хазинедар, трябваше да съобщя за смърта на Лелин първо на него.

За целта трябваше да се вмъкна в двореца, ето защо се отбих при роднината на покойния си баща - тапицер в шивачницата срещу портата Соукчешме. Целунах осеяната му със старчески петна ръка. Споделих необходимостта да се видя с Главния хазинедар и го помолих за съдействие. Поизчаках го малко, заобиколен от чираците с бръснати глави, съшиващи диплите на пъстро копринено перде, сетне той ме прикрепи към заместник-главния шивач, който тъкмо щял да посещава двореца по някаква си работа, свързана с техните сметки. През портата Соукчешме излязохме на площад „Алай“, минахме край придворната работилница срещу „Света София“ и за мой късмет не се появи никаква възможност да съобщя на миниатюристите за убийството.

Площад „Алай“ както винаги бе шумен и без да е многолюден. Нямаше я опашката от просители пред вратата на емина[114], както ставаше в дните, когато заседаваше Дивана, пусто бе и край хамбарите. И все пак като че ли се долавяше някакво непрестанно бучене, идещо вероятно откъм дърводелната, откъм фурната, откъм прозорците на болничната стая, откъм конюшните с конете и конярите пред Втората порта[115], чиито конични кули гледах през кипарисите с възхита. Изпитах странно безпокойство, обяснявах си го с това, че само след миг ще да мина за пръв път в живота си през Втората порта, през Бабюсселям.

Дори не успях да съсредоточа погледа си към кътчето до вратата, където, както разправяха, в постоянна готовност стоели палачите, не успях и да прикрия вълнението си от вратарите, вперили очи в топа драпериен плат, който носех, за да изглеждам като помощник на шивача.

Още с встъпването ни на площада пред Дивана, дълбока тишина обгърна всичко наоколо. Долавях дори гръмката пулсация по челото си, шията, вените. Мястото, за което толкова бях слушал от хората, посещавали двореца, включително от Лелин, се ширна пред мен като многоцветна, прелестна градина, подобна на Райската. Само дето не изпитах щастието, каквото би трябвало да изпита стъпващият в Рая, а страха и смирението на един нищожен раб на Падишаха ни, който, извън всяко съмнение, бе опората на света. Прехласнах се по разхождащите се сред зеленината пауни, шуртящите чешми и прикрепените със синджири към тях златни чаши, чавушите с копринени одежди, безмълвно сновящи така, сякаш изобщо не докосваха земята, изпълваше ме истински трепет, че мога да служа на Повелителя. Стисках под мишницата си недовършените рисунки - готов бях на всичко, само и само да довърша тайната книга на Падишаха ни. Вперил очи в кулата на Дивана, която отблизо предизвикваше повече страхопочитание, отколкото възторг, крачех подир шивача, без да знам как ще постъпя.

Мълком, водени от дворцовия вратар, минахме покрай Дивана и Хазната с боязън, изпитвана в сънищата. Имах усещането, че всичко ми е познато, че съм го виждал и преди.

През масивна порта влязохме в помещението, известно като старата зала на Дивана. Под огромния купол чакаха майстори с платове, кожи, сребърни ножници и сандъци от седеф. Това бяха все майстори на боздугани, на ботуши, на сребро и кадифе, гравьори на слонова кост и майстори на удове от ехли харефа[116] на Падишаха ни. Чакаха пред вратата на Главния хазинедар във връзка с дневните си разчети и закупуването на материали, понеже влизането в Ендеруна[117] бе забранено. Слава на Господа, сред чакащите нямаше ни един миниатюрист.

Зачакахме и ние. По някое време се поизвиси гласът на секретаря на хазната - упорито повтаряше, че в сметките имало грешка, а пък някакъв майстор ключар почтително му отвръщаше. Гласовете твърде рядко надвишаваха шепот, тъй че плясъкът от крилата на гълъбите в двора отекваше в купола по-отчетливо от всички прошения за пари и имоти на занаятчиите.

Когато дойде и моят ред да вляза в куполообразната стаичка на Главния хазинедар, заварих там само един секретар. Без всякакво бавене му изложих, че трябва да докладвам пред Главния хазинедар по важен въпрос, свързан с книгата, заръчана от Падишаха ни, останала недовършена, тъй като се бяха постарали работата по нея да бъде преустановена. Показах му рисунките от книгата на Лелин и хъмкащият секретар, предусетил, че нещата са сериозни, облещи очи. Виждайки как се смути от странността и предизвикателността на рисунките, изрекох името и прозвището на Лелин, разясних какво е трябвало да изработи и добавих, че тъкмо заради тези рисунки е бил убит. Говорех задъхано. Защото върнех ли се от двореца без да съм стигнал до Падишаха ни, прекрасно съзнавах, че аз ще съм обвиненият за зловещото положение, до което бе докаран Лелин.

Бях вир-вода, когато секретарят тръгна да известява Главния хазинедар. Знаех от Лелин, че не се е отделял от Падишаха ни, че му е застилал дори молитвеното килимче и е бил посветен в тайните му - щеше ли обаче сега заради мен да излезе от Ендеруна? Невероятно бе дори и само това, че вестоносецът влезе заради мене в Ендеруна, в сърцето на двореца. Къде ли в момента е Падишахът ни - в някой крайбрежен дворец, в харема - и дали Главният хазинедар е при него?

Мина доста време преди да ме поканят вътре. От смут не успях и да се уплаша. Разтревожих се едва след като зърнах израза на дълбоко уважение и възхита, изписан върху лицето на стоящия до вратата майстор, изработващ кадифе. А когато се яви той, направо се побоях, че няма да мога да изрека и дума. На главата му имаше серпуш[118] с ширит, какъвто серпуш можеха да носят само везирите и той - Главният хазинедар. Секретарят пое от мен рисунките, подреди ги върху една подставка и той ги заразглежда. Треперех, сякаш ги бях рисувал аз. Целунах края на дрехата му.

- Синко - рече той, - дали пък не съм разбрал погрешно, че твоят Лелин е починал?

От притеснение ли, от чувство за вина ли, ала не намерих сили да отговоря, само поклатих глава. И тук се случи нещо неочаквано: От окото ми се отрони сълза и бавно се заспуска но бузата ми пред разбиращия и смаян поглед на Главния хазинедар. Бях в невероятно състояние - намирах се в двореца, Главният хазинедар, отделил се от Падишаха ни, разговаряше с мене и бях съвсем, съвсем близо до Падишаха ни. От очите мои продължиха да се ронят сълзи, потекоха като из ведро, ала оттова аз не изпитвах никакво неудобство.

- Поплачи си, синко, поплачи си на воля - каза Главният хазинедар.

Разридах се. Въобразявах си, че последните дванайсет години съм възмъжал, че съм станал по-зрял. Ала окаже ли се близо до Падишаха - сърцето на страната ни, - човек неусетно се превръща в хлапе. Не ме интересуваше, че чакащите реда си майстори на сребро и кадифе чуват риданията ми. Вече знаех - ще споделя всичко с Главния хазинедар.

Направо си излях душата пред него. Успокоих се едва когато се убедих, че пред очите на Главния хазинедар преминават моята женитба с Шекюре, трудностите, свързани с книгата на Лелин, тайните на разположените пред нас рисунки, заплахите на Хасан, трупът на Лелин. Разказах му абсолютно всичко, защото усещах с цялото си същество, че само ако се оставя на безкрайната справедливост и грижовност на Падишаха ни, Владетел на света, ще успея да се измъкна от клопката, в която бях попаднал. Щеше ли да разкаже моята история на Падишаха ни, Опора на света, без да ме хвърли в ръцете на инквизиторите и палачите?

- Незабавно трябва да съобщиш за смъртта на Лелин ефенди в придворната работилница - каза Главният хазинедар. - Всички миниатюристи трябва да се явят на погребението.

Изгледа ме, за да разбере дали съм съгласен. Тази съпричастност ме изпълни с доверие и аз споделих с него своите подозрения кой и защо е убил Лелин ефенди и илюминатора Финяга ефенди. Намекнах му за хората на ерзурумския ваиз, които нападат текетата, защото в тях се свири и танцува. Забелязвайки изпълнения с подозрителност поглед на Главния хазинедар, изпитах желание да му разкрия и другите си предположения: Споменах, че е напълно възможно между майстор-миниатюристите, поканени от Лелин за рисунките и орнаментите на книгата, да са възникнали съперничество и завист - хем заради парите, хем заради славата. Казах още, че тайнствеността на книгата сама по себе си би могла да породи съпротива, омраза, интриги. Силно ме тревожеше, както и вас сега, че Главният хазинедар ме подозира. О, Аллах, не искам нищо друго от тебе, освен той да разбере истината.

Настъпи тишина. Главният хазинедар отмести поглед от мене, сякаш се срамуваше от думите ми и скръбта ми, и се вторачи в рисунките върху подставката.

- Тук са девет - каза той. - С твоя Лелин се споразумяхме за книга с десет рисунки. Взе от нас повече златен варак, отколкото е използвал.

- Сигурно безбожникът убиец е задигнал от къщата последната рисунка, върху която имаше най-много позлата.

- Така и не научихме кой ще е калиграфът.

- Покойният Лелин още не бе завършил текста на книгата. Надяваше се аз да му помогна.

- Синко, но нали каза, че току-що си пристигнал в Истанбул.

- Върнах се в Истанбул преди седмица, три дни след убийството на Финяга ефенди.

- Излиза, че Лелин ефенди цяла година е поръчвал рисунки за книга, която не е започвал да пише, така ли?

- Да.

- Той разясни ли ти какво ще разказва тази книга?

- Казваше: Това е книгата, която за хилядагодишнината от хиджра Падишахът ни ще представи на венецианския дож; тя ще показва мощта и богатството на Великия Осман - мечът и гордостта на исляма - и ще всява трепет у венецианците. В нея ще има текстове и рисунки, отразяващи най-ценното и най-характерното за нашия свят. И както във фирасетнаметата[119], ликът на Падишаха ни ще бъде в сърцевината на книгата. И когато бъде видяна от венецианския дож, тя - понеже в нея са ползвани стиловете на франкските майстори,- няма как да не пробуди неговата възхита, както и волята му за приятелски отношения с нас.

- Това го знам, но нима най-ценното и неотменимо нещо за великите османци са тия псета и дървеса? - попита той, посочвайки рисунките.

- Покойният ми Лелин казваше, че ще покаже не само богатството на Падишаха ни, а и неговата духовна мощ, както и неговата вътрешна скръб.

- А ликът на Падишаха ни?

- Не съм го виждал, безбожникът крадец вероятно го е скрил някъде, може би е все още в дома му?

Покойният ми Лелин се оказа в положението на човек, взел пари и подготвил само няколко рисунки вместо обещаната книга, рисунки, които според Главния хазинедар нямаха никаква стойност. Може би ме възприемаше като човек, способен да убие, само и само да се ожени за дъщерята на един бездарен и незаслужаващ доверие мъж, или за да продаде златния варак? Схванах по погледа му, че е готов да ме унищожи и затова неспокойно, с последния остатък от силите си заявих, че според Лелин някой от неговите майстор-миниатюристи е убил Финяга ефенди. Казах, ама съвсем сбито, че Лелин подозираше Маслината, Щъркела и Пеперудата. Бях неуверен в себе си, а и нямах никакви доказателства. Струваше ми се, че Главният хазинедар ме възприема като пълен глупак, гаден подлец и интригант.

Ето защо, когато заяви колко наложително е да скрием, че Лелин не е умрял от естествена смърт, аз се израдвах -приех го като първи знак на доверие и взаимност. Рисунките останаха при Главния хазинедар. Преди малко, на влизане през Бабюсселям, изпитах усещането, че влизам в Рая, сега, докато излизах през Втората порта под изпитателните погледи на вратарите, усетих облекчението на човек, завърнал се у дома си подир много години.

37. АЗ СЪМ ВАШИЯТ ЛЕЛИН

Погребението ми се получи доста прилично, точно както го исках. Почувствах се горд, че надойдоха точно тези, които исках да дойдат. Везирите Хаджъ Хюсеин паша от Кипър и Топал Баки паша, които се намираха в Истанбул по време на моята смърт, с благодарност си припомниха, че някога бях служил при тях. Пристигането на дефтердаря Кърмъз Мелек паша, колкото възхваляван, толкова и оплюван, оживи скромния двор на кварталната джамия. Особено доволен останах от присъствието на Главния чавуш Мустафа ага[120], чийто пост щях да заема, ако бях останал жив и продължавах активния си държавнически живот. Секретарят на съда Кемалеттин ефенди, чавушите на Дивана, всеки от които беше или мой искрен приятел, или мой враг, вечно усмихнатият и настроен оптимистично Главен мектупчу[121] Серт Салим ефенди, няколко преждевременно оттеглили се от активен живот служители в Дивана, приятели от медресето, близки, роднини, младежи и просто любопитни, научили незнайно от къде за моята смърт - всички те представляваха огромно, тържествено и възхитително множество.

Гордеех се с тази общност - разумна и скърбяща. Присъствието на Главния хазинедар Хазъм ага и на Главния бостанджъ демонстрираше пред присъстващите, че Падишахът ни е опечален от моята смърт. Дали това означаваше, че ще бъдат положени всички възможни усилия да бъде разкрит подлецът убиец, и дали щяха да се задействат инквизиторите - не знам. Зърнах обаче мръсника сред останалите миниатюристи и калиграфи на двора - бе се загледал в ковчега ми със сериозен и възможно най-скръбен израз.

Не си мислете, че бях разгневен на убиеца си и търсех възмездие - духът ми бе спокоен, макар да бях безмилостно и жестоко убит. Аз сега се намирам в съвсем друго измерение и духът ми след изтърпените на земята страдания най-сетне бе намерил себе си и бе се успокоил.

Духът ми напусна временно моето тяло, страдащо и окървавено след ударите с мастилницата - в началото потреперваше сред лъчите от светлина, невероятна светлина, после към мен бавно се приближиха два красиви усмихнати ангела, чиито лица блестяха като слънцето, точно както е описано в „Книга за духа“, която бях чел безброй пъти, хванаха ме за ръце, сякаш все още бях тяло, а не - дух, и ме поведоха нагоре. Извисявахме се меко, плавно и стремително, както се случва в щастливите сънища! Носехме се над пламтящи гори, над лъчисти реки, над тъмни морета, над снежни и ледени планини. Всяко едно от тези прелитания продължаваше хиляди години, ала за мене продължи само миг.

Летяхме сред облаците между различни общности, странни създания и заблатености, населени с множество насекоми и птици, и достигнахме Седмото небе. На всяко от небесата ангелът, дето бе най-отпред, почукаше на една врата и на въпроса „Кой е?“ изреждаше моите имена и моите качества, сетне добавяше: „Достоен раб на Великия Аллах!“ - тогава от очите ми потичаха радостни сълзи, макар да знаех, че предстоят още хиляди години до Съдния ден, когато достойните за Рая ще бъдат отделени от достойните за Ада.

Защото всичко, с някои дребни различия се случваше според описанията на Газали, Ал Джаузия и другите учени. В книгите на всекиго от тях имаше по някоя неразрешена, непонятна загадка, която би проумял единствено мъртвият - сега обаче загадката се озаряваше от хиляди разноцветни светлини.

Как да бъдат описани багрите, които видях по време на това чудодейно възнесение? Видях, че вселената е сътворена от багри, че всяко нещо си има цвят. Усещах, че силата, която ме отделя от всичко останало се състои от цветове, проумях, че сега всичко, което ме обгръща с обич и ме свързва с вселената, е цвят. Зърнах оранжеви небеса, прекрасни тела с цвят на зелени листа, кафяви яйца, приказни лазурносини коне. Всичко изглеждаше като в рисунките и легендите, които години наред съм обичал, наблюдавах ги изумено и възхитено, и хем ги виждах за първи път, хем сякаш си ги припомнях. Разбирах, че поради безкрайното време, което ме очакваше, онова, дето нарекох спомен, всъщност бе част от единния свят и че целият свят най-напред ще е в моя опит, после - в спомена ми. Проумях защо, умирайки сред подобен празник на пъстроцветието, аз се успокоих, сякаш свалих от себе си тясна дреха: Вече нищо не ми бе забранено, намирах се в безкрайното време и пространство и можех да живея навсякъде и във всички времена.

Когато го проумях, със страх и възторг осъзнах, че съм близо до Него. Смирено почувствах естеството на червения цвят, който с нищо не може да бъде сравнен.

Всичко наоколо се обагри в яркочервено. Красотата на този цвят ме изпълни, изпълни цялата вселена. Приближавайки се към Него, ми идеше да се разплача от радост. Внезапно изпитах неловкост от това, че ще му се представя целият в кръв. Тогава се сетих: В книгите за смъртта е написано, че изпращайки Азраил и другите ангели, самият Той те призовава да се явиш при него.

Нима ще Го видя? Едва поемах дъх от вълнение.

Всичко се обви във фантастичен, невероятен червен цвят, в който заиграха изображенията на света, а сълзите ми затекоха още по-обилно, само като си помислех, че приближаващото е част от Него и че аз се намирам толкова близо до Него.

Но разбрах, че не ще позволи по-голяма близост. Разбрах, че разпитва ангелите за мене, и като видя, че ме хвалят пред Него и ме наричат достоен раб на Господа, съблюдаващ Неговите повели и забрани, той ме възлюби.

Безграничната радост и сълзите, напиращи в мене, в един миг бяха помрачени от едно мое съмнение. За да се успокоя, виновно и припряно попитах:

- През последните двайсет години от живота си аз се намирах под влиянието на безбожните картини, които видях във Венеция. Дори пожелах да ми направят портрет, но сетне се уплаших. После поръчвах да рисуват по маниера на безбожниците твоя свят, твоите раби и твоята сянка на земята - Падишаха ни.

Не си спомням Неговия глас, а само отговора, който ми даде:

- И изтокът, и западът ми принадлежат.

Толкова бях развълнуван, че не се стърпях:

- Добре, какъв е смисълът на всеки, на всичко... на цялата вселена?

„Тайна“ - отекна в мен. Или може би „Обичай“. Не мога да се закълна кое от двете.

Ангелите се приближиха, а това означаваше: Взели са своето решение, че имам право да пребивавам сред това високо небе, където заедно с множеството от духове на умрелите през десетките хиляди години ще чакам в Берзах до Съдния ден, когато ще се вземе последното решение за всекиго от нас. Бях доволен, че всичко е тъй, както е описано в книгите. Когато започнахме да се снижаваме, си припомних и друго описано в книгите - в момента на погребението тялото и духът се сливат.

Тутакси схванах обаче, слава на Аллах, че връщането в тялото е само метафора. Тържественото ми погребение, с което се гордеех, въпреки скръбта бе доста добре организирано - след намаза множеството понесе моята носилка и заслиза към близкото малко гробище „Тепеджик“. Отгоре шествието изглеждаше като тънък, изящен конец.

Ще ви разкрия къде се намирам: След смъртта духът на умрелия обикаля небето - в един хадис Пророкът казва: „Духът на вярващия е птица, която се храни от дърветата в Рая.“ Този хадис, според твърденията на Абу Омар бин Абдулбар не означава, че духът приема формата на птица или се превръща в птица, а както правилно отбелязва Ал Джаузия, духът пребивава в едно място, където летят птиците. Влюбените в перспективата венециански майстори биха нарекли мястото, от което наблюдавам, „гледна точка“, което потвърждава тълкуванието на Ал Джаузия.

Оттук хем виждам погребалното шествие, което като конец навлиза в гробището, хем съзерцавам като на рисунка как плавателен съд, подмамил вятъра в надиплените си платна блажено напредва към Сарайбурун, а бе потеглил оттам, дето свършва Златния рог. Понеже гледам от висотата на минаре, светът ми напомня рисунките на чудодейна книга, чиито страници разгръщам една по една.

Аз обаче виждам повече, отколкото би могъл да види човек, изкачил се на толкова високо място и чийто дух не се е отделил от тялото: Сега можех да виждам едновременно как децата си играят на прескочи кобила в пустата градина между гробовете зад Юскюдар, точно на отсрещния бряг; как се устремява по Босфора лодката със седем чифта весла на реисюлкютаба[122], с която преди дванайсет години и три месеца отведохме венецианския посланик от неговото имение при Великия везир Кел Рагъб паша; как дебеланата на новия пазар в Ланга прегръща грамаданска зелка, сякаш е бебе сукалче; как се радвам преди години, че след смъртта на чавуша от Дивана Рамазан ефенди ми се отваря добра възможност за работа; как се взирам в червените ризи в скута на баба, докато мама простира прането на двора; как търча към крайните квартали, когато започнаха родилните болки на покойната майка на Шекюре и обърквам къщата на акушерката; ето го и червеният ми пояс, който изгубих преди повече от четирийсет години (откраднал го е Васфи); ето я и далечната приказна градина, сънувана преди двайсет години и дано някога Аллах ми посочи, че тя е Раят; ето ги отрязаните глави, носове и уши, изпратени на грузинския бейлербей[123] Али бей, разгромил бунтовниците в крепостта Гори; ето я и моята красива Шекюре - оплаква ме, вгледана в огнището на двора, след като е проводила съседките, дошли в дома ни.

Книгите и древните учени казват, че духът населява четири места:

1. Майчината утроба. 2. Земята. 3. Берзах, където съм в момента. 4. Рая или Ада, където ще бъдем изпратени подир Съдния ден.

От Берзах духът вижда едновременно миналото и настоящето и когато си спомня, не се ограничава в едно пространство. Едва като напусне затвора на времето и пространството разбира, че животът е тясна дреха. Колко е жалко - никой преди смъртта, си не проумява, че щом в света на мъртвите истинско щастие носи безтелесният дух, най-голямо щастие за живия е тялото без дух. Ето защо докато наблюдавах как по време на разкошното мое погребение плаче и се измъчва у дома скъпата ми Шекюре, аз молех Великия Аллах да ни дари в Рая с дух без тяло, а на Земята - с тяло без дух.

38. АЗ, МАЙСТОР ОСМАН

Знаете ги опърничавите старци, дето са посветили целия си живот на изкуството. Дето мърморят срещу всекиго. Високи, кокалести, слаби. Искат малкото оставащо време до края на живота им да е повторение на вече изминалата по-голяма част от него. Избухливи, гневни, недоволстващи от всичко. Дърпат юздите и изискват безропотно подчинение. И не харесват никого и нищо. Аз съм един от тях.

Такъв беше и осемдесетгодишният майстор на майсторите Нуруллах Селим Челеби (само дето не бе избухлив колкото мене) - бях едва шестнайсетгодишен, когато ми се падна честта да рисувам до него в една и съща придворна работилница. Такъв беше и последният велик майстор, когото погребахме преди трийсет години (само дето не бе толкова слаб и висок като мене). Искам да знаете, че критичните стрели, отправяни към легендарните майстори, нявгашни управители на придворни работилници, а днес насочени към мене, както и изричаните спрямо нас обвинения са лишени от всякакви основания.

1. Ние не харесваме нищо ново, тъй като нищо ново, заслужаващо да бъде харесвано, не е създадено.

2. Държим се като глупаци с повечето хора не защото сме изнервени, преуморени или поради друг наш недостатък, а защото повечето хора са глупаци. (Отнасяме се с тях дори по-добре, отколкото заслужават, благодарение на нашата деликатност и разум.)

3. С изключение на миниатюристите, които обучих и обичах, непрекъснато забравям и обърквам имена и лица, но не защото съм изкуфял, а защото тези имена и лица просто са лишени от цвят и от блясък, които да се запомнят.

На погребението на Лелин, чийто дух Аллах прибра рано поради глупостта му, се опитах да забравя колко страдания ми бе причинил покойният, принуждавайки ме да подражавам на франкските майстори. На връщане си мислех: Не е далеч денят, когато Аллах ще дари и мен с милостта да ослепея и да си ида от тоя свят. Естествено е да ме помните, докато моите миниатюри в книгите радват очите ви и в душите ви разцъфтяват цветята на блаженството. Но след смъртта ми държа да се знае: И в залеза на живота ми имаше неща, които пораждаха щастливата ми усмивка. Например:

1. Децата. (Те са квинтесенция на целия свят.)

2. Приятните спомени. (Прекрасните юноши, жените, талантливите рисунки, приятелството.)

3. Срещата с чудесата на старите хератски майстори. (Непосветеният не може да го разбере.)

Или простичко казано: В оглавяваната от мен придворна работилница на Падишаха ни отдавна вече не се създават предишните чудеса. Виждам, работите вървят от зле на по-зле; всичко приключи. И макар че цял живот рисувахме с любов, признавам с болка - тук твърде рядко ни се удаваше да достигнем съвършенството на старите хератски майстори. Примириш ли се с тази истина, животът ти става по-лек. И тъй като смирението действително улеснява живота, добродетелта в нашия свят става още по-безценна.

Най-смирено и аз доработвах описващото празненствата за сюнета на принца ни „Сурнаме“, по-точно рисунката, изобразяваща как египетският бейлербей поднася на честваното момче своя дар - най-прецизно изработената от филигранно злато, инкрустирана с рубини, изумруди и тюркоази сабя върху червено кадифе, корабът и арабският кон с бяло петно на муцуната, надменен, гневен, по-бърз от светкавица, с по-лъскав и от среброто косъм, с юзда от златни синджири, със стремена от бисери и топази, със сърмено седло от червено кадифе, обшито с рубини. Композирах рисунката, очертах контурите на коня, сабята, принца и наблюдаващите ги посланици, чираците ми ги оцветиха, а аз след тях дооформих с четка останалото. Оцветих в лилаво някои листенца по чинара на „Ат Мейданъ“. Пожълтих копчетата на посланика на татарския хан. И тъкмо бях захванал позлатата по юздите, когато на вратата се почука. Преустанових работата.

Млад дворцов слуга. Викал ме Главният хазинедар. Очите ми приятно смъдяха. Турих в джоба на кафтана си лупата и последвах слугата.

Приятно е да поемеш по улиците след продължителна работа! Светът ти изглежда и нов, и смайващ, сякаш Аллах го е сътворил вчера.

Зърнах куче - изглеждаше по-мъдро от всички рисувани кучета. Зърнах кон - майстор-миниатюристите ги рисуват къде по-изразителни. Зърнах чинара на площада - същият, чиито листа оцветявах преди малко в лилаво.

Да пресичаш площада, който от две години бях рисувал с преминаващите по него шествия, бе все едно да пресичаш собствените си рисунки. Тръгнеш ли по някоя франкска рисунка, достатъчно е да свърнеш в първата уличка, за да излезеш и от рисунката, и от рамката; забродиш ли из рисунка, изработена в стила на нашите хератски майстори, пристигаш на мястото, отредено ни от Аллах; а ако пък си в китайска рисунка, излазът от нея е невъзможен, защото китайските рисунки поемат към далнината, а тя е безкрайна.

Младият слуга май не ме водеше към старата зала на Дивана, дето при среща с Главния хазинедар уточнявахме изплащането на възнагражденията, даровете, подготвяни от миниатюристите за Падишаха ни, приказвахме си за книгите, за орнаментираните камилски яйца, за здравето и спокойствието на миниатюристите, за подсигуряването на необходимите бои, за златния варак и другите материали, за новопостъпилите жалби и молби, за удоволствията, въжделенията, радостите и волята на Падишаха ни, Владетел на света и за какви ли не още нещица - за очите ми, за лупите ми, за болките ми в гръбнака, за подлия зет на Главния хазинедар и за неговата котка - сива, на рижи петна. Навлязохме мълком в султанската градина. Заспускахме се предпазливо, сякаш вършехме престъпление, към морето между дърветата, по-безмълвни и от нас. Щом се отправяме към двореца на брега, вероятно, казах си, ще видя Падишаха ни, сигурно е там; свърнахме обаче от пътя. Изминахме пет-шест крачки и влязохме през сводестата врата на каменната постройка зад навеса за лодки. От фурната на бостанджията се носеше дъх на хляб. Познах придворните бостанджии по червените им одежди.

В стаята сварих Главния хазинедар и Главния бостанджъ. Ангел и дявол!

Главният бостанджъ - изпълнителят на смъртните присъди и изтезанията, човекът, дето водеше разпитите, дето смазваше от бой, дето избождаше очи и пращаше на фалагата - ми се усмихна мило. Като приятел, с когото споделяме обща стаичка в хан или който се кани да ми разкаже забавна историйка.

Приказката обаче подхвана не Главният бостанджъ, а Главният хазинедар:

- Преди година нашият Повелител ми нареди да подготвя книга като един от даровете за предстоящата посланическа визита, като пожела да опазя това в дълбока тайна - започна издалече той. - Затова и не счете за подходящо да възложи написването й на нашия шахнамеджи майстор Локман, не пожела да намесва и вас, от чийто талант се възхищава. Прецени, че сте предостатъчно заети с изработваното за празненствата по повод сюнета на престолонаследника „Сурнаме“.

Влизайки в стаята, си представих с ужас, че съм наклеветен от някой подлец, убедил Повелителя, че в тази рисунка има хулителство, а в онази - насмешка, представих си как, без оглед на възрастта ми, ме подлагат на изтезания. Сега утешаващото пояснение на Главния хазинедар защо Падишахът е заръчал книгата на друг, а не на мене, ми се стори по-сладко и от мед. Изслушах познатата история на книгата, нещо ново не чух. Знаех и клюките: За ерзурумския Нусрет ходжа и, естествено, за разногласията в придворната работилница.

За да не мълча повече, зададох въпрос, чийто отговор прекрасно знаех - кому е била поръчана книгата.

- На Лелин ефенди, както ви е известно - рече Главният хазинедар и добави, гледайки ме право в очите: - Знаете ли, че не е умрял от естествена смърт, бил е убит?

- Не знаех - отвърнах простодушно като дете и млъкнах.

- Падишахът ни е гневен - рече Главният хазинедар.

Заплесът, наричан Лелин ефенди, бе един малоумник. Майстор-миниатюристите му го споменаваха с усмивка, дори с насмешка, защото притежаваше повече усърдие, отколкото познания, повече жар, отколкото ум. Вярно е, на погребението му усетих, че има нещо нередно. Кой ли го е убил наистина?

Главният хазинедар разказа подробностите. Трагедия. Да ни пази Аллах! Кой го е сторил?

- Падишахът издаде заповед - рече Главният хазинедар.

- Държи да бъдат завършени и тази книга, и „Сурнаме“...

- Има и втора заповед - намеси се Главният бостанджъ. -Ако се окаже, че долният убиец е някой от миниатюристите, наредено ни е тоя коравосърдечен Иблис да бъде изобличен. Да бъде наказан за назидание - та никому да не хрумва повече да възпрепятства работата върху книгата на Падишаха ни, както и да убива миниатюристи.

Върху лицето на Главния бостанджъ се изписа вълнение, сякаш си представи как Падишахът ни наказва престъпника.

Явно бе, че малко преди това Падишахът ни е поверил заръките си едновременно и на двамата, бе ги принудил да работят заедно, поради което отсега едва прикриваха ненавистта си един към друг - изпитах към Владетеля обич, нещо повече - възхищение. Млад слуга ни поднесе кафе, седнахме.

Лелин ефенди имал племенник, когото отгледал, той разбирал от рисуване и от книги: Кара. Познавам ли го? Премълчах. Неотдавна напуснал Серхат паша и по покана на своя Лелин се завърнал в Истанбул от границата с Персия (в погледа на Главния бостанджъ се прокрадна съмнение), присъединил се към своя Лелин и научил историята на подготвяната от него книга. Разправя, че след смъртта на Финяга ефенди, Лелин ефенди се опасявал от миниатюристите, посещаващи посреднощ дома му. Кара бил виждал рисунките на майстор-миниатюристите за книгата: Предполага, че някой от тях е убил Лелин и е откраднал рисунката с изображението на Падишаха ни, защото за нея било използвано най-много злато. Младежът не съобщил два дни за убийството на Лелин нито в двореца, нито на Главния хазинедар. И двамата подозираха Кара, който през това време сключил съмнителен брак по документи с дъщерята на Лелин и се настанил в дома му.

- Ако се претърсят домовете на моите миниатюристи и в някой от тях се открие изгубената рисунка, явно Кара ще се окаже прав - рекох. - Аз обаче познавам любимите си чеда от чираци; ни един от моите даровити миниатюристи не е способен на убийство.

- Ще претърсим щателно домовете, земите, леговищата, дюкяните, ако имат такива, на Маслината, Щъркела и Пеперудата - каза Главният бостанджъ, изричайки с подигравателен тон прозвищата, които им бях дал с толкова обич. - Домът на Кара също... - И добави нещо, което бе неизбежно: - Заради сложността на обстановката взехме разрешение от Кадия ефенди, да благодарим на Аллах, за изтезания по време на разпитите. Понеже вече е убит втори човек, близък до гилдията на миниатюристите, всички те - от чираците до майсторите - са заподозрени и към тях ще да се приложи законът за изтезанията.

Запресмятах бързо наум: 1. Разрешението не идва от Падишаха ни, щом се позовават на закона за изтезанията. 2. Според кадията, миниатюристите до един са в кръга от заподозрените, поради наличието на рецидив; ще обвинят и мен като глава на гилдията, тъй като не съм посочил виновника. 3. Преди да получат явното ми или мълчаливо съгласие, едва ли ще подложат на мъчения ръководените от мен миниатюристи, включително любимците ми Пеперудата, Маслината и Щъркела, изменили ми през последните години.

- Падишахът ни желае достойно завършване не само на „Сурнаме“, но и на тази книга, която, едва сега разбирам, е изработена наполовина - каза Главният хазинедар. - Притесняваме се, че изтезанията ще навредят на ръцете, очите, уменията на миниатюристите. Не е ли тъй? - питаше мене.

- Наскоро пак имахме подобни притеснения - намеси се грубо Главният бостанджъ. - Изкушен от дявола златар-реставратор възжелал като същинско дете чашата на Неджмие султан, сестра на Падишаха ни - дръжката й е украсена с рубини - и я откраднал. Неджмие султан се потопи в скръб, понеже това бе любимата й чаша и тъй като кражбата стана в юскюдарския дворец, Негово Величество Повелителят възложи нещата на мен. Знаех, че и Неджмие султан, и Падишахът ни се тревожат да не пострадат уменията, очите и пръстите на майстор-златарите. Веднага разпоредих да ги съблекат чисто голи и да ги хвърлят при жабите в ледения басейн сред градината. От време на време ги изкарваха оттам и педантично, ама достатъчно яко ги удряха с бича, без да досягат лицата и ръцете им. Изкушеният от дявола златар набързичко си призна и прие наказанието си. Та въпреки ледената вода и студа, въпреки десетките удари с бича, очите и пръстите на майстор-златарите изобщо не пострадаха, понеже душите им бяха чисти. Падишахът ми каза дори, че сестра му останала предоволна, а златарите, след като прочистихме гнилото семе сред тях, заработили с още по-голямо усърдие.

Бях уверен, Главният бостанджъ ще е къде-къде по-суров към моите миниатюристи. Уважаваше интереса на Падишаха ни към книгите, но за престижно изкуство смяташе калиграфията и като мнозина други подценяваше миниатюрата и в частност рисунката, твърдейки, че са неща безполезни, неща на границата на безбожието, което си заслужава наказанието и че изобщо рисуването не е мъжка работа.

- Уж сте още в стихията си и все още владеете положението, а вашите миниатюристи вече кроят кой да стане главен миниатюрист подир смъртта ви - каза той, за да ме предизвика.

Може би имаше някоя нова клюка или интрига, за които не знаех? Въздържах се, не пророних и дума. Главният хазинедар се досещаше колко съм бесен, задето зад гърба ми бе възложил изработването на книгата на покойния безумец, досещаше се и колко се гневях на неблагодарните си миниатюристи, подготвили рисунките за тайната книга, водени от суетата си и от жаждата да припечелят четири-пет акчета отгоре.

По някое време се хванах как си представям изтезаването на моите миниатюристи. Че ще ги разпитват, ще ги разпитват, ала по време на изтезанията няма да им дерат кожите, това би било непоправимо, няма и като бунтовници да ги набиват на кол, та смъртта им да послужи за назидание; няма да им трошат ръцете, краката и пръстите. Не би било подходящо, естествено, и да им избодат по едно око, както се практикуваше напоследък -доказваше го големият брой еднооки из истанбулските улици. Насмалко да прихна от смях, като си представих изпълнените с ненавист очи на любимите си миниатюристи, зъзнещи между водните лилии сред ледения басейн в най-притуления кът на султанската градина. Душата ми направо се сви, като си представих крясъците на Маслината, докато горят с нажежено желязо коравата му плът, като си представих как побелява плътта на моя любимец Пеперудата, окован във вериги. Стоях като вцепенен и не можех дори да си представя фалагата, която като някакъв чирак-крадец изтърпява моят любимец Пеперудата - неговият талант и любовта му към миниатюрната живопис неведнъж направо са ме разплаквали.

Старческият ми мозък се умълча в магията на собственото си безмълвие. Някога с тях рисувахме, забравили всичко.

- Те са най-великите майстори на Падишаха ни. Не ги погубвайте.

Доволен, Главният хазинедар се надигна от мястото си, взе от подставката в другия край на стаята свитък, донесе го и, сякаш в стаята бе тъмно, придвижи към мен два огромни свещника - пламъците на тумбестите свещи затрептяха. Бяха онези рисунки.

Как да ви разкажа какво видях, докато ги разглеждах през лупата? Идеше ми да се изсмея, ала не беше смешно. Разгневих се, макар и да не взимах всичко това насериозно. Явно Лелин ефенди бе принуждавал миниатюристите ми да рисуват не както им е присъщо, а както е присъщо на някой друг. Сякаш ги беше карал да рисуват спомени, които не са изживели, и бъдеще, което не биха желали да изживеят. И което бе още по-невероятно - заради тия глупости те се избиваха един друг.

- Гледайки рисунките, бихте ли могли да определите коя от кой миниатюрист е направена? - попита Главният хазинедар.

- Разбира се - отвърнах гневно. - Къде ги намерихте?

- Предаде ни ги Кара - каза Главният хазинедар. -Опитва се да изкара чист и себе си, и покойния си Лелин.

- Него трябва да измъчвате по време на разпита. Трябва да узнаем имал ли е и друга тайна покойният Лелин.

- Пратихме нарочен човек - отвърна доволно Главният бостанджъ. - Тайно ще преровим цялата къща на тоя новоизлюпен зет.

Тук внезапна и особена светлина озари лицата им, върху тях се изписа и страх, и възхита - и двамата скочиха.

Без да се обръщам, разбрах, че е влязъл Негово Величество Падишахът ни, Повелителят на света.

39. МОЕТО ИМЕ Е ЕСТЕР

Прекрасно нещо е задружният плач! В дома на горкичката ми Шекюре, при погребението на баща й, плакаха всички жени - близки, роднини, съседки, приятелки, наплаках се и аз. Най-напред си поплаках, опряла се до хубаво момиче, полюшвайки се в нейния ритъм, сетне, ама със съвсем друга напевност, пролях сълзи за собствената си нещастна съдба и за собствените си неволи. Ако поне веднъж седмично плачех така, вероятно щях да забравя и всекидневното бъхтене по улиците за едната прехрана, и вечните унижения, че съм дебелана, че съм еврейка - ех, щях да съм къде-къде по-словохотлива.

Обожавам тържествата, понеже сред многолюдието им забравям, че съм черната овца. Направо примирам за баклавата, ментовия мармалад, хляба с бадеми и пестилите по байрама; за пилафа с месо и бюреците по време на сюнетите; за вишневия сироп по празниците, организирани от Падишаха на „Ат Мейданъ“; за разнообразните ястия по сватбите; за сусамовата, медената и мускусната халва, изпращана от съседите след погребение.

Тихичко се измъкнах от софата, нахлузих си обувките и се смъкнах долу. Преди да се върна в кухнята, дочух странен звук, който идеше откъм открехнатата врата на стаята до конюшнята, сторих две крачки и надзърнах - Шевкет и Орхан бяха вързали с въже сина на една от плачещите горе жени и оцветяваха лицето му със старите четки на покойния.

- Опиташ ли се да избягаш, ще те пребием, да знаеш... - каза Шевкет и удари шамар на момчето.

- Дете мое, не може ли да играете спокойно, без да си причинявате болка? - попитах с най-кадифения си и притворен глас.

- Ти не се бъркай! - изкряска Шевкет.

До хлипащото момче видях малката му русокоса уплашена сестричка и незнайно защо я свързах със себе си. „Забрави, Естер!“

В кухнята Хайрие ме изгледа подозрително.

- Хайрие, от плач очите ми пресъхнаха като чешми -казах. - Ще ми дадеш ли, в името на Аллах, чаша вода?

Подаде ми я мълком. Преди да отпия, се вгледах в подутите й от рев очи.

- Разправят, че горкият Лелин ефенди умрял преди женитбата на Шекюре. То хорските усти не са торба, та да я вържеш. Разправят дори и че не бил умрял от естествена смърт.

Сведе очи. След малко вдигна глава и без да ме погледне, каза:

- Аллах да ни пази от клеветите.

Реакцията й подсказваше - „туй, дето се говори, е вярно“, тонът, с който изрече думите, подсказваше, че й е наредено да отговаря по този начин.

- Какво става? - прошепнах, сякаш бях посветена в тайната.

Нерешителната Хайрие явно бе схванала, че смъртта на Лелин ефенди я лишава от всяко превъзходство над Шекюре. Тъй де, преди малко най-горко плачеше и тя.

- Какво ще правя сега?

- Шекюре те обича много - рекох с привичното си умение да поднасям новостите. Пътьом вдигах похлупките на подредените между кюповете с туршия и петмез сахани, пресягах пръсти към някое парче, ей тъй - за проба, или пък само го помирисвах, сетне запитах кой ги е изпратил.

- Това е от Касъм ефенди от Кай сери, това от калфата в гилдията на миниатюристите, дето живее на две преки оттук, това от ключаря Солак Хамди, от булката от Едирне -  заизрежда Хайрие, ала влязлата Шекюре я прекъсна:

- Жената на покойния Финяга ефенди не дойде да ни поднесе съболезнованията си, Калбие не изпрати ни вест, ни халва!

Отправи се към лятната пристройка. Последвах я, понеже разбрах, че желае да разговаряме насаме.

- Финяга ефенди не бе враг на татко. В деня на погребението му направихме и изпратихме халва. Искам да знам какво става - рече Шекюре.

- Веднага отивам, ще поразпитам и ще разбера - отвърнах й, понеже съобразих какво тревожи Шекюре.

Целуна ме, задето не я разпитвах повече. Студът на двора ни прониза, ние се прегърнахме и известно време останахме така. После погалих красивата ми Шекюре по косите.

- Боя се, Естер.

- Не се бой, миличка. Всяко зло за добро. Ето, че накрая се омъжи.

- Ама не знам постъпих ли правилно. За да разбера това, не го допуснах до себе си. Нощта прекарах при горкичкия ми баща - погледна ме с широкоотворените си очи, сякаш питаше: „Разбираш ли ме?“

- Хасан твърди, че женитбата ви няма никаква стойност в очите на кадията. Изпрати ти това.

- Излишно е вече - рече Шекюре, ама грабна листчето и го изчете, тоз път обаче не каза какво пише в него.

И беше права, не бяхме сами на двора, дето стояхме прегърнати: Някакъв отвратителен дърводелец монтираше кепенка на прозореца в софата, паднал сутринта по незнайна причина и наблюдаваше отгоре не само нас, а и жените, дето плачеха вътре в стаята; същевременно на дворната порта се хлопаше и от къщата излезе Хайрие, изтича да отвори на съседското момче, което крещеше: „Халвата пристигна!“

- Вече са го погребали - промълви Шекюре. - Чувствам, че сега духът на горкичкото ми татенце се отделя от тялото, възнася се към небето и повече няма да се върне.

Освободи се от прегръдката ми, погледна към проблясващото небе и захвана продължително да се моли.

Внезапно усетих колко чужда, колко далечна съм за Шекюре. Нямаше да се учудя, ако за нея съм просто един от облаците в небето, в което се взираше. Щом приключи с молитвите, ме целуна по очите.

- Естер, докато е жив убиецът на татко, за мен и за синовете ми няма да има покой на този свят.

Хареса ми, че не спомена името на мъжа си.

- Върви в дома на Финяга ефенди, научи защо не са ни изпратили халва. После да ми съобщиш веднага.

- За Хасан имаш ли нещо?

Засрамих се не защото я попитах, а защото докато я питах, не намерих сили да я погледна в очите. И за да не усети срама ми, препречих пътя на Хайрие и вдигнах похлупака на сахана.

- Оххх, халва с фъстъци и сливи! - и лапнах едно парченце. - Турили са и портокал.

За миг се почувствах щастлива, като видях, че Шекюре ми се усмихна мило, сякаш всичко беше наред.

Вдигнах бохчата, излязох и едва сторила няколко крачки, мернах Кара в края на улицата. Разбирах високомерието на новия зет, погребал току-що тъста си - изглеждаше доволен от живота. Свърнах от пътя, за да не му разваля настроението и прекосих градината пред дома на любимата на обесения брат на прочутия еврейски лекар Моше Хамон. Всеки път, когато прекосявах тази градина, ухаеща на смърт, ме обземаше дълбока скръб и забравях, че съм обещала да й намеря купувач.

Същата миризма на смърт, която се усещаше в градината, надуших и в къщата на Финяга ефенди, ала тук поне отсъстваше скръбта. Аз, Естер, дето съм посетила хиляди пъти къщите на стотици вдовици, знам, че преждевременно загубилите мъжете си жени приемат положението си или с примирение и печал, или с гняв и негодувание. (Милата ми Шекюре имаше съдбата и на двата типа жени.) Калбие ханъм бе изпила отровата на гнева и тутакси разбрах, че това ще улесни нещата.

Като всички горди жени, към които съдбата се е отнесла несправедливо, Калбие ханъм съвсем естествено се опасяваше, че всеки похлопал на вратата й в тежките за дома дни е дошъл да я съжалява или още по-лошо - тайничко да се порадва за себе си, зървайки нейната несрета; затова тя изобщо не захващаше да разговаря мило с гостите, не ги предразполагаше, не се отдаваше на глупаво любезничене, а веднага минаваше към същината. За какво ли чука на вратата й тая Естер в ранния следобед, когато тъжната Калбие възнамерява да си подремне? Понеже знаех, че не я интересуват нито коприните, пристигнали с кораба от Китай, нито кърпите от Бурса, дори не се и престорих, че отварям бохчата, а направо й разкрих мъката на обляната в сълзи Шекюре.

- Горката Шекюре си има още една мъка, понеже мисли, че без да иска е засегнала Калбие ханъм, с която изживяват едни и същи страдания - рекох.

Високомерният вид на Калбие ханъм потвърждаваше, че не е в състояние да надмогне себе си, да потърси Шекюре, да я посети, за да поднесе съболезнованията си, дори да направи и изпрати халва. Зад горделивостта й естествено се спотайваше неприкрита радост: Обидата й е била забелязана. Вашата умница Естер наблегна на това слабо място, за да разгадае причините за нейния гняв.

Поясни ми накратко - била ядосана на покойния Лелин ефенди, заради подготвяната от него книга. Калбие разказа как покойният й мъж приел тази работа само защото Лелин ефенди го убедил, че книгата се прави по заповед на Падишаха, а не за да спечели четири-пет акчета повече. Обясни, че в началото мъжът й направил стотици орнаменти по страниците, ала Лелин ефенди лека-полека се отказал от орнаментираните страници и поискал да се изработят рисунки; като видял, че тия рисунки съдържат белезите на безбожието, на неверничеството, дори на хулителството, каквито човек трудно би си представил, покойният й мъж се разтревожил не на шега и взел да се пита кое е правилно и кое не. Ала тъй като бе по-умна и по-предпазлива от Финяга ефенди, внимателно добави: Съмненията не го споходили отведнъж, а постепенно, покойният Финяга ефенди се утешавал, че се дължат предимно на неговата мнителност, понеже никога не бил съзирал явно ругателство. Всъщност покойният Финяга ефенди изобщо не пропускал проповедите на ерзурумския Нусрет ходжа, тревожел се, ако не е сторил намаза навреме. Знаел, че някои подлеци от придворната работилница се гаврят с религиозния му фанатизъм, но приемал тия безсрамни шеги като проява на завист към неговите умения и изкусност.

Блестяща едра сълза се стече от блестящото око на Калбие върху бузата й и добронамерената Естер реши при първа възможност да уреди Калбие с по-добър мъж от покойния.

- Всички тия грижи покойният много-много не ги споделяше с мен - каза предпазливо Калбие. - Поприпомних си някои нещица, сама ги навързах и реших, че всичко, което ни сполетя, е заради рисунките на Лелин ефенди, при когото се отби през последната вечер.

Това вече приличаше на извинение. А аз си помислих, че може би същият „подлец“ е убил и Лелин ефенди, а страданията, както и враговете на Шекюре и на Калбие са абсолютно еднакви. Двете сирачета ме наблюдаваха изпитателно - ето, и по това си приличаха двете жени. Но безмилостната ми логика на сватовница тутакси ми подсказа, че Шекюре е по-красива, по-богата и по-загадъчна. Изрекох първото, дошло ми наум.

- Шекюре моли да й простиш, ако има някаква вина. Предлага ти сестринското си, предопределено от съдбата приятелство и би желала да й помогнеш. Да си спомниш дали последната вечер покойният Финяга ефенди е казвал, че ще се срещне и с някого другиго, освен с Лелин ефенди. Ти мислила ли си дали е имал среща и с друг?

- В джоба на горкичкия ми Финяга намерих само това -отвърна.

От камъшена кутия, пълна с игли за шиене, парчета плат и голям орех, измъкна сгънат лист и ми го подаде.

Разгледах отблизо сгънатата хартия с някакви особени форми - мастилото бе размазано. Тъкмо се сетих на какво приличат, когато Калбие изрече:

- Това са коне. Покойният Финяга ефенди години наред правеше само орнаменти, не рисуваше коне, не са го и карали да рисува коне.

Вашата стара Естер гледаше скицираните, размазани коне и нищо не проумяваше.

- Ако занеса този лист на Шекюре, много ще се зарадва.

- Ако Шекюре иска този лист, нека сама да дойде при мене - горделиво отвърна Калбие.

40. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

Може би вече сте разбрали: Животът на хора като мен, за които любовта и болката, щастието и нищетата са само повод за смразяваща самота, не е белязан нито с преголяма радост, нито с преголяма мъка. Външно дори изглежда, че силните емоции, хвърлящи в смут душите на останалите, са ни непонятни; напротив, все повече разбираме дълбоките страдания на хората. Не разбираме обаче странното безпокойство, стаено в собствените ни души. Безмълвното, омрачаващо умовете и сърцата ни безпокойство, изместващо действителните радости и скърби, които би трябвало да изпитваме.

Погребах с помощта на Аллах баща й и след погребението тичешком се прибрах вкъщи, прегърнах моята Шекюре, за да изразя съболезнованията си, а тя се отпусна на миндера с децата си, гледащи ме враждебно, разрида се и аз направо се вцепених. Нейната мъка всъщност бе моя победа; бях се оженил за нея, както мечтаех на младини и, отървал се от нейния вечно унижаващ ме баща, се бях превърнал в стопанин на къщата; е, кой е луд да повярва на сълзите ми? Макар че не бе точно така, уверявам ви; просто не можех да скърбя истински, макар и да го желаех. Защото винаги съм чувствал Лелин като баща, дори повече и от собствения си баща. И още - и на погребението, и в джамийския двор долових как мълвата за неестествената смърт на моя Лелин, тъй като нямаше кой да затвори устата на пресметливия имам, измил тялото му, е плъпнала из квартала. Ето защо действително ми се искаше да скърбя, инак това, че не плачех, можеше да се изтълкува превратно; знаете я тази най-естествена боязън - да не би да те вземат за коравосърдечен.

Схватливите жени знаят как да не отлъчват такива като мен от общността, те казват: „Плаче мълком човекът.“ И аз плачех мълком, уединил се в ъгъла, за да не гледам с почуда как ридаят пресметливите съседки и далечни роднини, и докато размишлявах как да се държа оттук нататък като стопанин, на вратата се похлопа. Изтръпнах да не би да е Хасан, макар да бях готов и на това, само и само да се отърва от тоя сълзлив ад.

На вратата - млад придворен слуга. Викали ме в двореца. Смаях се.

В края на двора вдигнах от калта едно акче. Уплаши ли ме това, че ме викат в двореца? Да, уплаши ме; и все пак бях доволен, че съм навън, на улицата, на студа сред коне, кучета, дървета и хора. Като фантазьорите, дето си въобразяват, че винаги могат да се оправят с жестокостта на света и преди да ги хвърлят на палача, захващат приказка със затворническата стража за красотата на света, за необичайната форма на облака и за крякането в езерото, та и аз така - рекох да се сдуша с пратения за мен придворен слуга, ама той се оказа изобщо непознаващо усмивката хлапе, пъпчиво и неразговорливо. Минавайки край „Света София“ с изумление отбелязах колко грациозно се протягат към смръщеното небе стройните, изключително стройните кипариси, настръхнах целият, ала не от ужаса, че ще си ида тъкмо когато подир толкоз години се ожених за Шекюре, а от несправедливостта да умра сред мъчения без веднъж да съм я любил до премала.

Мятах боязливи погледи към кулите, ала не, не вървяхме към Средната порта, зад която се вихреха инквизиторите и сръчните палачи, а към дърводелниците. Там, край хамбарите, между краката на тъмночервен кон, от чиято уста се вдигаше пара, зърнах в калта котка, която се ближеше - извърна се, ала даже не ни погледна: И тя като нас бе погълната от собствената си мръсотия.

Зад хамбарите двама в зелено-лилави одежди - така и не разбрах какви са - ме поеха от неразговорливия слуга, натикаха ме в някаква тъмна стая на малка, току-що достроена сграда - разбрах го по пресния мирис на дърво - и ме заключиха. Бях чувал за сплашващия ритуал да те затворят преди изтезанието в тъмна стая - надявах се да започнат с фалагата и се чудех с каква ли лъжа да се измъкна от положението. В съседната стая явно имаше доста народ; долавях шумове.

Така, както си бъбря, вероятно си мислите, че не се държа като човек, когото ще подлагат на мъчения. Май не съм споделял с вас - вярвам, че като раб на Аллах, съм роден под щастлива звезда. Достатъчни доказателства за това са, че след дългогодишни страдания през последните два дни ме споходи птицата на щастието, както и тайният смисъл на акчето, което намерих в калта на излизане от двора.

В очакване на изтезанията се утешавах с акчето, което, вече вярвах в това, ме пази - стисках в ръката си изпратения ми от Аллах съдбовен знак, милвах го, от време на време дори го целувах. Но когато ме измъкнаха от тъмната стая, за да ме вкарат в съседната и когато видях Главния бостанджъ с гологлавите хърватски палачи, разбрах, че акчето в джоба ми не означава нищо. Прав се оказа безжалостният мой вътрешен глас, дето нашепваше, че акчето в джоба ми не е пратено от Аллах, а е от акчетата, които преди два дни изсипах върху Шекюре - децата просто не са го забелязали. И така - бях предаден в ръцете на моя палач, без да ми е останала и сетна спасителна надежда.

Дори не бях се усетил: От очите ми се стичаха сълзи. Идеше ми да умолявам за пощада, но от устата ми - както става в сънищата - никакъв звук. Свидетел съм бил на безброй сражения и смърт, на убийства и изтезания и знаех, че човек само за миг се превръща в нищо, но никога не бях го изживявал лично. Отделяха ме от света така, както отделяха дрехите от тялото ми.

Свалиха елека и ризата ми. Единият от палачите седна връз мен и затисна с колене раменете ми. Другият, внимателно, нежно и умело, като жена, която готви, пъхна главата ми в нещо като клетка и бавно завъртя ръчката. Не беше клетка, беше менгеме, което запритиска главата ми.

Изкрещях с пълно гърло. Молех се, ала с някакви невнятни думи. Плачех, колкото да се уталожат нервите ми.

Спряха, попитаха. Аз ли съм убил Лелин ефенди?

Поех си дъх. Не.

Завъртяха отново ръчката. Боли.

Пак попитаха. Не. Кой? Не знам!

Взех да си мисля защо пък да не кажа, че съм го убил аз. В главата ми всичко приятно се завъртя. Обзе ме някакво безразличие. Не свиквах ли вече с болката? Замряхме - и аз, и палачите ми. Никаква болка, единствено страх.

Внезапно ме оставиха - знаех си, че акчето в джоба ми не ще позволи да ме убият. Измъкнаха главата ми от менгемето, което всъщност не ме стягаше кой знае колко. Яхналият ме инквизитор се надигна. Нямаше вид на човек, който иска прошка. Облякох ризата и елека си.

Настъпи продължителна тишина.

В другия край на стаята видях Главния миниатюрист Осман ефенди. Отидох и му целунах ръка.

- Не страдай, детето ми - рече. - Проверяваха те.

И разбрах, че след Лелин съм намерил новия си баща.

- Падишахът ни заповяда засега да не те изтезаваме -изрече Главният бостанджъ. - Смята за по-подходящо да подпомогнеш Главния миниатюрист майстор Осман да открие коварния убиец на миниатюристите, негови раби, подготвящи книгата. Имате три дни да разкриете тоя злодей по изработените рисунки, ще говорите и с миниатюристите. Повелителят не е никак доволен от слуховете и сплетните около книгата и миниатюристите. По заповед на Падишаха ни аз и Главният хазинедар Хазъм ага сме на ваше разположение, докато откриете подлеца. Единият от вас е близък родственик на Лелин ефенди - чувал е неговите разкази, знае историята на книгата и как са работили нощем миниатюристите. Другият е велик майстор, гордее се, че познава миниатюристите от гилдията като петте си пръста. Ако до три дни не откриете тая свиня и откраднатата страница, предизвикала толкова интриги, справедливият ни Падишах е наредил, синко Кара ефенди, да бъдеш подложен на мъчения по време на разпита. После, и нека никой не се съмнява в това, идва ред и на останалите миниатюристи.

Май изобщо не забелязах как съзаклятнически се спогледаха двамата стари, сътрудничещи си от години побратими - Главният миниатюрист майстор Осман и Главният хазинедар Хазъм ага, който му подсигуряваше поръчките, средствата и материалите за придворната работилница.

- Знайно е: Щом се извърши престъпление сред каушите, покоите или гилдиите на Падишаха ни, виновна е цялата гилдия, докато не предаде престъпника; гилдия, която не открие и не предаде убиеца, се приема за гилдия от убийци, начело с агата и майсторите и се наказва - натърти Главният бостанджъ. - Ето защо нашият Главен миниатюрист майстор Осман да си отваря очите на четири, да проучи с проницателния си поглед една по една всички страници, да разбере защо те пораждат омраза у безгрешните миниатюристи и стават причина за низости, интриги, коварства и раздори, да предаде виновника пред сияйната справедливост на Падишаха ни, Владетел на света, и така да изчисти името на своята гилдия. Затуй му предоставихме всичко, каквото пожела, и ще продължаваме да го правим. Моите хора ще изземат нарисуваните страници от домовете на майстор-миниатюристите и ще ни ги доставят тук.

41. АЗ, МАЙСТОР ОСМАН

Главният бостанджъ и Главният хазинедар повториха повелите на Падишаха ни, сетне си тръгнаха и в стаята останахме само двамата. Кара, естествено, бе сломен и оскърбен от коварството на изтезанието, от страха и сълзите си. Мълчеше като дете. Усетих, че го обиквам, не желаех да му досаждам.

Разполагах с три дни да разпозная кои миниатюристи над кои страници са работили - страниците щяха да ни се доставят от хората на Главния бостанджъ. Щяха да ги изземат от домовете на калиграфите и майстор-миниатюристите. Знаете колко се отвратих, когато за първи път видях рисунките за книгата на Лелин ефенди - за да се оневини, Кара ги бе връчил на Главния хазинедар Хазъм ага. Справедливо е да се отбележи, че в работата на един миниатюрист, отдал целия си живот на изкуството, в рисунките, които понякога те отвращават, все пак има нещо интересно. Защото дори калпавото изкуство не предизвиква у нас погнуса. С любопитство заразглеждах деветте страници на миниатюристите, посещавали нощем покойния празноглавец.

По средата на бял лист, между рамките и орнаментите на горкия Финяга ефенди - бе изработил същите и в останалите рисунки, - видях дърво. Опитах да си представя с коя сцена от коя история е свързано дървото. Ако възложа на миниатюристите си, на моя любимец Пеперудата, на прозорливия Щъркела, на дръзкия Маслината да изобразят дърво, най-напред ще си го представят като част от някоя история, за да го нарисуват уверено. Взирах се в листата и клоните на дървото, та да проумея с коя точно история го е свързал миниатюристът. Това дърво, горкото, бе обаче просто едно самотно дърво; зад него, подчертавайки още повече самотата му, се извиваше линията на хоризонта, напомняща за стиловете на старите ширазки майстори. Линията на хоризонта бе изтеглена много високо и в пустотата под нея нямаше нищо. Желанието да се нарисува дърво, просто едно дърво, както правят франкските майстори, се смесваше с желанието на персийските майстори да гледат на света отгоре и резултатът бе някаква псевдо-рисунка - нито франкска, нито персийска. Предположих, че така би изглеждало едно дърво на края на света. Но миниатюристите ми, опитали да обединят два различни стила и покойният празноглавец бяха сътворили нещо, лишено от всякакви чувства. Ядоса ме не това, че рисунката е продукт на два свята, а отсъствието на талант.

Същото изпитах и при останалите рисунки - фантастичен кон, сякаш излязъл от сънищата, покорно свела главата си жена. Подразниха ме двамата нарисувани абдали и дявола, ядоса ме изборът на темата. Явно беше, че миниатюристите ми са били принуждавани да участват в книгата на Падишаха ни. Още веднъж изпитах възхита от прозорливостта на Великия Аллах да отнеме живота на Лелин ефенди, преди да е довършил книгата. Ако питате мене, изобщо не бих желал тази книга да бъде завършена.

Как да не се разгневиш на това нарисувано куче, което ни гледа отблизо така, сякаш с него сме братя? От една страна, възхищавах се от естествената стойка на кучето, от красотата на косия му, вперен заплашително в нас поглед, от муцуната му, приведена почти до земята, от силата в белотата на зъбите му, накратко, възхищавах се от таланта на миниатюристите (бях на път да отгатна перата на чии миниатюристи са се докосвали до рисунката), създали тази творба, но от друга страна изобщо не можех да простя използването на този талант в угода на глупашката логика на една неясна воля. Дори и сам Падишахът ни да е наредил книгата, подарък за дожа, да бъде изготвена в понятен за венецианците стил, и той не би простил подражателството на франкските майстори и скръбта в тези рисунки.

Страхотно ме притесни червеното в една масова сцена, по чиито ъгли разпознах кой майстор-миниатюрист какво е работил. Нечия ръка, не се досещах чия, повлияна от странна, загадъчна логика бе положила невероятен червен цвят и целият рисуван свят бе потопен в червено. Разкрих пред Кара участието на всеки един от миниатюристите: Чинарът е на Щъркела, корабите и къщите - на Маслината, хвърчилото и цветята - на Пеперудата.

- Напълно естествено е велик майстор като вас, години наред възглавявал гилдията, да разпознава почерците на отделните миниатюристи, да разграничава характера на мазките им, своенравието на щриха им - рече Кара. - Лелин ми обаче, този книголюб особняк, ги е принудил да творят в нов, непознат стил - как тогава ще различите със сигурност отделните изяви на миниатюристите?

- Живял някога влюбен в книгите и в миниатюрната живопис падишах; живеел си той усамотено в крепостта, извисяваща се над Исфахан - реших да му отговоря с една история аз. - Бил храбър, умен, ала жесток падишах. Изпитвал обич единствено към книгите и дъщеря си. Тъй бил привързан към нея, че слухът, разпространяван от враговете му, според който бил влюбен в дъщеря си, едва ли бил лишен от основания. Тъй горделив бил и ревнив, че бил готов незабавно да отпочне война с принцовете и шаховете на всяка съседна страна, проводила пратеници да поискат ръката на дъщеря му. Естествено, мъж, достоен за неговата щерка не съществувал, на всичкото отгоре той я укривал вдън четирийсет стаи зад четирийсет ключалки. Защото вярвал в исфаханското поверие, че зърне ли я чужд човек, красотата й ще повехне. Когато била готова поръчаната от падишаха книга за Хосроу и Ширин, илюстрирана в хератски маниер, из Исфахан тръгнал слух: Бледоликата красавица, изобразена в една от масовите сцени, била щерката на ревнивия падишах. Много преди да достигнат слуховете до него, смутеният от тайнствената рисунка падишах разгърнал с треперещи ръце страниците на книгата и със сълзи на очи забелязал, че красотата на неговата дъщеря е претворена. Говорело се дори, че не самата дъщеря, а нейната красота като печален призрак била напуснала покоите си и, отразявайки се в огледалата, се е шмугнала под врати и през ключалки, за да се яви пред взора на мининиатюриста като лъч, като едва забележима мъглявина. Младият и талантлив миниатюрист не можел да откъсне очи от тази хубост, накрая не издържал и я изобразил в едно ъгълче на листа, върху който работел. Рисунката представлявала разхождащата се сред полето Ширин в мига, когато зърва нарисувания лик на Хосроу и се влюбва в него.

- Учителю, ефенди, та това е просто случайност -възкликна Кара. - Всички харесваме този епизод от легендата.

- Това не е приказка, а действителност - отвърнах. - Чуй: Нашият миниатюрист не претворил красотата на падишахската щерка в Ширин, а в недиме - една от придворните дами на Ширин, които я развличали, слагали трапезата и свирели на уд. Защото тъкмо в онзи момент рисувал въпросната недиме. И я пресътворил така, щото нейната дивна красота засенчила красотата на Ширин, от което и хармонията на творбата се нарушила. Щом видял дъщеря си, падишахът тутакси разпоредил да бъде издирен талантливия миниатюрист. Хитрецът обаче, понеже се боял от гнева на падишаха, бил нарисувал недимето, а всъщност - дъщерята на падишаха, не в обичайния си, а в съвсем друг, различен маниер, та да не бъде разпознат като автор. Понеже до същата рисунка се били докосвали перата и уменията на още мнозина миниатюристи.

- Добре, как тогава падишахът е подразбрал кой е нарисувал щерка му?

- По ушите.

- Чии уши, на щерката или на изобразената?

- То, в крайна сметка, е едно и също. Падишахът, съвсем интуитивно разгръщайки страниците на изработените от собствените му миниатюристи книги, взел най-внимателно да се вглежда в ушите. И открил отдавна познатата истина: Всеки миниатюрист, независимо от таланта си, има свой, специфичен подход в рисуването на ушите. Нещо, което не може да се каже за изображението на лицето, било то лицето на падишах, на дете, на воин, дори то да е, да пази Господ, неприкритото лице на Пророка, или пък, да не дава Господ, лицето на дявола. Всеки миниатюрист обаче рисувал ушите по свой си начин, сякаш оставял връз тях своя таен подпис.

- Защо?

- Когато рисуват лице, майстор-миниатюристите най-вече обръщат внимание на изражението му, на приликата и отликата му с нечие друго лице, на близостта му с духовната красота, рисуват го в съответствие с възприетите норми. Когато стигнат до ушите, миниатюристите не заимстват един от друг, не ползват образци, не рисуват от натура. Защото когато рисуват уши, изобщо не се замислят, не влагат жар, не проявяват внимание. Паметта движи перата им.

- Но великите майстори не рисуват ли и без друго по памет, без да наблюдават конете, дърветата, хората?

- Така е - отвърнах. - Ала това е едно наизустяване, едно придобито с годините аналитично осмисляне. Те много добре знаят, че изкривяват образа на последния прекрасен кон от кръв и плът, който са наблюдавали, понеже в живота си са виждали достатъчно коне и рисунки на коне. Перото на майстор-миниатюриста, изрисувало десетки хиляди коне, най-накрая, благодарение на познанието, душевността и опита, се приближава до изобразяване на Коня, какъвто го е замислил Аллах. В един миг конят, нарисуван от ръката по памет, нарисуван с умение, с изстрадване и познание, се превръща в кон, твърде близък до Коня на Аллах. Но ръката, нарисувала ухото набързо, без натрупан опит, автоматично, без да уподобява ухото на падишахската щерка все ще допусне някое несъвършенство. Всеки миниатюрист допуска различни несъвършенства. Които се превръщат в негов подпис.

Чу се шум, настъпи някакво раздвижване. Хората на Главния бостанджъ оставяха страниците, иззети от калиграфите в старата придворна работилница и от домовете на моите миниатюристи.

- И без друго ухото всъщност е едно човешко несъвършенство - казах аз на Кара в желанието си да предизвикам неговата усмивка. - Различно и в същото време еднакво при всеки човек: Истинска уродливост.

- А какво се случило с миниатюриста, когото разпознали по подписа-ухо?

„Ослепили го“ - едва не изтърсих на Кара, но за да не го натъжавам повече, отвърнах:

- Оженил се за дъщерята на падишаха. Оттогава до днес сред хановете, шаховете, падишасите, собственици на много придворни работилници този стил, по който разпознават миниатюристите е известен като „стил недиме“, той е тайна - чрез него, когато миниатюристът сътвори една рисунка, колкото и малка да е тя, тутакси разкриват кой е извършителят на престъплението, даже и да отрича. Важното е да бъдат открити онези набърже пресъздадени детайли, които не са в центъра на рисунката и не са от съществено значение. Това могат да бъдат ушите, ръцете, тревата, листата, конските гриви, дори нозете и ноктите. Важното е миниатюристът да не знае, че дадена особеност е всъщност неговият подпис. С мустаците например не се получава; доста художници са забелязали, че всеки рисува по свой специфичен начин мустаците, тъй че те се превръщат в някакъв полуподпис. Но биха могли да бъдат веждите, защото никой не им обръща особено внимание. Дай сега да видим кои са младите майстори, чиито четки и пера са докосвали рисунките на покойния Лелин.

Подредихме една до друга страниците на двете книги - книгата на покойния Лелин и работеното под мое ръководство „Сурнаме“, описващо празника за сюнета на принца; две книги с различна тематика и с различен изобразителен изказ - едната тайна, другата - явна - работата по нея продължаваше; с Кара старателно изучавахме местата, които обхождаше моята лупа.

1. Най-напред на страница от „Сурнаме“, изобразяваща как Падишахът ни наблюдава от специално изградения за зрелището дворец шествието на кожухарския еснаф, внимателно се вгледахме в лисичата паст върху кожата, която държеше облеченият в червен кафтан кожухар с лилавия пояс. Пастта на лисицата бе разтворена, зъбите се открояваха до един; зъбите на злочестото създание в рисунката с дявола на Лелин, полудявол, полувеликан, което, мислех си, водеше началото си от Самарканд, и зъбите на лисицата бяха дело на една и съща ръка, бяха дело на Маслината.

2. През един весел ден от празненствата за сюнета, под прозореца, гледащ към „Ат Мейданъ“, пред Падишаха ни се явяват дрипави воини на правата вяра. Един от тях казва: „Повелителю мой, докато воювахме като твои юначни воини с неверниците за правата вяра, паднахме в плен, освободиха ни, за да намерим пари за откуп на близките си, на братята си, които останаха там като заложници, но в Истанбул открихме, че всичко е поскъпнало и сега не можем да изпратим пари за освобождаването на своите близки, останали като заложници при неверниците, тъй че се нуждаем от твоята помощ; дай ни или алтън, или пленник, та да го разменим за братята си заложници и така да ги освободим.“ Ноктите на ленивото псе, което с едно око наблюдава Падишаха ни, злощастните воини, персийските и татарски посланици и ноктите на кучето, включено в сцената, изобразяваща приключенията на парата в книгата на Лелин, бяха дело на една и съща ръка, бяха излезли изпод перото на Щъркела.

3. Сред премятащите се пред взора на Падишаха ни, сред търкалящите яйца по дъските фокусници, един плешивец с лилав елек и голи бедра е клекнал в края на червен килим и удря дайрето си - обхванал го е с пръстите си точно както жената с тепсията от червената рисунка в книгата на Лелин (Маслината).

4. Ето: Розовата земя със сините камъни, по която пред Падишаха ни с тенджери в ръце преминават майстор-готвачите, варейки сарми с месо и лук в огромен казан върху огнище, настанено връз едноколка, и тъмносинята земя с алените камъни, по която без да стъпва се придвижва нещото, наподобяващо полупризрак от рисунката на Лелин, именувана „Смъртта“, бяха дело на една и съща ръка (Пеперудата).

5. Докато персийският посланик убеждава Падишаха ни, Владетел на света, че персийският шах е негов приятел и че не питае никакви други, освен дружески чувства към него, татарските вестоносци съобщават, че войските на шаха се готвят за нов поход срещу турците, и в миг тълпата се разфучава, и сред гнева и хаоса, за да уталожат вдигналия се над площада прахоляк, пристигат водоносци и мъже, преметнали на гърбовете си кожени мехове, готови да лиснат ленено масло връз гневно напиращата към посланика тълпа, та да я усмирят. Тичайки, водоносците и мъжете с кожените мехове, пълни с ленено масло, вдигат крак досущ като тичащите воини от оцветената в червено страница, и значи бяха дело на една и съща ръка (Пеперудата).

Последното откритие не бе мое, а на Кара - ококорил очите си като гадателски камъчета, той направляваше търсенето на улика, насочвайки лупата в ръката ми ту вдясно, ту вляво, ту към една, ту към друга рисунка, подтикван от страха пред евентуалното изтезание и от надеждата да зърне жена си, чакаща го вкъщи. Отне ни цял следобед да направим детайлно проучване в „стил недиме“ на деветте рисунки, останали от покойния Лелин и на работата на миниатюристите върху тях, както и да анализираме резултатите.

Покойният Лелин ефенди не бе предоставил и една страница изцяло на четката и уменията на един-единствен миниатюрист -и тримата ми майстори бяха взели участие в изработването на повечето рисунки. Това пренасяне на рисунките от къща на къща, това размотаване напред-назад, говореше за недоизпипаност. В рисунките бе взела участие и някаква неумела, непозната за мен ръка, ядосах се като видях колко бездарен е гнусният убиец, ала по неуверените мазки Кара се досети, че автор е Лелин му: Благодареше на него не тръгнахме по неверна следа. Ако не броим горкия Финяга ефенди, орнаментирал книгата на Лелин съвсем като нашето „Сурнаме“ (да, естествено, почувствах се оскърбен) - струва ми се, четката му е играла по стените, листата и облаците, - вече беше напълно ясно, че в тези рисунки са взели участие единствено моите трима миниатюристи, най-добрите в цялата гилдия. Чедата ми, отгледани от мен с любов още от чирашките им години, любимите мои трима таланти - Маслината, Пеперудата и Щъркела...

С цел да облекча разследването, разказах за умението, майсторството и нрава на всеки от тях, като пътьом споделих нещица и от своя живот:

КАЧЕСТВАТА НА МАСЛИНАТА

Истинското му име е Велиджан, не знам да е имал друго, освен даденото му от мен прозвище, защото никъде не съм срещал негов подпис. По вторниците ме взимаше сутрин от къщи, докато беше чирак. Прекалено е горд; и още нещо - дори да се унижи дотам, че да се подпише, би искал това да се знае, което означава, че не би прикрил подписа си. Аллах го е надарил с велик талант. Прави всичко и най-лесно, и най-добре - от орнаментирането до рамкирането. Той е най-блестящият художник в придворната работилница, когато трябва да се рисува дърво, животно и човешко лице. Бащата на Велиджан, който, струва ми се, бе го довел още десетгодишен в Истанбул, в Табриз е бил ученик на прочутия художник на лица Сиявуш от придворната работилница на сафавидския шах; родословието на майсторите се простирало назад чак до времето на моголите. Моят ученик рисува лицата на младите влюбени клъгли като месечина, както китайците и както изпиталите моголо-китайското влияние майстори, установили се преди сто и петдесет години в Самарканд, Бухара и Херат. Нито докато беше чирак, нито след като стана майстор успях да разчупя, както ми се щеше, тоя костелив орех, затворен в себе си. Щеше ми се да надскочи стила и образците на моголо-китайско-хератските майстори, заложени дълбоко в душата му, дори, ако се наложи, да ги забрави. Когато му го казах, той мигом отвърна, подобно на всеки миниатюрист, сменящ придворната работилница и страната, че всъщност отдавна ги е забравил и никога не ги е следвал. За повечето миниатюристи, съхранили в паметта си онези фантастични образци, това бе важно, но ако Велиджан успееше да ги забрави, щеше да стане най-великият миниатюрист. Без сам да го забелязва, той таеше дълбоко в душата си наученото от майсторите като грях, който не мажеш да отречеш, и от това имаше две ползи: 1. Изпитваше чувство на вина и отчужденост, а те придават зрялост в сръчността на даровития миниатюрист. 2. Когато е притеснен, си припомня онова, дето твърди, че го е забравил и, ползвайки някой стар хератски образец, великолепно се справя с непознатата тема, с новия сюжет, с необичайната сцена. Маслината има набито око, знае как хармонично да внесе в новата рисунка наученото от старите образци, от старите майстори на шах Тахмасб. Ръцете му успяват да постигнат невероятно съзвучие между хератската рисунка и истанбулската миниатюра.

Веднъж, както постъпвах и с останалите миниатюристи, нахлух без предупреждение в дома му. Работното му място не беше като на другите миниатюристи, а в пълен безпорядък - най-хаотично бяха разпръснати бои, четки, раковината за излъскване на хартията, подставката. Беше ужасно мръсно. За мен това бе загадка: Ала той изобщо не изпитваше срам. Не работеше допълнително, за да изкара някое и друго акче отгоре. По повод на всичко казано от мен, Кара ме уведоми, че според покойния Лелин, Маслината проявявал най-жив интерес към стиловете на франкските майстори и бил най-близо до тях. Разбрах, че за покойния празноглавец това е била своего рода похвала. И погрешна оценка. Не знам дали повече, отколкото е видно, тайничко е обвързан с хератските стилове, възприети чрез учителя на баща му Сиявуш и неговия учител Музаффер, с епохата на Бехзад и на старите майстори, но според мен Маслината проявява интерес към други тайни неща. От всичките ми миниатюристи той е най-кроткият, най-затвореният, най-престъпният, най-вероломният, най-потайният (тези неща ги изрекох на себе си). Когато Главният бостанджъ спомена за изтезания, най-напред за него се сетих. (Едновременно и исках, и не исках да бъде изтезаван.) Има очи на джин - всичко вижда, всичко забелязва, даже и моите несъвършенства; но като всеки безродник, и той се нагажда към всичко и твърде рядко и предпазливо посочва чуждите грешки. Коварен е, да, ала според мене не е убиец. (И туй не го казах на Кара.) Маслината не вярва в нищо. Не вярва и на парите, макар плахо да ги събира. Въпреки общоприетото схващане, хората стават убийци не поради липсата на вяра, а поради своята прекомерна вяра. Миниатюрната живопис против живописта, живописта против Аллах, да не дава Господ, са най-преките пътища към противопоставянето; всеки го знае: Поради непризнаването на вярата в този смисъл, Маслината е истински художник. Мисля си, ала едва сега, че по талант отстъпва на Пеперудата, дори на Щъркела.

Щеше ми се Маслината да бе мой син. Изрекох го, защото желаех Кара да ревнува Маслината; Кара само широко отвори черните си очи и ме изгледа като заинтригувано дете. Обясних му, че когато Маслината работи в стил „сиях калем“, когато нахвърля за албумите ескизи или изобразява отделни воини, ловни сцени, панорами с щъркели и жерави по подобие на китайците, красиви юноши, които четат стихове и свирят на уд под дървото, се получава истинско чудо - той успява да претвори тъгата на легендарните влюбени, гнева на разярения шах със сабя в ръка, страха, изписан върху лицето на юнака, избягващ набезите на дракона.

- Навярно нему е поръчал да направи, по подобие на франкските майстори, с всички й подробности, последната рисунка, изобразяваща седналия ни Падишах?

Искаше да ме затрудни ли?

- В такъв случай защо Маслината, след като е убил Лелин, ще взима рисунка, която познава? - попитах. - Или защо му трябва да убива Лелин, за да види рисунката?

Замислихме се.

- Може би в тази рисунка е липсвало нещо или пък е съжалил за нещо и се е уплашил? Или... - заразсъждава Кара.

- Или след като е убил горкия Лелин, я е взел, за да причини някаква вреда, за спомен, или просто ей така? Маслината е велик миниатюрист и е естествено да изпитва почит към хубавата рисунка.

- Да, вече говорихме, че Маслината е велик миниатюрист - отвърнах ядно. - Но нито една от рисунките, направени за Лелин, не е сполучлива.

- Още не сме видели последната - смело отвърна Кара.

КАЧЕСТВАТА НА ПЕПЕРУДАТА

Известен е като Барутханели Хасан Челеби, но аз винаги съм го наричал Пеперудата. Това ми напомня за прекрасното му детство, за младостта му: Той бе невероятно красив, зърнеше ли го някой, не можеше да повярва на очите си и пожелаваше да го види повторно. Удивляваше ме чудото, че е талантлив точно толкова, колкото бе и красив. Той е майстор на багрите - там му е силата; рисува с любов, сякаш оцветява за собствено удоволствие. Но на Кара казах, че витае из облаците, че му липсва целеустременост и е нерешителен. И добавих с ненужна тревога: Той е истински миниатюрист, който рисува със сърцето си. Пеперудата е истински миниатюрист, когато рисува, за да достави радост на окото, но не и когато рисува за ума, например, за да предизвиква животинското у нас, за да погали гордостта на Падишаха ни. Тегли широки, спокойни, щастливи и заоблени линии, сякаш е взимал уроци от казвинските майстори преди четирийсет години, смело нанася ярки, чисти цветове и в загадъчната подредба на рисунката му винаги има една приятна заобленост - обучих го аз, а не отдавна починалите казвински майстори. Навярно поради това го обичам повече и от син, но не му се възхищавам. В детството и в ранната му младост доста съм го пердашил с перодръжките, с линийките, че и с цепеница дори, както и останалите чираци, но не тази е причината за моето неуважение към него. Удрял съм с линийките и Щъркела, ала го уважавах. Боят на майстора, както погрешно се смята, не унищожава джиновете на таланта и дявола в душата на младия чирак, само временно ги възпира. Ако боят е справедлив, по-нататък миниатюристът, поуспокоил разбеснелите се джинове и дявола, започва да твори всеотдайно. Боят, който е изял от мен Пеперудата, го направи щастлив и покорен миниатюрист.

И пак се изпълних с желание да го похваля пред Кара: Рисуването на Пеперудата е доказателство - казах, - че изображението на щастието, за което поетът пита в едно месневи, може да се получи само с усет към цветовете, а този усет си е дар от Аллах. Когато го проумях, разбрах какво липсва на Пеперудата: Липсва му безверието, за което в един свой стих споменава Джами - „тъмната нощ на душата“. Напълно убеден, че ще сътвори щастливата рисунка, той работи, обзет от вяра и радост, сякаш се намира насред самото щастие в Рая и наистина създава една щастлива рисунка. Обсадата на крепостта Допио от нашите войски, коленопреклонното целуване на краката на Падишаха ни от страна на унгарския посланик, възнесението в небето на Пророка с неговия кон: Сами по себе си тези събития са щастливи, ала в ръцете на Пеперудата се превръщат в същинска отрада, която размахала криле, напуска страницата. Ако в рисунката, която съм поръчал, се окаже, че мракът на смъртта или сериозността на заседанието на Дивана са в повече, казвам на Пеперудата да я дооцвети, „както той си знае“ и ширналите се морета започват да трептят, сякаш ги е разлюшкал вятър. Понякога ми се струва, че Аллах желае светът да изглежда като в рисунка на Пеперудата, че се е разпоредил животът да е една отрада. Това е свят, в който цари цветова хармония и се четат прекрасни стихове, свят, в който времето е спряло, а дяволът не припарва изобщо.

Дори Пеперудата обаче съзнава, че това не е достатъчно. Шушукаше се - съвсем основателно, - че в творбите му всичко е щастливо като на празник, но е лишено от глъбина. Че само малолетните принцове и одъртелите харемски жени харесват рисунките му: Но не и хората, принудени да се борят със злото в живота. И тъй като Пеперудата, горкият, знае за тези слухове, нерядко завижда на много по-бездарните и неспособни миниатюристи, наричайки приказките им дяволщини и джиновщини. В повечето случаи обаче и дяволщината, и джиновщината си бяха най-елементарна злоба и завист.

Сърдя му се, че се чувства щастлив не когато се потопява в изобразявания от него великолепен свят, а когато си представя как другите ще харесат творбата му.

Сърдя му се, че непрекъснато мисли за парите, които ще изкара. И заради ей тая ирония на съдбата: Къде по-бездарни миниатюристи много повече се вглъбяват в своето изкуство от него.

Примирявайки се с тия си недостатъци, Пеперудата бе отхвърлил необходимостта да се жертва за изкуството. Като немалко безмозъчни миниатюристи и той жадуваше да изработва рисунки върху нокът и оризово зърно, невидими с просто око. Веднъж го попитах дали тази страст, от която мнозина ослепяват още на младини, не го изкушава поради неудобството му, че Аллах го е пренадарил с талант. Единствено бездарниците ги привлича да рисуват едно подир друго листенцата на дървото върху оризово зърно, та да се сдобият с лесна слава и да впечатлят наивните господа. Нуждата да рисуваш не заради себе си, а за да си харесван от другите бе превърнала Пеперудата, повече от всекиго другиго, в роб на чуждата благосклонност. Тъкмо по тая причина боязливият иначе Пеперудата иска да стане Главен миниатюрист, та да си подсигури положението. Темата я отвори Кара.

- Да, зная, че интриганства, за да заеме моето място подир смъртта ми - казах.

- Би ли могъл по тази причина да убие свои побратими?

- Би могъл. Защото е голям майстор, макар и да не го съзнава и защото докато рисува, нито за миг не забравя действителността.

Изричайки тия думи, проумях, че всъщност искам тъкмо Пеперудата да оглави придворната работилница подир мен. На Маслината не вярвам, вярвам, че в края на краищата и Щъркела неусетно ще стане проводник на франкските стилове. Решимостта на Пеперудата, за чиято погубваща се според мен душа страдах, бе необходима за правилното управление на една придворна работилница и за разбирателството с Падишаха. Единствено чувствителността на Пеперудата и преклонението му към багрите могат да противостоят на франките, убеждаващи зрителя, че талантът е да показваш не като рисувана измислица, а като нещо реално онова, което рисуваш - кардинали, мостове, лодки, свещеници и конюшни, волове и колела, дори сенки, сякаш си равнопоставен с Аллах.

- Отбивали ли сте се в дома му без предупреждение, както при другите миниатюристи?

- Който гледа творбите на Пеперудата, усеща, че той умее да обича и страда със сърцето си и знае цената на любовта. Но като всички влюбени в багрите, често мени настроенията си. Харесвам чудодейния му талант, дар от Аллах, усета му към цветовете - докато бе млад, го наблюдавах доста отблизо, познавам го прекалено добре. Естествено е при това положение останалите миниатюристи да завиждат и злобно да коментират отношенията между майстора и чирака. Но той изобщо не се интересуваше какво говорят другите, любовните му увлечения отидоха твърде далеч. След като се ожени за красивата щерка на кварталния бакалин в Йенилер, нито имах желание да отида да го видя, нито ми се отдаде сгоден случай.

- Казват, че се сближил с привържениците на ерзурумския ходжа - вметна Кара. - Софтите на ерзурумския ходжа твърдят, че сурнаметата, в които е изобразено всичко - от готвача до факира, от дервишката сбирка до кючеците, от кебапчията до ковача, както и нашите сефернамета[124] със сраженията, оръжията, кървавите и простички мигове са оскърбление, всичко това не се вмества във вярата и ще бъде забранено; казват, че едно връщане назад към книгите на спарите персийски майстори само ще е от полза за Пеперудата.

- Дори и да се завърнем победно и щастливо към фантастичните рисунки от времето на Тимур, подир мен единствен Щъркела би могъл да продължи тази традиция и ако навлезем в детайлите на професията, всъщност трябва да кажа, че накрая всичко ще бъде забравено - отвърнах безжалостно. - Защото всички ще предпочетат рисуването на франките.

Вярвах ли сам на тези съкрушителни думи?

- Тъй казваше и Лелин - тихо се обади Кара. - Само че той беше оптимист.

КАЧЕСТВАТА НА ЩЪРКЕЛА

Видях го да се подписва веднъж като Мусаввир Понахкяр Мустафа Челеби. Докато полагаше подписа си като победител, се усмихваше, без изобщо да се главоболи с въпроси от рода на притежава ли, не притежава ли, трябва ли да притежава свой стил и ако го притежава, нужно ли е да оставя подписа си демонстративно, или да го прикрива по подобие на старите майстори.

Смело се втурна по пътя, който му разкрих и рисуваше неща, на които никой дотогава не бе обръщал внимание. И той като мене забелязваше всичко, не твърдеше, че старите майстори от времето на Тимур и легендарните табризки и казвински миниатюристи не са изобразявали обикновения живот, за да не ги подлага на унижение, а рисуваше как стъкларите духат разтопения в пещите материал, за да изваят сини кани и зелени шишета, рисуваше кожите на обувките и ботушите, старателно изработвани от приведения над тях обущар с иглите му и калъпите му, изографисваше умело дъгите на някое празнично дървено конче, извличането на масло от пресованото зърно, гърмежа на нашите насочени към врага топове, дулата и резбите по пушките. Той е първият Мюсюлмански миниатюрист, завърнал се невредим от войната, където с интерес се вглеждал във вражеските крепости, топовете, армиите, облените в кръв коне, умиращите и труповете - беше солидно подготвен за по-късното рисуване на сефернаме.

Разпознавам го най-напред по темата, а сетне по стила, най-напред по незабелязваните от останалите детайли, а сетне по темата. С абсолютно спокойствие мога да му поверя една рисунка от композирането й, та до оцветяването на най-дребните й подробности. Тъй че правото да заеме моето място е негово. Но е толкова пламенен и самолюбив, толкова подценява останалите миниатюристи, че не би се оправил с управлението им, би ги разгонил. Ако зависеше от него, със своята невероятна трудоспособност би се нагърбил сам с всички рисунки в придворната работилница. И би се справил. Велик майстор е. Знае си работата. Обича се. Щастливец!

Видях как работи, когато посетих без предупреждение дома му. Навред: Нарисувани страници за книгата на Падишаха, за моята книга, припряно изработени страници за някакво къяфетнаме, заръчано от любопитни и презиращи ни франкски пътешественици, страница с три рисунки за надменен паша, дори рисунки, правени за албумите ей така, за собствено удоволствие... Всички те, включително и една безсрамна рисунка на полово сношение, бяха пръснати върху подставки, плотове и миндери, а Щъркела, висок и хилав, работлив като пчела, притичваше, тананикайки си, от една към друга рисунка, грабваше пътьом ножицата от разбъркващия боите чирак, сътворяваше нещо гротескно върху рисунката, показваше ни я и се заливаше от смях, удивен от самия себе си. За разлика от останалите миниатюристи не преустанови работата си с почтителна тържественост, само защото съм го посетил, напротив - щастливо изложи на показ шеметността на своите дарени от Аллах умения (изпълнявайки едновременно задълженията на седем-осем миниатюристи) и плодовете на тази работоспособност. Улових се, че тайничко се надявам - ако подлият убиец се окажеше един от тримата ми миниатюристи, това да е Щъркела. В чирашките му години, когато го зървах петък сутрин пред прага си, не му се радвах толкова, колкото на Пеперудата.

Представяше в рисунките си какви ли не странни подробности, без всякаква логика (освен да са забележими), само и само за да покаже, че ги е оценил - в това отношение приличаше на франкските майстори. Но за разлика от тях, пламенният Щъркела не откриваше в човешките лица нещо специфично и уникално и не ги пресъздаваше така. Предполагам, че понеже явно или прикрито презираше всички, презираше и човешкото лице. Покойният Лелин му бе възложил да пресъздаде лика на Падишаха ни.

Дори когато работеше върху някоя сериозна тема, не можеше да се укроти и освен основното събитие, рисуваше в някой ъгъл подозрително куче или кошмарен просяк, оскърбяващ с мизерността си разкоша и блясъка на съответния празник. Беше тъй самоуверен, че си позволяваше да се присмива над собствените си рисунки, над темата, над самия себе си.

- Убийството на Финяга ефенди и хвърлянето му в кладенеца - рече Кара, - наподобява хвърлянето на Юсуф в кладенеца от неговите завистливи братя. Убийството на Лелин пък ми напомня внезапното убийство на Хосроу от неговия син, пожелал жена му Ширин. Всички говорят, че Щъркела се прехласвал да рисува бойна сеч и кървава смърт.

- Нито аз, нито майстор-миниатюристите ми можем да бъдем разпознати по темата, върху която работим. Издават ни не поръчковите теми - те са все едни и същи, - а прикриваната чувствителност, която пренасяме върху листа. Светлината, излъчваща се сякаш от душата на рисунката, свянът или яростта, с които разполагаме върху листа хора, коне и дървета, желанието и тъгата, които ни навяват проточилите се към небето кипариси, усещането за покорство и смирение, които се пренасят върху страницата, докато я изработваме със страст, от която се ослепява, кахлените плочки по стената... Това са нашите тайни знаци: А не коне, всеки от които е копие на съседния. Когато миниатюристът изобразява яростта и устрема на коня, той не отразява своя гняв и устременост; в желанието си да направи най-прекрасната рисунка на кон, миниатюристът добавя любовта, която изпитва към богатството на света и неговия създател, багрите на любовта към живота.

42. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

Цял следобед с великия Майстор Осман говорихме за майстор-миниатюристите и за страниците от книгата на Лелин - чий бил почеркът в тях, кой ги е довършвал, чии багри отсъствали в тях, кой и защо бил зарязал работата наполовина - и ги преценявахме. Почтителните, но безцеремонни люде на Главния бостанджъ бяха претърсили домовете на майстор-миниатюристите и калиграфите и ни бяха доставили работите им (някои страници нямаха отношение към нито една от книгите; други доказваха, че калиграфите, за да припечелят допълнително, са поемали поръчки и встрани от двореца); бяхме решили, че хората на Главния бостанджъ са си тръгнали, ала един от тях, най-довереният, влезе, приближи се до Майстор Осман и измъкна от пояса си лист.

Първоначално не му обърнах внимание, рекох си, че е прошение от тия, дето се пращат до оглавяващия някоя гилдия от родител, пожелал да даде сина си за чирак. По проникващата отвън бледа светлина разбрах, че от утринното слънце вече няма и следа. Опитах да зарея празен поглед в далечината, без да се съсредоточавам върху нищо, та да се отморят очите ми - старите ширазки майстори твърдели, че ако младият миниатюрист не желае да ослепее преждевременно, трябва да го прави начесто. Едва по-късно с вълнение разпознах приятния цвят на листа, който Майсторът държеше в ръката си с почуда, разпознах разтуптяващия сърцето ми начин, по който бе сгънат. Шекюре ми пращаше същите писма чрез Естер. Тъкмо да възкликна като глупак „какво съвпадение“, когато забелязах, че както и първото писмо на Шекюре, и това бе придружено от рисунка върху груба хартия!

Майстор Осман взе изрисуваната хартия и ми подаде писмото - пламнах от срам, беше от Шекюре.

„ Кара бей, изпроводих Естер при Калбие, жената на покойния Финяга ефенди, та да се разбере с нея. Тя й показала рисунката, която ти пращам. След Естер и аз се отбих в дома й, увещавах я с цялото си сладкодумие, умолявах я да ми даде рисунката, като й обясних, че ще е от полза за делото ни. Това парче хартия било намерено у горкия Финяга ефенди, когато го извадили от кладенеца. Калбие се закле, че никой не е поръчвал на покойния й мъж да рисува кон. Тогава кой го е нарисувал? Хората на Главния бостанджъ претърсиха къщата. Тая работа с коня е спешна, затова ти изпращам рисунката. Децата ти целуват ръка. Твоя жена Шекюре. “

Два пъти препрочетох последните три думи в писмото на моята красавица, взирах се в тях почтително, сякаш се взирах в три фантастични червени рози сред някоя градина. Сетне и аз забих поглед в хартията, която Майстор Осман внимателно оглеждаше с лупата: Забелязах, въпреки че мастилото се бе поразмазало, очертанията на коне, нахвърлени с един замах от ръка, привикнала със стила на старите майстори.

Майстор Осман прочете мълком писмото на Шекюре, а на глас изрече:

- Кой го е рисувал? - и веднага си отговори сам: - Естествено, миниатюристът, рисувал конете за покойния Лелин.

Толкова ли бе сигурен? Та ние далеч не бяхме сигурни кой е рисувал конете в книгата. Отделихме рисунките с коне от деветте страници и се задълбочихме в тях.

Този кафяв кон беше красив, чистокръвен и човек не можеше да му се насити с поглед. Истината ли казват думите „не можеше да му се насити с поглед“? Толкова време го бях гледал с Лелин, а и сетне, останал насаме с рисунките, обаче тогава не ме впечатли. Красив, ала най-обикновен кон: Толкова обикновен, че дори не ни идваше наум кой го е нарисувал. Тъмнокафяв, не дорест; едва забележим червеникав оттенък. Кон, какъвто си срещал безброй пъти в други книги и рисунки, и веднага разбираш, че миниатюристът го е правил по памет, без да се замисля.

Гледахме го така, сякаш очаквахме да ни разкрие някаква тайна. Но сега привиждахме в него особена, потрепваща като в мъглица красота и сила, от която ти идва да прегърнеш живота, познанието, всичко. „Кой ли е този вълшебник, нарисувал коня както го вижда Аллах?“ - запитах се аз, забравяйки, че миниатюристът е гнусен убиец. Конят бе като жив, а същевременно ясно съзнавах, че е нарисуван, и очарованието от тези два извода пробуди у мен усещането за цялостност, за съвършенство.

Съпоставихме умело нарисуваните с поразмазалото се мастило коне с коня за книгата на Лелин и веднага си пролича - дело са на една и съща ръка: Стойката на конете извикваше асоциация не за движение, за покой: Горди, властни и грациозни. Бях възхитен от рисунката на коня за книгата на Лелин.

- Толкова е прекрасен този кон - рекох, - че на човек му идва да грабне лист хартия и да направи същия, а сетне да рисува, да рисува до насита.

- Разправят, че най-голямото удовлетворение за един миниатюрист е творбите му да пробудят у нас същия порив към творчество - рече Майстор Осман. - Но задачата ни сега е да проумеем кой е той, а не дяволския му талант. Покойният Лелин ефенди не е ли споменавал този кон към кой сюжет се отнася?

- Не е. Според него е от конете, обитаващи подвластните на могъщия ни Падишах страни. Един прекрасен кон: Кон на Великия Осман. Който трябва да подскаже на венецианския дож богатствата на владенията, принадлежащи на Падишаха ни. От друга страна, като всяко подражание на франкските майстори, конят трябва да пращи от здраве, много повече от коня, който вижда Аллах, да е типичен истанбулски кон със своя конюшня и коняр; и когато венецианският дож го зърне, да си каже - миниатюристите вече виждат и рисуват по нашему, османлията заприличва на нас - и да приеме могъществото и приятелството на Падишаха ни. И все пак, независимо от своята чудатост, този кон е изпълнен в стила на старите майстори.

Конят, за когото се изговориха толкова приказки, взе да ми се струва все по-привлекателен и значим. Устата му бе полуотворена и между зъбите личеше езикът. Очите му блестяха. Краката - силни и грациозни. Самата рисунка ли беше приказна, или ми се струваше такава, защото я обсъждахме? Майстор Осман бавно разхождаше лупата си над коня.

- Какво иска да каже този кон? - възкликнах спонтанно. - Защо съществува този кон? Защо тъкмо този кон? Какъв е този кон? Защо ме вълнува този кон?

- Падишаси, шахове и паши, покровители на книгите, заръчват рисунки и книги, чрез които да се усетят могъщи и силни, те ги намират за красиви, защото изобилието от позлата, непомерният труд на миниатюриста и преуморените му очи, според тях, са доказателства за собственото им благосъстояние - рече Майстор Осман. - А красотата на рисунките е важна, защото доказва: Талантът на миниатюриста е рядкост, каквато е златото, използвано в книгата, а значи - нещо безценно. Гледащият една рисунка между многото други, я намира за прекрасна заради темата на книгата, заради това, че конят прилича на кон, на коня на Аллах или на друг някой въображаем кон - талантът разкрива усещането за истинност. За нас, миниатюристите обаче, прелестта на една рисунка е в многозначността й, в изяществото й. Значението на рисунката нараства, естествено, когато разкриеш, че в нея, наред с коня, е и знакът на убиеца, знакът на Иблис. Трябва не да търсиш прелестта на рисунката, а на нарисувания кон. Трябва да гледаш нарисувания кон, както се гледа жив кон.

- И какво открихте, гледайки нарисуваното, както се гледа кон?

- Най-напред, че надвишава размера на пони; въпреки дългата и дъгообразна шия, това е един прекрасен състезателен кон с широк гръб, подходящ за продължителни пътешествия. Грациозните му крака навеждат на мисълта, че е бърз и пъргав като арабски жребец, но не е; защото тялото му е удължено и едро. Грациозността на краката, както твърди ученият Фадлан от Бухара в своето „Байтарнаме“[125], показва, че ако пред такива коне изникне река, те ще я прескочат с лекота и без уплах. Знам наизуст това „Байтарнаме“, великолепно преведено от дворцовия ни ветеринар Фуюзи, в него има толкова прекрасни думи за конете и всяка от тях бих съотнесъл към нашия дорест кон: Хубавите коне имат красива муцуна, очи на газела, уши като камъшени листа с голямо разстояние помежду им; дребни зъби, издуто чело, недоизразени вежди, висок ръст, дълъг косъм, тесен кръст, малък нос, тесни надбедреници, плосък гръб; плътни бедра, дълга шия, мощна гръд, широка опашка над задния си отвор между бутовете. Движат се гордо и грациозно, сякаш раздават поклони наляво и надясно.

- Та това е тъкмо нашият дорест кон - казах, вгледан възхитено в рисунката с коня.

- Разбрахме какъв е нашият кон - рече Майстор Осман със стеснителна усмивка. - Но за жалост това не ни помага да разберем кой е миниатюристът. Защото зная, че нито един сериозен миниатюрист не би нарисувал кон от натура.

Моите миниатюристи, естествено, рисуват конете по памет и от раз. Доказателство за това е, че повечето от тях очертават контурите на коня, започвайки от върха на копитото.

- Не се ли започва от краката, за да стъпи конят на земята? - попитах почти умолително.

- Почнеш ли да рисуваш кон от краката, ще можеш да го завършиш само ако го помниш изцяло - твърди в „Рисуване на коне“ Джамаладдин от Казвин. Всеизвестно е, че мислейки го и припомняйки си го, а още по-добре, наблюдавайки го на живо, най-правилно е да тръгнем от главата към шията, от шията към тялото. Някои франкски художници плахо експериментират, като рисуват направо на улицата, от натура обикновен товарен кон и после продават рисунката на шивачи и месари. Ала подобна рисунка на кон изобщо не се докосва до смисъла на света, до прелестта, сътворена от Аллах. Уверен съм обаче, че дори и те създават творения, отразяващи навика и спомена на ръката, а не видяното от очите им в даден момент. Художникът винаги е сам пред листа. Ето защо има нужда да си припомня. Тайният подпис на нарисувания с бърза и сръчна ръка наш кон е в „стил недиме“ - нищо друго засега не открихме. Погледни и ти, ето тук.

Бавно придвижваше лупата си над вълшебния кон, сякаш търсеше знак, отбелязал местонахождението на съкровище върху древна карта от фино изработена кожа.

- Да! - възкликнах като ученик, направил откритие, само и само да се хареса на своя учител. - Ще сравним цветовете и орнаментите по покривалото под седлото на коня в различните рисунки.

- Четките на миниатюристите ми изобщо не се докосват до тези орнаменти. Чираци орнаментират дрехите, килимите, шатрите. Би могъл да ги изработи единствено покойният Финяга ефенди, но той, както знаем, отпада.

- Ами ушите? - запитах развълнувано. - Ушите на конете...

- Не. Това са уши, които буквално следват образците от времето на Тимур, добре познатите ни като камъшени листа уши.

Мислех да кажа: „Сплетената грива или разресаните един по един косми.“ Ала премълчах, защото не ми допадаше тая игра на „майстор-чирак“. Като съм чирак, да спазвам мярката.

- Погледни ето тук! - каза Майстор Осман като изключително старателен лекар, показващ на свой колега намерената чумна язва.

Бе доближил лупата до главата на коня - тя се отдалечаваше от рисунката, приближавайки се бавно към нас. Приведох се, за да мога по-добре да разгледам увеличеното изображение.

Конят имаше странни ноздри.

- Видя ли? - попита Майстор Осман.

Трябваше да настаня окото си точно над лупата, за да съм сигурен какво виждам. Майстор Осман стори същото и се озовахме буза до буза над лупата. Стресна ме боцкащата суха брада на Майстора, студенината на бузата му.

Настъпи тишина. Сякаш пред уморените ми очи в рисунката се случи чудо и ние се оказвахме негови смаяни свидетели.

- Какви са тия ноздри? - успях да прошепна доста по-късно.

- Нарисувал ги е доста странно - отвърна Майстор Осман, без да отделя очи от рисунката.

- Ръката му ли е сбъркала? Или е някакъв недостатък?

Все така наблюдавахме непривичното, странно изображение на ноздрите.

- Питаме се дали подражанието на франките и на големите китайски майстори е стил? - подигравателно рече Майстор Осман.

Стори ми се, че иронията му визира моя покоен Лелин и се засегнах. Покойният Лелин би рекъл: „Несъвършенство, което извира от душата на миниатюриста, а не от неговата некадърност или бездарие, е стил.“

Освен несъвършенството в ноздрите, нямаше никакъв друг белег, било в подхода на миниатюриста или в самия кон, който би помогнал да се разкрие подлеца, убил Лелин ми. Затрудняваше ни разпознаването не само на ноздрите, а и на носовете на конете, скицирани върху листа с размазаното мастило, намерен у горкия Финяга ефенди.

Прекарахме сума ти време, докато издирим рисунките на коне, правени за различни книги през последните години от любимите миниатюристи на Майстор Осман и да открием някакво несъвършенство в ноздрите. В двеста и петдесетте рисунки, отразяващи шествията на общности и гилдии, преминаващи пред Падишаха ни - все рисунки за „Сурнаме“, което предстоеше да бъде завършено, - имаше много малко коне. Пратиха, с позволението на Падишаха ни, разбира се, хора в придворната работилница - там имаше книги-образци, мостри на току-що завършени книги, а така също в Ендеруна и в харема, та да донесат де що има турени под ключ книги, без съхраняваните във вътрешната хазна, естествено. В страниците на „Зафернаме“, донесена от покоите на един от младите принцове, има рисунка върху двойна страница, изобразяваща погребалната церемония на султан Сюлейман Кануни, умрял по време на обсадата на Сигетвар; най-напред огледахме нарисуваните там коне - дорестия с бяло петно на челото и черногривестия сив кон с очи на газела, теглещи погребалната кола, тъжните заради погребението на султан Сюлейман коне с наметнати връз тях извезани със злато покривала и фантастични попони под седлата. Бяха ги рисували Пеперудата, Маслината и Щъркела. Всички коне, независимо дали теглеха погребалната кола с големи колелета, или гледаха почтително със замъглени очи тялото на господаря си под тъмночервения саван, имаха една и съща изящна стойка, заимствана от старите хератски майстори - единият крак гордо изнесен напред, другият изпънат отвесно зад него. Шиите им бяха удължени и извити, опашките - вързани, гривите - подрязани и вчесани, но несъвършенството, което търсехме в носовете на всеки от тях отсъстваше. Не го открихме и по носовете на стотиците коне, яхнати от участващите в погребалната церемония военоначалници, мъдреци и ходжи, застинали за почест пред покойния султан Сюлейман по околните хълмове.

Нещо от скръбта на тази погребална церемония завладя и нас. Огорчи ни овехтелият вид на невероятната книга, в която бяха вложили толкова труд Майстор Осман и миниатюристите, изподрасканите тук-таме страници, изобразяващи забавляващите се с харемските жени принцове. Под едно дърво, встрани от което ловува дядото на Падишаха ни, някаква ръка бе изписала с грозен почерк: „Господарю мой, обичам ви с търпението на това дърво и ви чакам.“ Покрусено и мрачно прегледахме фантастичните книги, които никога не бях виждал - бях само чувал за тях.

Във втори том на „Хюнернаме“, до който бяха се докосвали перата и на тримата майстор-миниатюристи, видяхме стотици коне - синкави, дорести, сиви, всякакви цветове - те превалят розови хълмове, напредват с броните си вкупом, шумно и в стройни редици, носят на гърбовете си славни спахии с щитове и изтеглени саби; но по ноздрите и на тези коне не се забелязваше търсеното несъвършенство. „Какво е несъвършенството?“ - каза по-късно Майстор Осман, докато разглеждахме страница от същата книга със Свещената порта[126] и „Ат Мейданъ“, дето се намирахме в момента: На рисунката бяха изобразени болницата, Арз одасъ[127], дърветата в двора, яхналите пъстроцветни коне вратари, чавуши и секретари от Дивана, толкова дребни, колкото да се поберат върху рамките на рисунката и толкова големи, колкото бе значението, което им отдаваше нашият разум - по носовете и на тези коне липсваше търсеният от нас знак. Огледахме похода на султан Селим Явуз, баща на дядото на Падишаха ни, срещу владетеля Дулкадир, разкошната шатра на брега на река Кюскюн, подгонените от черни хрътки с алени опашки сърнички с чезнещи в далечината задници и плашливите зайци в ловната сцена, изоставения труп на петнист тигър, целият в тъмночервени, като разцъфтели цветя, петна от кръв. Търсеният от нас знак не се откри нито върху носа на дорестия кон с бяло петно на челото, яхнат от Падишаха, нито по конете на соколарите, застинали в очакване със соколите по ръцете си зад отсрещните карминени хълмове.

Докато се спусна вечерта, разгледахме стотици рисунки на коне, направени през последните четири-пет години от миниатюристите на Майстор Осман - Маслината, Пеперудата и Щъркела: Изящните петнисти, дорести, черни и жълти коне на кримския хан Мехмед Гирай; изникващите иззад хълма по време на битката розови и куршуменосиви коне - виждаха се само над шиите; конете на Хайдар паша, възвърнал си от испанските неверници туниската крепост на Халкул Вад и бягащите оттам испански коне - единият, рухнал върху носа си ален дорест кон, другият - светлозелен; черният кон, който ме накара да възкликна пред Майстор Осман: „И кой ли го е направил толкова непохватно?“; червеният кон, отворил ушите си за музиката, изпълнявана на уд от някакъв слуга под дървото; Шебдиз, конят на Ширин, свенлив и изящен като нея, който я чака, докато тя се къпе в езерото под лунната светлина; пъргавите коне на копиехвъргачите; конят-ураган и красивия коняр, които незнайно защо ме принудиха да призная на Майстор Осман: „На младини ги харесвах много, анализирал съм тази рисунка“; златният като слънцето кон, проводен от Аллах за спасяването на пророк Иляс[128] (крилата на коня погрешно бяха турени на Иляс); гледащият с натъжени очи към младия и миловиден принц чистокръвен, черногривест сив кон с едро тяло и малка главица на султан Сюлейман Кануни - султанът е извел на лов сина си след преждевременната смърт на другите си трима синове; разярените коне, галопиращите коне, уморените коне; красивите коне, конете, за които никой не го е грижа, конете, които никога не ще напуснат тези страници, препускащите коне, които сякаш ей сега ще надскочат рамката, ограничаваща страницата.

Никъде не присъстваше търсеният от нас „подпис“.

Независимо от песимизма и тъгата, които ни обземаха, не липсваха и положителни изживявания. Понякога, забравяйки за коня, ние просто се потапяхме в прелестта на рисунките, в запленяващите ни багри. Майстор Осман гледаше рисунките, изработени под негово ръководство с възхита, но и, най-вече, развълнуван от спомените. „Това тук е Касъм Пашалъ Касъм! - рече по едно време, сочейки лилавите треви край яркочервената военна шатра на султан Сюлейман, дядо на Падишаха ни. - Никога не стана майстор, но четирийсет години запълваше празните места на рисунките с тези петолистни, с по един разтворен цвят тревици, докато не се помина преди две години. Рисуваше най-добре от всички дребните тревички, затуй все нему ги възлагаха.“ Умълча се и след малко въздъхна: „Жалко, жалко!“ С цялата си душа усетих, че с тази дума тегли чертата на нещо, тегли чертата на цяла епоха.

Смрачаваше се, но внезапно някаква светлина изпълни стаята, чу се шум - вече бях се досетил какво става и сърцето ми заби ускорено. Бе влязъл Негово Величество Падишахът ни, Владетел на света. Хвърлих се в нозете му. Целунах дрехата му. Зави ми се свят. Не го гледах в очите.

Но той разговаряше с Главния миниатюрист майстор Осман. В душата ми се разгоря пламъкът на гордостта, че разговаря с човека, с когото допреди малко, редом един до друг, разглеждахме рисунките. Не можех да повярвам, но Негово Величество Падишахът ни се настани на мястото, което току-що бях освободил и също като мен се заслуша в Майстора. Главният Хазинедар, Агата на соколарите и още неколцина непознати мъже наблюдаваха внимателно и него, и рисунките. По някое време събрах сили и загледах, макар и изкосо, лицето и очите на Владетеля и Повелителя на света. Колко беше красив! Колко беше безукорен и безгрешен! Сърцето ми замря. Точно тогава Той ме погледна и очите ни се срещнаха.

- Много обичах покойния Лелин - каза той. Да, говореше на мен. От вълнение не чух част от думите му.

- ...опечалих се много. Утехата е в това, че всяка подготвена от него творба е едно истинско чудо. Видят ли ги, венецианските неверници ще се смаят, ще се изпълнят със страхопочитание пред моя ум. Разберете по ноздрите на коня кой е този проклет миниатюрист. В противен случай всички майстор-миниатюристи несправедливо ще бъдат подложени на мъчения, няма как.

- Ваше Величество, Владетелю на света, Султане мой - рече Майстор Осман, - а ако майстор-миниатюристите нарисуват върху празен лист хартия по един кон, несвързан с каквато и да било история, може би ще разкрием чие е това „препъване“ на перото?

- Естествено, че това не са нормални конски ноздри, а „препъване“ на перото - многозначително потвърди Падишахът ни.

- Владетелю мой - рече Майстор Осман, - ако се разгласи, че сте заповядали още тази нощ да се проведе надпревара, ако се похлопа още тази вечер по вратите на вашите миниатюристи с поканата да участват в надпреварата за най-бързо нарисуван кон...

Падишахът ни прониза Главния бостанджъ с поглед, който казваше: „Чу ли?“, а после изрече:

- Знаете ли коя от историите с надпревари на поета Незами ми е любима?

Едни казаха „Знаем“, други „Коя е?“, трети, като мене, мълчаха.

- Не харесвам историята за надпреварата на поетите; не харесвам и историята за надпреварата между китайския, древногръцкия и византийския художник с огледалата. Обичам разказа за лекарите, състезаващи се със смъртта.

Изрече това и най-внезапно си тръгна, за да не пропусне вечерния намаз.

По-късно, когато по време на вечерния езан излязох в полумрака от двореца и когато почти тичайки, щастливо се размечтах за Шекюре, за децата и за дома ни, с боязън си припомних историята за надпреварата между лекарите.

Двама лекари се надпреварвали пред Падишаха: Единият, най-често го рисуват в розова дреха, приготвил зелен хап от отрова, способна да убие слон и го дал на другия, на облечения в тъмносин кафтан. Той с видимо удоволствие преглътнал отровния хап и веднага подир него погълнал и противоотровата - тъмносин хап, който сам бил приготвил, и както подсказвала спокойната му усмивка, не го споходило нищо лошо. Дошъл неговият ред да накара съперника си да помирише смъртта. Бавно, за да усети вкуса на собственото си превъзходство, откъснал от градината розова роза, доближил я до устните си и й нашепнал мрачно стихотворение, което никой така и не чул. Сетне, със самоуверен жест подал розата на лекаря в розовата дреха да я помирише. Лекарят в розовата дреха тъй се обезпокоил от силата, заложена в стихотворението, прошепнато на розата, че още щом вдъхнал от аромата й, а тя си ухаела като най-обикновена роза, рухнал на земята и мигом издъхнал.

43. ВИКАТ МИ МАСЛИНАТА

Преди вечерния намаз на вратата се похлопа, отворих: Чист, красив, усмихнат, привлекателен младеж - човек на Главния бостанджъ. В ръцете му - светилник, който по-скоро засенчваше лицето му, лист хартия и работна дъска; впусна се да обяснява. Падишахът ни заповядал да се организира надпревара между майстор-миниатюристите, искал да разбере кой ще нарисува с един замах най-красивия кон. Заповядал веднага да седна на пода, да туря връз коленете си работната дъска с ей този лист хартия, бързо да нарисувам най-красивия кон на света на указаното място в рамкирания лист.

Поканих госта да влезе. Тичешком донесох най-фината си четка с косъм от котешки уши, мастилото си. Седнах на пода и се замислих! Може ли в тая работа да се крие някаква уловка, някаква игра, за която ще заплатя с живота си? Може! Но не са ли рисувани легендарните творби на старите хератски майстори тъкмо с онази тънка линия между смъртта и красотата?

Душата ми се преизпълни с желание да рисувам, но като че ли се побоях да заработя досущ като старите майстори, въздържах се.

Гледах празния лист хартия, изчаках да се прочисти душата ми от тревогата. Трябва да мисля единствено за красивия кон, който ще нарисувам, да мобилизирам цялата си енергия и внимание.

Представих си всички рисунки на коне, които някога бях виждал и рисувал. Един от конете наистина бе фантастичен. Такъв кон никой до днес не беше рисувал, щях да го сътворя аз. Представих си го съвсем зримо; всичко друго се изтри от съзнанието ми, забравих дори, че седя тук и се готвя да рисувам. Ръката ми сама потопи четката в мастилницата - мастилото имаше нужната плътност. Хайде, моя ръка, пресъздай вълшебния кон на моята представа! Аз и конят сякаш се превърнахме в едно цяло, на път да заемем своето място в тази вселена.

Интуитивно потърсих посоченото място върху рамкирания празен лист. И пренесох там коня на своето видение:

Да, още преди и да съм помислил, ръката ми с явна решителност се устреми сама, виж само колко красиво започна от началото на крака, веднага изви, мина през прекрасната фина надкопитна кост и потегли нагоре. Със същата решителност зави нагоре от коляното, достигайки бързо предгръдието - внезапно се развеселих! Оттук победоносно изви нагоре: Колко хубави се получиха гърдите! Изтъни шията - шията на коня от моята представа. Без да повдигам перото си, замисляйки се за миг, стигнах до силната уста, която направих отворена, влязох в нея и тук, от все тъй разворената уста на коня измъкнах красивия му език. Бавно обърнах към носа - не бъди нерешителен. Изтеглих нагоре съвсем равна линия, огледах всичко и видях, че тегля линията, както си я представях, забравяйки, че рисувам, сякаш ушите и изящната извивка на шията рисувах не аз, рисуваше ги ръката ми. Оформяйки по памет и набърже задницата, ръката ми от само себе си спря, колкото четката ми отново да поеме мастило от мастилницата. Бях предоволен, докато рисувах задницата и мощните приповдигнати седалищни части, изцяло бях обсебен от рисунката си. По някое време помислих, че съм редом с коня, който рисувах, пристъпих радостно към опашката, направих на възел опашката на този боен кон, на този шеметен кон и с наслада поех нагоре: Докато рисувах опашната кост и задника му, май изпитах приятна хладина в собствения си задник, в ануса си и с това наслаждение, припряно и с обич, преминах през приятната мекота на задницата, през отметнатия назад ляв заден крак и през копитата. Останах възхитен от ръката си, придала грациозност на предния ляв крак, такъв, какъвто си го представях, и от коня, нарисуван от мене.

Вдигнах ръката си и сръчно нарисувах огненото му, но тъжно око, след миг колебание и ноздрите му, и попона под седлото; разрисувах един по един космите на опашката му, сякаш я галех, добавих стремето, поставих бяло петно на челото му; премерено, но в нужния размер нарисувах тестисите и члена му - всичко бе идеално.

Рисувайки вълшебен кон, самият аз се превъплъщавам във вълшебен кон.

44. ВИКАТ МИ ПЕПЕРУДАТА

Беше, струва ми се, по вечерния намаз. На вратата - човек. Обяснява: Падишахът ни заповядал надпревара. Слушам, Повелителю мой. Кой би направил по-добра рисунка на кон от мене?

Щеше ми се тутакси да разбера защо трябва да се рисува в стил „сиях калем“, без багри? Защо не бива да оцветяваме - та аз съм най-добър в това? Кой ще преценява коя е най-сполучливата рисунка? Потърсих отговор от пристигналото от двореца широкоплещесто, с розови устни момче и подразбрах, че зад тая работа стои Главният миниатюрист майстор Осман. Без съмнение той познава моите умения и ме обича повече от всички майстор-миниатюристи.

Докато гледах празния лист, пред очите ми оживяха стойката, погледа и нрава на коня, който би допаднал и на двамата. Този кон ще е пъргав, но тържествен като конете, които преди десет години рисуваше Майстор Осман, ще е с вдигнати във въздуха предни крака, каквито коне харесва Падишахът ни - нека и двамата се убедят в красотата му. Колко ли алтъна ще е наградата? Как изпълняваше такава рисунка Мир Мусаввир? А Бехзад?

Тъкмо ми хрумна нещо, а моята непослушна ръка, предусетила какво става, вече бе грабнала перото, дори бе захванала да рисува вдигнатия във въздуха ляв преден крак на приказен кон, какъвто никой не може да си представи. Веднага след като съединих бедрото с тялото, бързо, решително и с наслаждение изтеглих две дъги, ако ги видите, бихте казали, че са направени от умел калиграф, а не от художник. Удивено гледах ръката си, сякаш бе нечия чужда ръка - тя сама пое към главата. Чудодейните дъги оформиха закръгления корем, мощната гръд и лебедовата шия на приказния кон - рисунката бе започнала да се споява. Колко съм талантлив! Междувременно наблюдавах ръката си как обикаля устата и носа на щастливия, як кон, как извайва умното чело и ушите му. После, ле-ле, мамичко, каква красива дъга очертах, още една, сякаш изписвах буква - захилих се още по-щастливо. От извивката на съвършената шия на коня, поел към шаха, се спуснах към седлото. Ръката ми рисуваше седлото - с гордост огледах вече оформилия се кон със заоблено и закръглено като моето тяло: Всеки би се възхитил на този кон. Представих си благите думи, които ще ми изрече Падишахът ни, щом спечеля наградата: Идеше ми да се разсмея, когато си представих как ми връчва претъпканата с алтъни кесия и как един по един ги броя у дома. През това време с крайчеца на окото си забелязах, че ръката ми довърши седлото и перото ми влезе и излезе от мастилницата, после, усмихнат, сякаш като на шега нарисувах задницата на коня. Бързо оформих опашката, минах през хубавата му задна окръгленост - изпитах желание да я обхвана в дланите си като сладкото задниче на момче, което ей сега ще насиля. Докато се усмихвах, умната ми ръка довърши задните крака и перото ми спря: Получи се най-прекрасният кон, потеглящ към шаха. Душата ми бе обзета от радост, бях щастлив като си представях как ще харесат коня ми, как ще ме обявят за най-талантливия миниатюрист, как още отсега ще ме провъзгласят дори за Главен миниатюрист, ала още в следващия миг осъзнах, че тия глупаци ще кажат нещо съвсем друго. Нарисувал е коня набързо и като на шега! Това ме уплаши - че няма да приемат насериозно моята невероятна рисунка. Ето защо грижливо доработих гривата, ноздрите, зъбите, космите на опашката и покривалото под седлото на коня, за да видят колко труд съм хвърлил в творбата си. Тази поза открива тестисите на коня, не ги нарисувах, за да не привличат вниманието на жените.

Гордо огледах коня си: Потеглил към шаха, пъргав като ураган, як и мощен! Сякаш вихър бе разлюлял закръглените му очертания, бе гъвкав като буква на калиграф, ала беше спокоен. Ще похвалят фантастичния миниатюрист, сътворил тази рисунка, както хвалят Бехзад и Мир Мусаввир и от този момент и аз ще се наредя между тях.

Създавайки невероятната рисунка на кон, аз се превъплъщавам в друг миниатюрист, рисуващ невероятна рисунка на кон.

45. ВИКАТ МИ ЩЪРКЕЛА

Беше след вечерния намаз, канех се да отскоча до кафенето, казаха ми, че някой ме чака пред вратата. На добро ще да е. Отидох; човек от двореца; обясни ми всичко. Хубаво: Най-красивият кон на света. Вие само ми кажете по колко акчета плащате на брой и аз ще ви нарисувам пет-шест от най-красивите коне на света.

Проявих предпазливост обаче, подобни приказки изобщо не наговорих, а поканих момчето да влезе. Замислих се: Най-красивият кон на света - как да го нарисуваш, когато подобно нещо не съществува. Мога да рисувам бойни коне, едри моголски коне, расови арабски жребци, облени в кръв героични коне, дори злощастни товарни коне, мъкнещи в талигата отзад камъни за градежа, но кой от всички тях е най-красивият кон на света? Беше ясно, естествено, че под най-красивия кон на света Падишахът ни подразбира най-фантастичния от всички коне, рисувани по каноните и нормите хиляди пъти в страната Персия. И за какво?

Естествено, не за да спечеля кесия с алтъни. Ако поискат обикновен кон, знайно е, че никой не може да се надпреварва с моите коне. Кой ли го е втълпил на Падишаха ни? Въпреки всички слухове, породени от завистта, Владетелят ни е абсолютно наясно, че аз съм най-талантливият миниатюрист и тачи творбите ми.

Внезапно ръката ми гневно се раздвижи, сякаш за да превъзмогне всички тия разсъждения, и започвайки от върха на крака, с един замах нарисувах истински кон. Такива ще видите на улицата, или в някое сражение. Уморен, ала събран... Сетне със същата ярост нарисувах коня на един спахия - стана още по-хубав. Никой миниатюрист в придворната работилница не може да сътвори подобна прелест. Тъкмо да нарисувам по памет още един, и дворцовият слуга рече: „Един е достатъчно.“

Понечи да си тръгне, сгъвайки хартията, ала аз го спрях. Защото зная, както зная и името си, че ония подлеци няма да позволят да ми бъде дадена кесия с алтъни за такива коне.

Ако рисувам по свой маниер, няма да получа кесия с алтъни! А не получа ли кесия с алтъни, името ми ще е опозорено. Позамислих се. „Чакай“ - рекох на слугата. Влязох в другата стая, взех два фалшиви, лъскави венециански алтъна и ги пъхнах в ръката на дворцовия слуга: Уплаши се, а очите му се разшириха. „Ти си същински лъв“ - рекох му.

Извадих една от тетрадките си с шаблони, която криех от всички. В нея бях изкопирал по един екземпляр от най-красивите рисунки, които бях виждал през годините. Дадеш ли десет алтъна на джуджето Джезми ага, подлецът ти разрешава тайно да прекопираш най-добрите дървета, дракони, птици, ловджии, воини от страниците на укритите, заключени в хазната книги. Моята тетрадка е безценно чудо за желаещите да си припомнят старите майстори и старите приказки, но не и за онези, които искат да видят живота, отразен в рисунката и миниатюрата.

Разгръщайки страниците пред дворцовия слуга, избрах най-красивия от конете. С игла в ръката припряно издупчих контурите. Турих празния лист хартия под шаблона. Посипах обилно въглен на прах върху листа, поразтърсих го малко, та да излезе добре отдолу. Вдигнах шаблона. Останах доволен като видях, че стритият въглен много добре очертава със ситни точици силуета на красивия кон върху долния лист.

Грабнах перото. В този миг ме обзе вдъхновение, с бързи и решителни движения красиво и изящно съединих точките - усетих, че рисувам с обич корема, прекрасната шия, носа и задницата на коня. „Ето го - рекох си. - Най-красивият кон на света. Останалите глупци са неспособни да направят такъв.“

Дадох още три фалшиви алтъна на дворцовия слуга, та да не разкаже на Падишаха ни по чие вдъхновение направих рисунката. Обещах му и още, ако спечеля кесия с алтъни. Той пък си въобрази, че пак ще му се удаде възможност да зърне жена ми, в която се бе зазяпал с отворена уста. Нека си мисли като мнозина, че добър миниатюрист се става като рисуваш добри коне. Съвсем не е достатъчно обаче да рисуваш най-добрите коне, за да станеш най-добрият миниатюрист, нужно е още Падишахът ни и глупците край него да повярват, че ти си най-добрият.

Когато рисувам най-прекрасния кон, аз съм самият себе си.

46. ЩЕ МЕ НАРЕКАТ УБИЕЦ

Е, успяхте ли да ме разкриете по рисунката на коня?

Като чух за искането да се нарисува кон, моментално схванах - никаква надпревара не е това, по нарисувания от мене кон ще се опитат да разгадаят кой съм. Знаех, че грубият къс хартия, на който се упражнявах да рисувам коне, остана у горкия Финяга ефенди. Аз обаче нямам недостатък, не притежавам стил, та по нарисуваните коне да разберете кой съм. Бях убеден в това, и въпреки своята убеденост, рисувайки коня, се притесних. Възможно ли е, докат съм рисувал коне за Лелин ефенди, да съм допуснал някоя издайническа следа? Налагаше се да изобразя абсолютно различен кон. Този път реших да е по-иначе - да не издавам своето аз, да не бъда себе си.

Всъщност, кой съм аз? Човек, който прикрива в душата си чудото, за да се приобщи към стила на придворната работилница? Или човек, който някой ден триумфално ще изобрази стаения в душата му кон?

За миг с боязън усетих у себе си присъствието на този втори миниатюрист. Сякаш у мен живееше някакво същество с друга душевност, което ме наблюдаваше - изпитах неудобство пред него.

Беше ми невъзможно да остана повече вкъщи, излязох и поех забързано из тъмните улици. В „Книга за сказанията“ шейх Осман Баба е написал, че истинският абдал, за да се отърве от дявола в себе си, трябва да върви неспирно цял живот и никъде да не се застоява задълго; самият той се предал на дявола, понеже се уморил да бяга от него, обикаляйки град подир град цели шейсет и седем години. На такава възраст майстор-миниатюристите ослепяват, достигат тъмнината на Аллах, сдобиват се, дори и да не го желаят, със собствен стил, и същевременно се избавят от всички останали стилове.

Разхождах се, сякаш дирех нещо по Беязът, по Птичия пазар и пустия площад на Пазара за роби сред приятно носещия се от дюкяните мирис на чорба и малеби. Минах край затворените бръснарници, гладачници, покрай възрастен хлебар, който, докато си броеше парите, ме изгледа с почуда, покрай бакалница, ухаеща приятно на туршия и осолена риба; привлякоха ме багрите в дюкяна на един ахтарин, влязох, той претегляше нещо под светлината на лампата - зазяпах се в чувалите с кафе, джинджифил, канела, в кутиите със сакъз, в купчините анасон, кимион, челебитка, шафран, чийто мирис ме омая. Прииска ми се да вкуся от всичко това и всичко да нарисувам.

Влязох в гостилницата на оскърбените, както я наричах, макар че би трябвало да я нарека гостилницата на презрените - последната седмица на два пъти идвах тук хубавичката да се наям. За посветените нейната врата е отворена до среднощ. Вътре имаше неколцина нещастници, които приличаха на скитници и конекрадци, нещастници, чиито погледи се рееха из някакъв неведом свят, сякаш бяха избягали в друг рай, както, от мъка и безнадежност, го правят пушачите на опиум; двама просяци, принудени да се съобразяват с правилата на своята гилдия, и един челебия, седнал в отдалечен от шумотевицата кът. Кимнах на готвача от Халеб, препълних си сахана със зелеви сарми, притурих им отгоре кисело мляко, поръсих ги обилно с лют пипер и приседнах до челебията.

Всяка нощ ме обзема някаква скръб, някаква жал. Братя, братя, тровим се, гнием, измираме, свършваме, още докато сме живи, до шия затъваме в нищета... Понякога нощем сънувам как той се измъква от кладенеца и ме погва, ала ние го зарихме с достатъчно пръст; няма как да се измъкне от гроба.

Знак от Аллах ли бе възможността да захвана приказка със заболия нос в чорбата си челебия, който, струваше ми се, бе забравил целия свят? Да, казах, добре е смляна каймата, сармите с листа от кисело зеле са превъзходни. Попитах: Отвърна, че на двайсет години завършил медресето и работи като писар при Арифи паша. Не го разпитах защо в този среднощен час не е в конака на пашата, в джамията или у дома в прегръдките на жена си, а се намира в тая ергенска гостилница, посещавана от разбойници. Поинтересува се откъде съм, кой съм. Позамислих се и отвърнах:

- Моето име е Бехзад. Идвам от Херат, от Табриз. Сътворил съм най-великолепните рисунки, най-невероятните чудеса. От векове насам във всяка мюсюлманска придворна работилница в Персия и Арабистан се казва: Рисунката е като истинска, сякаш Бехзад я е правил.

Естествено, не в това е същността на въпроса. Моята рисунка изобразява това, което вижда умът, а не онова, което виждат очите. А рисунката, както знаете, е радост, сътворена за очите. Съюзът на тия две съждения разкрива моя свят. Сиреч:

Елиф: Рисунката възкресява видяното от ума за радост на окото.

Дам: Рисунката отразява видяното от окото, за да служи на ума.

Мим: Следователно красотата е преоткриване от окото на онова, което умът сам по себе си знае.

Дали събеседникът ми, нашият бей, излязъл двайсетгодишен от медресето, схваща логиката, която под влияние на внезапното вдъхновение извлякох от дълбините на душата си? Не. Защото и за тригодишното обучение в крайградското медресе, при ходжа, който дава уроци за по двайсет акчета на ден - сега за тях могат да се купят двайсет самуна, - няма как да научиш кой е Бехзад. Ясно бе, тоя Ходжа ефенди, изкарващ по двайсет акчета на ден не знае кой е Бехзад. Добре, обяснявам тогава:

- Аз съм нарисувал всичко, абсолютно всичко. Как нашият Пророк седи в джамията пред зеления михраб[129] с четиримата халифи; после в друга една книга - как яхнал коня си Бурак Пророкът потегля към седмото небе в нощта мирач[130]; как Ескандар бие тъпана пред крайбрежния храм, та да сплаши чудовището, разбунило морето по пътя към Китай; как, заслушан в уда падишах се самозадоволява, гледайки къпещите се в басейна харемски красавици; как млад пехливанин, сметнал че познава изтънко правилата на играта, се надява да победи своя учител, ала той, прилагайки му непреподадена на ученика си хватка, го побеждава в присъствието на Падишаха; как Лейла и Маджнун се влюбват един в друг още като деца, докато четат Свещения коран в училището с изящно изографисани стени; рисувал съм отбягващи да се гледат в очите влюбени - от най-свенливия до най-безсрамния; граденето на дворци камък по камък; престъпници, изтърпяващи наказанието си, придружено с мъчения; полетът на орли; зайци-шегобийци; коварни тигри; кипариси, чинари с настанените от мен по върхарите им свраки; смъртта, надпреварващи се поети, участници в победни трапези и такива, като тебе, дето освен чорба, нямат друго на своята трапеза.

Предпазливият писар попрестана да се опасява от мен, дори вече се усмихваше, понеже ме намираше за забавен.

- Твоят Ходжа ефенди те е учил - продължих аз. - Знаеш за „Бостан“ от Саади. Имам си любим епизод от тази книга. По време на лов цар Дарий се отделил от свитата и тръгнал да се поразходи из хълмовете. Неочаквано пред него изникнал непознат, страховит човек.

Царят, както бил върху коня си, трепнал, посегнал към лъка си, а човекът с козята брада умолително рекъл: „Царю, не го правете, не изстрелвайте стрелата, нима не ме познахте? Та аз съм вашият предан коняр, комуто поверихте своите коне и жребци! Толкова пъти сте ме виждали. Аз познавам муцуните, нрава и навиците на всеки един от вашите сто коня. Нима ще излезе, че вие дори не забелязвате своите раби, хората като мен, над които властвате и които нерядко виждате?“

Изобразявайки тази сцена, нарисувах коняра прещастлив и спокоен, грижовно отглеждащ черни, дорести и бели коне сред едно райско зелено пасбище, изпъстрено с цветя, тъй че и най-глупавият читател да проумее поуката на поета Саади: Прелестта и тайнството на света ти се разкриват само ако се отнасяш към него с внимание, интерес и грижовност, когато излъчваш любов. Ако искаш да живееш в този Рай на кобилите и конете, трябва да си отвориш очите на четири към света, да се изпълниш с внимание към багрите, детайлите и глумите му.

Питомецът на учителя с двайсетте акчета хем се забавляваше, хем се боеше от мене. Искаше му се да хвърли лъжицата и да избяга, но аз не му позволявах.

- В рисунката си майсторът на майсторите Бехзад така изобразява царя, коняра и конете, че - рекох, - вече сто години не спират да подражават на неговите коне. Всеки един от тях, създаден от въображението и сърцето му, се е превърнал в образец. Стотици миниатюристи - включително и аз - рисуват по памет тези коне. Ти, впрочем, виждал ли си рисунка на кон?

- Виждал съм рисунка на крилат кон в една вълшебна книга, дадена на моя покоен учител от неговия велик учител, мъдрец на мъдреците.

Дали да не навра в купата с чорба главата на тоя идиот, възприел насериозно, барабар с учителя си, „Чудните творения“, или да му позволя да ме занимава с едничката в живота си рисунка на кон - пък и знам ли какво калпаво копие е гледал? Но намерих трето решение - оставих си лъжицата и напуснах гостилницата. Вървях дълго, докато влязох в изоставеното теке и ме обзе невероятно спокойствие. Позачистих наоколо и без да върша нищо, заслушах тишината.

После извадих скритото огледало, опрях го на подставката, измъкнах от пазвата си една двойна страница, сложих я върху работната дъска и от мястото, дето бях седнал, се опитах да нарисувам с въглен лицето си, отразено в огледалото. Работих дълго, търпеливо. Душата ми се изпълни с тъга, когато подир доста време видях, че лицето върху хартията не прилича на моето лице в огледалото, очите ми се навлажниха. Как ли го постигат превъзнасяните от Лелин венециански художници? Хрумна ми, че ако се поставя на мястото им, ако рисувайки, изпитам техните усещания, може пък портретът ми да заприлича на мене.

Сетне проклех и франкските художници, и Лелин, изтрих нарисуваното и, поглеждайки в огледалото, захванах портрета си наново.

Подир доста време се озовах на улицата, а по-късно и в това позорно кафене. Дори не знаех как съм стигнал дотук. Досрамя ме, че се намирам сред тия жалки миниатюристи и калиграфи, чак по челото ми изби пот.

Усещах как ме гледат, как се посбутват и ме сочат с пръст, добре де, видях. Седнах в един ъгъл, опитвайки се да съм естествен. Очите ми обаче търсеха останалите майстор-миниатюристи, любимите ми събратя, с които заедно чиракувахме при Майстор Осман. Бях убеден, че тази вечер рисуват по един кон и треперят, глупаците, възприели надпреварата за истинска.

Медахът още не бе захванал своя разказ. Рисунката още не бе окачена. Налагаше се да се приобщя към останалите в кафенето.

Хубаво де, признавам си пред вас: И аз се шегувам като всички, разправям неприлични истории, шумно се целувам с приятели, вмъквам в речта си двусмислици, алегории, метафори, интересувам се от живота на младите калфи, обиждам безжалостно общите ни врагове, позволявам си като всички безсрамници жестове, целувки по шията. Но вършейки всичко това, част от душата ми си остава безжалостно безмълвна и това ми причинява непоносима болка.

И ето, отново за кратко, с помощта на развихрилото се слово успях да сравня члена си, а и членовете на одумваните от нас с пера, с камъш, с колоните в кафенето, с тръстикова свирка, кнехт, чукало на хаванче, праз, минаре, захарна пръчка, бор, а на два пъти даже и с флаг, след което успях да уподобя дупетата на красивите момчета, които одумвахме, на портокал, смокиня, кадаиф, на възглавница, че дори на мравуняче. През туй време свръх претенциозните калиграфи на моя възраст, без да си вярват и без всякакво основание, вече сравняваха инструмента си с мачта, с хамалски прът. Аз пък с намеци и метафори отворих дума за инструмента на възрастните миниатюристи, дето не се вдига отдавна, за вишневите устенца на новите чираци, за майстор-калиграфите, които укриваха на едно място (казах „най-безсрамното място“) парите си (като мен), подхвърлих, че във виното, което пиех, май са прибавили опиум вместо листенца от рози, разказах за последните табризки и ширазки майстори, за Халеб, където объркваха виното с кафето, както и за тамошните калиграфи и млади красавци.

Понякога една от двете ми същности надмогваше другата и аз си въобразявах, че най-накрая ще забравя онази, която бе останала без глас и без обич. Тогава си припомнях празненствата от детството, споделях ги с всички, както със себе си. Но пряко шегите, целувките и прегръдките, у мене отново се възцаряваше безмълвието, което ме принуждаваше да се чувствам огорчен и самотен сред множеството.

Кой ми вдъхна този безмълвен и безжалостен дух - по-скоро джин, а не дух, който ме порицаваше и ме откъсваше от общността? Дяволът? Но нали безмълвието у мен намираше покой чрез най-непокварените и одухотворяващи истории, а не в непристойностите, внушени от дявола?

Под влияние на виното и на този покой захванах две истории. Висок, със светла, но съвсем розова кожа чирак-калиграф бе вперил зелените си очи в моите и напрегнато слушаше.

ДВЕ ИСТОРИИ ЗА СЛЕПОТАТА И СТИЛА, РАЗКАЗАНИ ОТ МИНИАТЮРИСТА ЗА УТЕХА НА САМОТНАТА ДУША

Елиф

Да рисуваш кон, гледайки конете, далеч не е откритие на франкските майстори, както се приема, а на великия казвински майстор Джамалаттин. След като владетелят на Аккоюнлу Узун Хасан превзел Казвин, възрастният майстор Джамалаттин заявил, че не само ще остане с удоволствие в придворната работилница на победилия владетел, а че би желал да го придружава във военните походи, та да рисува баталните сцени, наблюдавайки със собствените си очи Историята. Така този велик майстор цели шейсет и две години рисувал коне, конници и битки, без да е видял дори едно сражение, за първи път заминал на война, ала още преди да е зърнал как запотените коне мощно и шумно настъпват едни срещу други, топовен изстрел откъм вражеските редици хем го ослепил, хем му откъснал китките на ръцете. Като всички велики майстори, и старият майстор, очакващ слепотата като милост от Аллах, не смятал, че да си без ръце е голям недъг - той рекъл, че паметта на миниатюриста не е в ръката му, както казвали някои, а в ума и сърцето му и че едва сега, след като ослепял, вижда истинските рисунки и гледки, истинските и без несъвършенства коне, които Аллах му е заповядал да види, и за да сподели тези вълшебства с поклонниците на миниатюрата, си взел чирак-калиграф - висок, с бледорозова кожа и зелени очи, - диктувал му как да опише появилите се пред очите му в тъмнината на Аллах приказните коне така, като би го сторил и той, ако можеше да държи перото в ръката си. След смъртта на майстора красивият калиграф събрал разказите му в три тома, описващи как се рисуват триста и три коня - неизменно се почвало от предния ляв крак; озаглавил ги „Рисуването на конете“, „Препускането на конете“, „Любовта на конете“; в страните, усетили мощта на Аккоюнлу, тези томове придобили популярност, появили се нови писания и техни подражания - миниатюристи, чираци и ученици ги наизустявали, ползвали ги като практическо ръководство, но по-късно, когато била заличена от лицето на земята Аккоюнлу, страната на Узун Хасан, тези книги били забравени - в цяла Персия вече господствала хератската живопис. Камалаттин Реза от Херат в своята книга „Конете на слепеца“ яростно разкритикувал трите тома, твърдейки, че трябвало да бъдат изгорени - несъмнено, логиката му била правилна: Нито един от конете в тритомника на Джамалаттин от Казвин не би могъл да е конят на Аллах; защото те не били истински; защото старият майстор разказвал за тях, сякаш бил свидетел на битката, която зърнал само за миг. След като воините на султан Фатих Мехмед разграбили хазната на Узун Хасан, тритомникът бил донесен в Истанбул, тъй че никак не е чудно, че някои от тези триста и три описания на коне попаднали в други истанбулски книги и че конете в тях нерядко били изобразявани такива, каквито са описани там.

Лам

Ослепяването на миниатюриста в последния етап от живота му поради прекомерна работа се приемало в Херат и Шираз като признак за величието на майстора и в същото време било възхвалявано като награда на Аллах, дадена на миниатюриста за труда и таланта му. Поради тази причина някога в Херат се гледало подозрително на големите майстори, които на старини си оставали зрящи - това подтиквало много възрастни майстори да се стремят към слепотата. Някои от тях се самоослепявали, за да не работят за друг шах или за да не си сменят стила, та по този начин да се доближат до самоослепилите се легендарни майстори - това бил дълъг период, който предизвиквал възхита; Абу Саид обаче, един от внуците на шах Миран от рода на Тимур, след като завладял Ташкент и Ошарканд, създал нова придворна работилница и въвел в нея нов ред - започнал да проявява по-голямо уважение към слепотата, но не към истинската, а към нейната имитация. Възрастният майстор Кара Вели, вдъхновяващ Абу Саид, заявил, че истинският талант се проявява не когато слепият миниатюрист вижда в тъмнината конете на Аллах, а когато зрящият миниатюрист може да види света като сляп, и го доказал като нарисувал кон с върха на перото си, без да се замисля и без да гледа хартията, въпреки че шейсет и седемгодишните му очи все още я виждали. Шах Миран организирал тържество в чест на легендарния майстор и за да му помогне, се разпоредил глухи музиканти да свирят на уд и неми разказвачи да разправят своите истории; в края на тържеството сравнили фантастичния кон, нарисуван от Кара Вели с конете на другите големи майстори и се разбрало, че между тях няма никаква разлика. По повод на тази ситуация, която тревожела шах Миран, легендарният майстор казал, че независимо дали е с отворени или затворени очи, талантливият винаги ще вижда конете само така, както ги вижда Аллах. Според него нямало никаква разлика между зрящия и слепия, когато става дума за велик майстор-миниатюрист: Ръката неизменно рисува един и същ кон, защото тогава не е съществувала тая франкска измислица, наречена стил. Сто и десет години мюсюлманските миниатюристи подражавали на конете на великия Кара Вели, а самият той след поражението на Абу Саид и разпадането на придворната работилница се преместил от Самарканд в Казвин; две години по-късно бил ослепен, а след това и убит от войниците на младия шах Низам, понеже злонамерено искал да опровергае един айят от Свещения коран: „Не са равни слепият и зрящият.“

Възнамерявах да разкажа на чирака-калиграф с красивите очи още една, трета история - за великия майстор Бехзад: Как се самоослепил, как не искал да напусне Херат, защо спрял да рисува, когато насила го отвели в Табриз и как придворната работилница е свързана със стила на миниатюриста, и още други истории, които знаех от Майстор Осман, но вниманието ми бе привлечено от медаха. Откъде можех да зная, че тази вечер ще разкаже историята на дявола?

Идеше ми да кажа: „Дявол е този, който казва „Аз“! Дявол е този, който има стил, дявол е този, който разделя изтока от запада.“

Притворих очи и нарисувах върху грубата хартия на медаха дявола, така както го усещах. Докато рисувах, медахът и чиракът му, другите миниатюристи и любопитните се подхилкваха и ме поощряваха.

Според вас имам ли стил, или всичко е заради виното?

47. АЗ, ДЯВОЛЪТ

Обичам миризмата на запържения в зехтин червен пипер, изсипващия се над спокойното море при изгрев дъжд, мерналия се в отворения прозорец женски силует, безмълвието, размисъла, търпението. Вярвам в себе си и не обръщам никакво внимание на одумките по мой адрес. Тази вечер обаче дойдох в това кафене, за да предпазя от някои клюки, лъжи и слухове своите събратя миниатюристи и калиграфи.

Знам, естествено, че сте склонни да приемате за чиста монета точно обратното на това, което казвам. Но като сте толкова проницателни, би трябвало да сте наясно, че не винаги обратното на моето твърдение е истина, като сте толкова чувствителни, би трябвало да вниквате в изреченото от мене - дори и да не го приемате за чиста монета, тъй като, и това ви е известно, в Свещения коран моето име се среща петдесет и два пъти, то е сред най-споменаваните там имена.

Нейсе, да започнем с книгата на Аллах - Свещения коран. Всичко казано в нея за мене е вярно. Ще ми се да знаете, че изричайки горното, проявявам снизходителност. Защото съществува въпросът за стила. Унижението, на което съм подложен в Свещения коран, ми причинява болка. И тази болка е моят начин, моят стил на съществуване. Това не подлежи на разискване.

Да, Аллах сътвори Адем пред очите ни, пред очите на всички ангели. Да, както е написано в сура Стената, всички ангели сведоха чела пред него, а аз единствен се опълчих. Припомням ви, че Адем е направен от шина, а аз, както е известно на всички ви - от много по-висша материя: Сътворен съм от огън. Не се поклоних на човека. И Аллах реши, че съм „горделив“.

- Напусни Рая! - разпореди се той. - Не ти подобава да се гордееш тук.

- Дай ми отсрочка до Съдния ден, когато мъртвите ще бъдат възкресени.

Даде ми. И аз се зарекох, че през цялото това време ще отклонявам от правия път рода на Адем, станал причина да бъда наказан, задето не му се поклоних. И Аллах заяви, че ще прокужда в Ада отклонилите се от пътя. Знаете, че продължаваме и до днес да си противостоим. Тук също нямам какво повече да добавя.

Според някои, тогава между мен и Великия Аллах било сключено споразумение. По тая логика излиза, че аз съм помощник на Великия Аллах и като такъв се старая да отклонявам от правия път умовете на рабите негови: Добрите взимат правилните решения и не се отклоняват от пътя, лошите стават жертва на собствените си потребности, съгрешават и пълнят Ада. Ако всеки отиваше в Рая, кой щеше да изпитва боязън и биха ли могли само с добро да се управляват светът и държавните дела; ето защо от изключително значение е, че успях да направя злото необходимо, колкото е необходимо доброто, а грехът - колкото е необходима добродетелността. И макар че порядъкът на Аллах бе осъществен с моето благоволение и по волята на самия Аллах (иначе защо ще ми позволява да живея до Съдния ден?), тайната ми болка е, че неизменно представлявам „злото“ и никой не признава правата ми. Подобни съждения, само че преобърнати в моя полза и доведени до крайност от Халадж Мансур[131] или от Ахмад Газали[132], брат на прославения имам Мухаммад Газали, се опитват да втълпят, че според позволението и волята на Аллах греховните ми действия са всъщност пожелани от него, че добро и зло не съществуват, защото, както пишат те, довеждайки нещата до крайност, всичко е от Аллах, дори самият аз съм частица от него.

Някои от тия глупци съвсем справедливо бяха изгорени, ведно с книгите им. Защото доброто и злото, разбира се, съществуват и работа на всеки е да прокарва граница помежду им, а аз - да ме прощава Господ! - не съм Аллах и не аз натъпквам подобни мисли в кратуните на тия тъпаци, мислите им са си техни.

Тук идва ред и на второто мое несъгласие: Не аз съм изворът на световното зло и на всичките грехове по света. Мнозина, без да съм ги подтиквал, без да се е налагало да ги убеждавам, или да им внушавам съмнения, пожелават греха, водени от страст, похот, безволие, низост, а в повечето случаи, от своята глупост. Колкото са напразни усилията на някои образовани суфии да ме оневинят за злините, толкова противоречи на Свещения коран и убеждението, че всяка злина е мое пъклено дело. Не аз подтиквам овощаря към лукавството да измами клиента си и да му пробута гнилите ябълки, детето да лъже, друг пък, без значение кой, да лицемерничи, старецът да се отдава на безсрамни фантазии, а момчето да ръкоблудства. Последните две деяния дори Великият Аллах не приема за злини и не ме упоменава в тази връзка. Разбира се, че се старая хората да вършат колкото е възможно по-тежки грехове, ала някои ходжи ме обвиняват, че принуждавам хората да се прозяват с отворена уста, да кихат, дори да пърдят. Това показва, че те изобщо не ме разбират.

Ама ще кажете - много важно, че не те разбират, тъкмо по-лесно ще ги убедиш. Правилно. Необходимо ли е да припомням, че аз си имам гордост и че тъкмо тя развали отношенията ни с Аллах. Впрочем в десетки хиляди книги е описано, как с лекота успявам да се провра през косъм, как се изпречвам на пътя на усъвършенстващите вярата си в образа на красавица, разпалваща похотта им, и в такъв случай биха ли били добри събратята миниатюристи да обяснят защо продължават да ме рисуват като прегърбено, рогато, опашато, страховито създание с брадавици по лицето?

Ето, лека-полека стигаме до същинската тема - миниатюрната живопис. Огромната тълпа, подстрекавана от един ваиз, чието име ще пропусна, та да си нямате неприятности, изпълва истанбулските улици и крещи, че да се призовава за езан с припяване, че да се въртят до припадък в прегръдките си под съпровод на музика сбиращите се в текетата, че да се пие кафе е в пълно противоречие със словото на Аллах. Чух някои миниатюристи, страхуващи се от ваиза и тълпата му да твърдят, че рисуването във франкски стил е моя измислица. Стотици години за мен се сипят какви ли не клевети. Но тази е прекалено далеч от истината.

Да се върнем сега към началото. Всеки забравя началото, когато Хавва[133] вкуси от забранения плод. Началото, когато Аллах ме обяви за горделивец. Началото, когато Аллах посочи на мен и на останалите ангели човека и пожела да му се поклоним; останалите ангели се поклониха на човека, а аз съвсем справедливо и решително заявих:

АЗ НЯМА ДА СЕ ПОКЛОНЯ НА ЧОВЕКА.

Според вас редно ли е, след като съм създаден от огън,

ДА СЕ ПОКЛОНЯ НА ЧОВЕКА,

създаден от глина, тази толкова низша материя? Отсъдете, събратя, по съвест. Добре де, зная, страхувате се, че нищо няма да остане скрито-покрито, че Той чува всичко и някой ден ще ви подири сметка. Тогава да не питам защо ви е дал съвестта, прави сте да се страхувате, тъй че моментално забравям въпроса си и подробностите около огъня и глината. Макар че никога няма да забравя и все тъй ще продължавам да си припомням с гордост:

АЗ НЕ СЕ ПОКЛОНИХ НА ЧОВЕКА.

За разлика от мене, тъкмо това вършат франкските майстори. Рисуват всичко, каквото е в действителност - бръчките по челата, пръстените по ръцете, отвратителните косми, стърчащи от ушите на господари, свещеници, богати търговци, рисуват дори цвета на очите и плътта на жените, неповторимата извивка на устните им, сянката между красивите им гърди; те не само изобразяват човека, поставят го в центъра на рисунките си, сякаш е създание, достойно да му се кланяш, и окачват картините си по стените, сякаш са идоли. Толкова важно създание ли е човекът, та да го рисуват с всичките му подробности, даже със сянката му? Щом като рисуват как къщите на една улица постепенно се смаляват в далечината, просто защото окото вижда неправилно, те не поставят ли в центъра на света не Аллах, а човека? Това най-добре го знае Всемогъщият Аллах. Струва ми се, става пределно ясно, че идеята за този вид рисуване не би могла да е моя, след като аз бях този, дето отказа да се поклони на човека, дето изтърпя безброй страдания затова, че си остана самотен, дето изгуби благоразположението на Аллах и непрестанно е обругаван. Ами по тази логика ще трябва да е вярно и написаното от някои молли, както и изреченото от някои ваизи, че всички момчета ръкоблудстват и всички хора пърдят по моя вина.

И накрая още нещо по темата, макар думите ми да не се отнасят до хората с вечно размътени глави от жаждата да се самоизтъкват, от пристрастяването им към нагона и парите, от безсмислените им влечения! Единствен Великият Аллах със своя безграничен ум ще може да ме разбере: Не ти ли, Господи, ги научи на високомерие, като накара ангелите да се поклонят на хората? Сега самите хора извършват неща, научени от твоите ангели - кланят се на себе си, поставят себе си в центъра на вселената. Всички, дори твоите най-верни раби, искат да бъдат изобразявани по маниера на франкските майстори. И в резултат на своята самовъзхита те в най-скоро време ще те забравят - в това съм сигурен толкова, колкото съм сигурен в себе си. И на всичкото отгоре вината, че са те забравили, отново ще бъде прехвърлена върху мене.

Как да ви докажа, че не съм засегнат чак толкова, колкото изглежда? Разбира се, като ви демонстрирам, че съм жив и здрав, независимо, че стотици години най-безжалостно ме замерят с камъни, обругават ме и ме проклетисват. Все по-друго щеше да е, ако разгневените мои лекомислени врагове, дето ме обругават, от време на време се сещат, че отсрочката да съм жив до Съдния ден ми е дадена от Великия Аллах. А продължителността на техния, даден им от Аллах живот, е не повече от някакви си шейсет-седемдесет години. Кажа ли им да пият кафе, та да си удължат живота, знам, че мнозина ще сторят тъкмо обратното, щом като го е рекъл дяволът, ще се постараят изобщо да не близват кафе или, преобръщайки се с главата надолу, направо ще си го излеят в задника.

Не се смейте. Важно е не съдържанието, важна е формата на мисълта. Важно е не какво рисува миниатюристът, а какъв е стилът му. Макар че тия неща едва ли са повод за перчене. Щеше ми се за финал да разкажа една любовна история, ама вече е късно. Майстор-медахът, комуто възложих тази вечер да говори за мене, обеща, че ако не утре, то вдругиден, в сряда, окачат ли на стената рисунката на жена, сладкодумно ще огласи тая любовна история.

48. АЗ, ШЕКЮРЕ

Сънувах татко, говореше ми нещо, което не разбирах, беше ужасно, стреснах се. От двете ми страни плътно се бяха притиснали в мен Шевкет и Орхан - бях потна от топлината им. Шевкет бе отпуснал ръка върху корема ми. Орхан - прислонил потната си главица върху гърдите ми. Успях да се измъкна от постелята, без да ги разбудя и излязох от стаята.

Минах тихичко през софата, отворих вратата към стаята на Кара. Под светлината на свещника, който държах в ръката си,, в средата на тъмната и студена стая видях не него, а бялата постеля, просната като труп, обвит в саван. Светлината на свещника едва достигаше постелята.

Протегнах още малко ръката си - оранжевата светлина на свещта падна върху умореното небръснато лице на Кара, върху разголените му рамене. Приближих се - спеше свит като мокрица, както спеше Орхан, а лицето му напомняше спяща девица.

„Това е моят мъж!“ - рекох си аз. Изглеждаше ми далечен и чужд, обзе ме разкаяние. Да имах кинжал, бих го убила. Не защото желаех, а защото, както някога в детството, ми се щеше да видя какво ще се случи, като го убия. Не вярвам нито на това, че години наред не е спирал да мисли за мене, нито на изражението на лицето му - по детски невинно.

Побутнах го по рамото с босия си крак - събудих го. Виждайки ме, замръзна като омагьосан, не се развълнува, а се уплаши, макар и само за миг, точно както желаех. И още преди да се е опомнил, изрекох:

- Сънувах баща си. Каза ми нещо страшно: Ти си го убил...

- Когато са убивали баща ти, не бяхме ли заедно?

- Знам. Но ти пък знаеше, че татко остава сам вкъщи.

- Не знаех. Ти си отпратила децата и Хайрие. Знаеше единствено Хайрие, а може би и Естер. На тебе най-добре ти е известно кой друг е можел да знае.

- Понякога ми се струва, че един вътрешен глас ще ми разкрие защо всичко тръгна на зле и къде е тайната на това злощастие. Отварям уста, та да излезе този глас, но от гърлото ми, както в сънищата, не се отронва и звук. А вече и ти не си добрият, кристално чист Кара, когото познавах от детството си.

- Онзи кристално чист Кара го прогонихте ти и баща ти.

- Ако си се оженил за мен, за да отмъстиш на баща ми, считай се вече за отмъстен. Може би затова децата не те обичат.

- Знам - отвърна той, но без никаква тъга. - Преди да заспят, ти беше долу, викаха тъй, че да ги чуя: „Кара, Кара, Кара е дупе с пещера!“

- Да беше ги наплескал - казах, защото наистина пожелах да ги е наплескал. - Сетне добавих разтревожено: - Само да им посегнеш, ще те убия.

- Мушни се в постелята ми. Ще измръзнеш - рече той.

- Може би никога няма да се мушна в постелята ти. Може би и двамата сбъркахме с тая женитба. Разправят, че била невалидна. Преди да заспя, дочух стъпките на Хасан. Не забравяй - години наред съм ги чувала, докато живеех под един покрив с мъжа си и него. Децата го обичат. Той е безмилостен. Има червена сабя, пази се от нея.

Съзрях такава умора и безразличие в очите на Кара, че разбрах - не ще мога да го уплаша.

- От нас двамата ти си по-ведрият, но и по-печалният - казах. - Аз съм упорита, защото не искам да бъда нещастна и искам да опазя децата си, а ти си упорит, за да се самодокажеш. Не защото ме обичаш.

Надълго и нашироко ми заобяснява колко ме обича, колко много е мислил за мене сред голите дървета в снежните нощи, в безмълвните страноприемници. Ако не бе изрекъл всички тия неща, щях да събудя децата и да се върна в къщата на предишния си мъж. Внезапно - дойде ми ей така, от само себе си-казах:

- Понякога ми се струва, че бившият ми мъж може всеки момент да се върне. Не се боя, че децата могат да ни сварят двамата в една стая посред нощ, боя се, че щом се прегърнем, той ще почука на вратата.

Откъм дворната порта се чуха писъците на биещи се до смърт котки. После настъпи дълга тишина. Стори ми се, че ще се разридая. Нито оставях свещника върху подставката за книги, нито се връщах в стаята при децата. Нямаше да си тръгна оттук, докато не се убедя, че Кара няма пръст в убийството на татко.

- Ти ни унижаваш - рекох на Кара. - След женитбата ни се възгордя. Първо ме съжаляваше, понеже мъжът ми не се е върнал, сега ме съжаляваш, задето убиха татко.

- Шекюре ханъм - изрече той внимателно. - Чуваш ли се какво говориш? Самата ти знаеш, че това не е вярно. За тебе съм готов на всичко.

- Тогава стани от постелята и чакай прав като мене.

Защо ли казах, че чакам нещо?

- Не мога - отвърна той, смутено посочвайки юргана и нощната си роба.

Беше прав. Ала отново се разгневих, че не ме слуша.

- Докато татко бе жив, ти се вмъкваше в дома ни като котка, разляла млякото. А сега с такъв тон изричаш „Шекюре ханъм“, сякаш сам не си вярваш и държиш и ние да го знаем.

Треперех цялата, ала не от гняв, а от студа, смразил бедрата, гърба и шията ми.

- Ела при мен в постелята и стани моя жена.

- Кога ще открият подлеца, убил татко? - отвърнах. -Ако това се проточи, аз не мога да остана с тебе в тази къща.

- Благодарение на тебе и Естер, Майстор Осман насочи цялото си внимание към конете.

- Майстор Осман бе смъртен враг на покойния ми баща. Сега горкичкият татко гледа отгоре и страда, че тъкмо той помага да бъде разкрит убиецът му.

Внезапно скочи от постелята и се хвърли към мен. Не помръднах. Но обратно на моите очаквания, той само угаси с ръка свещта. Настъпи пълен мрак.

- Сега баща ти не ни вижда - прошепна той. - Съвсем сами сме. Обясни ми, Шекюре: Като се върнах след дванайсет години, ми показа, че би могла да ме обикнеш, че за мен има място в сърцето ти. После дойде сватбата. След сватбата обаче ти ме отбягваш.

- Омъжих се за теб по принуда - прошепнах.

И усетих безжалостно как думите ми като пирони се забиват в тялото срещу мене в мрака - точно както го е казал Фузули.

- Ако съм те обичала, обичала съм те в детството -прошепнах пак.

- Кажи ми, красавице от мрака - рече той, - ти си наблюдавала всички миниатюристи, посещавали дома ви. Според теб кой е убиецът?

Беше ми приятно, че все още можеше да е весел. Моят мъж.

- Замръзвам.

Не помня казах ли го. Вече се целувахме. Прегърнах го в мрака, държейки с едната си ръка свещника, поех кадифения му език в устата си; беше прекрасно: И сълзите ми, и косите ми, и нощницата ми, и моето потреперване, и неговото тяло дори. Беше прекрасно да топля ледения си нос в бузата му, ала Шекюре, страхливката, се възпря, не забрави себе си, докато се целуваше, а със свещника в ръка си помисли за баща си, който я наблюдава, за предишния си мъж, за спящите си деца.

- В къщата има някой - извиках. Отблъснах Кара и влязох в софата.

49. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

Без да ме забележи никой, безшумно, като провинил се гостенин се измъкнах от къщата в утринния мрак и поех по калните улици. Сторих абдест в двора на „Беязът“, сетне влязох в джамията. Вътре, освен старецът, който се молеше и спеше едновременно - правеше го по навик, изработван четирийсет години, - и Имам ефенди, друг нямаше. Сред нашите полублянове и нещастни спомени понякога ни се струва, че Аллах за миг се е вслушал в нас и си пожелаваме нещо от Него с надеждата на човек, успял да връчи в ръката на падишаха своето прошение: Помолих Аллах да ме дари с щастлива къща, изпълнена с обич.

Когато пристигнах в дома на Майстор Осман, разбрах, че за седмица той постепенно бе изместил в мислите ми покойния Лелин. Беше ми по-неприятен и чужд, но привързаността му към книжното илюстриране бе по-дълбока. Големият майстор приличаше повече на смирен стар дервиш, отколкото на човек, години наред раздухвал между миниатюристите ветровете на страха, възхитата и любовта.

Поехме от дома на Майстора към двореца, той - попрегърбен върху коня, аз - попрегърбен до коня: Вероятно приличахме на стар дервиш и неговия пламенен мюрид от евтините рисунки, илюстриращи древните легенди.

В двореца заварихме Главния бостанджъ и хората му - явно ни бяха очаквали. Падишахът заповядал проклетникът да бъде подложен на изтезания, без разпит на останалите миниатюристи, понеже бил уверен, че на сутринта, след като сме разгледали рисунките на коне от тримата майстори, категорично ще обявим кой от тях е проклетият убиец. Настанихме се в закътана в тишината на султанската градина малка нова постройка - тук се провеждаха тайните разпити, изтезания и екзекуции, а не пред Чешмата на палача за назидание на всички.

Човек на Главния бостанджъ, невероятно изящен и нежен младеж, уверено положи върху подставката трите рисунки.

Майстор Осман извади лупата и сърцето ми заби ускорено. Бавно придвижи лупата над трите невероятни рисунки на коне - държеше окото си на едно и също отстояние като орел, умело оглеждащ територията под себе си. И също като орел, забелязал газелата, която ще сграбчи, за миг съсредоточи вниманието си върху ноздрите на конете, макар да остана невъзмутим.

- Няма - изрече хладнокръвно.

- Какво няма? - запита Главният бостанджъ.

Мислех, че големият Майстор няма да бърза, че ще изследва конете от гривата до копитата.

- Подлият миниатюрист не е оставил никаква следа -рече Майстор Осман. - По тези рисунки не се разбира кой е нарисувал дорестия кон.

Взех лупата, оставена от него, огледах ноздрите на конете: Майсторът бе прав. В ноздрите и на трите коня нямаше нищо, което да напомня ноздрите на дорестите коне, рисувани за книгата на моя Лелин.

Точно тогава чакащите отвън палачи приковаха вниманието ми - крепяха някакъв уред, който не знаех как се използва. През открехната врата се опитах да ги огледам - единият смутено избяга, сякаш бе видял джин, другият със скок се прикри зад една от черниците.

Тъкмо тогава, подобно лъч, осветил куршуменосивото утро, влезе Негово Величество Падишахът ни, Опора на света.

Майстор Осман веднага доложи, че не е открил нищо по рисунките. Но не се сдържа и обърна внимание на Падишаха ни колко прекрасни са тези рисунки, как е изправен на задните си крака единият от конете, колко изящна и грациозна е стойката на втория, колко горд и вглъбен е третият - такъв кон може да се види единствено в древните книги. Едновременно с това определи коя рисунка на кой миниатюрист е - предположенията му бяха потвърдени от слугата, обиколил снощи една по една къщите на миниатюристите.

- Чудите се, Владетелю мой, че познавам като петте си пръста своите миниатюристи - рече Майсторът. - Аз пък се чудя как така не смогнах да разбера кой от миниатюристите, които познавам като петте си пръста, е сътворил това несъвършенство. Защото несъвършенството у един майстор-миниатюрист не може да изникне на празно място.

- Тоест? - попита Падишахът ни.

- Ваше Величество, Господарю и Повелителю на света, според мен тайният „подпис“, който забелязахме върху носа на дорестия кон не е несъвършенство на немислещ и наивен миниатюрист, корените му са далече назад в древността, в други стилове, в други рисунки, в друг маниер и, може би, в други коне. Ако прегледаме фантастичните страници на древните книги, укрити във вътрешната хазна, в заключените подземия, в железните сандъци и долапи, може би ще установим, че това, което днес наричаме грешка, всъщност е стил и ще го свържем с перото на един от тримата миниатюристи.

- Искаш да влезеш в хазната на Ендеруна ли? - изуми се султанът.

- Да - отвърна Майсторът.

Това желание бе толкова дръзко, колкото да поискаш да влезеш в харема. В същото време разбрах: Харемът и хазната се намираха не само в двете най-красиви кътчета от двора в райския Ендерун на султанския дворец, те заемаха двете най-щастливи кътчета и в душата на Падишаха ни.

Опитах се по прекрасното лице на Падишаха ни, което вече можех да погледна открито, да разгадая какво ще се случи, ала той внезапно си тръгна. Обиди ли се, разгневи ли се? Няма ли да разпореди да ни накажат, да накажат и всички миниатюристи, заради дързостта на Майстора?

Гледах трите рисунки и си представях как ще ме убият, без да зърна повече Шекюре, без да съм споделил постелята с нея. Конете, въпреки своето съвършенство, ми изглеждаха и чужди, и безкрайно отдалечени от моя свят.

В това ужасяващо безмълвие в ума ми се запечата мисълта, че да си миниатюрист, роб на красотата на Аллах, означава да умреш за красотата, както означава да умреш за Падишаха ни, ако си негов кул, израснал и живял в Ендеруна - сърцето на двореца.

И доста по-късно, когато хората на Главния хазинедар ни поведоха нагоре, към Средната порта, ме владееше все тая мисъл за смърта; за безмълвието на смъртта. През Бабюсселям са преминали десетки осъдени на смърт паши и вратарите като че ли не ни забелязаха. Тоз път изобщо не ме впечатлиха площадът пред Дивана, кулата и пауните, които вчера заслепиха очите ми, та даже си рекох, че това е самият Рай. Бях разбрал, че ни водят все по-навътре към Ендеруна - сърцето на тайния свят на Падишаха ни.

Минахме през вратите, през които без разрешение не преминават дори великите везири. Като дете, пристъпило в приказен свят, не смеех да се огледам, да не би да открия чудеса и чудовища. Не хвърлих поглед дори към Арз одасъ. Погледът ми обаче се плъзна встрани и се спря върху стените на харема, върху един най-обикновен чинар - не се различаваше по нищо от останалите дървета - и върху висок мъж в кафтан от лъскав син атлаз. Минахме между високи колони. Спряхме пред доста по-голяма и по-представителна от другите масивна порта, дъгообразна в горната си част. Пред нея стояха аги в лъскави кафтани, а един от тях бе се привел към ключалката.

Главният хазинедар ни погледна в очите и каза:

- Щастливци сте, щом Негово Величество Падишахът ни разреши да ви допуснат в хазната на Ендеруна. Ще разгледате невиждани от другиго книги, позлатени страници, невероятни рисунки и, както прави ловецът, ще се опитате да попаднете на следа. Падишахът ни заповяда да припомня на Майстор Осман, че му е дал три дни на разположение, единият вече изтече, сиреч, че за два дни, до четвъртък по обяд трябва да открие кой от миниатюристите е подлецът и да го съобщи, в противен случай ще се наложи на Главния бостанджъ да преодолее това затруднение чрез изтезания.

Най-напред развързаха калъфа на кофара, турен, за да съхранява печата и за да не може чужд ключ да проникне в ключалката. Когато кетхюдата[134] на хазната и двама аги се увериха, че печатът е непокътнат, закимаха в знак на одобрение. Печатът бе разломен, ключът - пъхнат в ключалката, кофарът - отключен с проскърцване в тишината, в която всички се бяхме вглъбили - и тогава лицето на Майстор Осман доби пепеляв оттенък. Щом се отвори едното крило на тежката резбована дървена порта, това лице бе залято от черна, сякаш дошла от древни времена светлина.

- Моят Падишах сметна за излишно да идват писарите и секретарите, съхраняващи регистрите на вещите - рече Главният хазинедар. - Библиотекарят почина, днес никой не се занимава с книгите. Затова Падишахът ми нареди да ви придружава единствен Джезми ага.

Той беше около седемдесетгодишно джудже с блестящи очи. И серпушът му бе особен - наподобяваше корабно платно.

- Джезми ага се чувства тук като у дома си. Той единствен знае местонахождението на книгите и на всичко останало в хазната.

Възрастното джудже не си придаваше излишна важност. Внимателно огледа сребърния мангал на крачета, гърнето с инкрустираната със седеф ръкохватка, светилника и свещниците, внесени от еничарите новобранци.

Обясни ни, че Главният хазинедар сега ще заключи вратата след нас и отново ще сложи седемдесетгодишния печат на султан Селим Явуз, че след вечерния намаз в присъствието на много аги отново ще счупи печата и ще отключи, и че трябва да внимаваме много да не би „по погрешка“ нещо да се озове в нас, из дрехите, по джобовете и в поясите ни, защото на излизане щели да ни пребъркат дори и под гащите.

Минахме навътре между строените аги. Бе ледено студено. Щом затвориха портата, всичко се обгърна в мрак и усетих чак в носоглътката си мириса на мухъл, прах и влага. Около нас беше претъпкано; вещи, сандъци, шлемове - всичко бе наблъскано едно в друго. Това, кой знае защо, ми напомни сраженията, на които съм бивал свидетел.

Очите ми попривикнаха със сумрачната светлина, проникваща в помещението през дебелите решетки на горните прозорци, очертаха се перилата на водещите към антресола стълби и огражденията на проходите с дървен под, опасващи втория етаж. Залата изглеждаше червена от цвета на кадифетата, килимите и чергите по пода и стените. Ето го, смирено отчетох наум, резултатът от всички военни походи, сражения, пролята кръв, разграбени градове и хазни - целият този разкош, всичките тези неща бяха събирани така.

- Какво, уплашихте ли се? - попита възрастното джудже, изразявайки гласно вълненията ми. - Всеки, влизайки за първи път тук, се плаши. Нощем духовете на вещите си общуват шепнешком.

Тишината, в която бяха потопени невероятните вещи, ето кое плашеше. Чухме как запечатват кофара и без да шавнем оглеждахме удивено наоколо.

Саби, слонова кост, кафтани, сребърни свещници, атлазени знамена. Седефени ковчежета, железни сандъци, китайски вази, пояси, сазове, доспехи, копринени възглавници, кълба, представляващи земята, ботуши, кожи, рогове от носорози, орнаментирани щраусови яйца, пушки, стрели, боздугани и долапи, долапи, долапи. Всяко кътче бе претъпкано с платове, с килими, с коприни - и всичко това бавно и на камари се стичаше сякаш върху ми от оградените с дъски горни етажи, от перилата, от долапите, от нишите по стените. Особена, невиждана от мен светлина озаряваше платове, кутии, падишахски кафтани, саби, големи розови свещи, тюлбени, възглавници, везани с бисери, седла, обшити със злато, кавалерийски саби с елмазни ефеси, боздугани с рубинени ръкохватки, кауци, пискюли от шапки, странни часовници, фигурки на коне и слонове от слонова кост, инкрустирани с елмази наргилета, седефени чекмеджета, пискюли за коне, едри броеници, шлемове, обсипани с рубини и тюркоази, ибрици, кинжали. Всъщност светлината, процеждаща се едва забележимо през горните прозорци, бе досущ като дневната, лятна слънчева светлина, проникваща в джамията през прозорчето в купола, и все пак това не беше слънчева светлина. Благодарение на тази странна светлина въздухът бе придобил особена плътност и всички вещи ми се струваха от един и същ материал. Обладани от уплаха си, ние продължавахме да се вглеждаме в безмълвието на залата, сетне забелязах, че онова, което правеше по-бледо властващото в студеното помещение червено и обединяваше в обща загадъчна материя вещите, бе прахта, заливаща всичко по подобие на светлината. Най-плашещо беше тъкмо сливането в едно цяло на странните и неясни вещи, изключително многобройни - неясно ти е какво представляват, дори да ги огледаш по няколко пъти. Един предмет най-напред взех за сандък, след това - за подставка за книги, накрая - за чудат франкски прибор. Сред нахвърлените кафтани и пискюли, изтичащи сякаш от сандъците, зърнах вещ, която взех за ковчеже от седеф, а сетне разбрах, че е странна кутия, проводена от московския цар.

С привично движение Джезми ага настани мангала в огнището край стената.

- Къде са книгите? - прошепна Майстор Осман.

- Кои книги? - попита джуджето. - Донесените от Арабистан, куфическите[135] Корани, табризките книги, донесени от Негово Величество покойния султан Селим Явуз, книгите, присвоени от пашите, осъдени на смърт, томовете, подарени от венецианския посланик на дядото на Падишаха ни, християнските книги, останали още от времето на султан Фатих Мехмед?

- Книгите, подарени преди трийсет години от шах Тахмасб на Негово Величество покойния султан Селим - отвърна Майстор Осман.

Джуджето ни отведе пред голям дървен долап. Когато го отвори и видя томовете, Майстор Осман бе обзет от нетърпение. Взе един том, разлисти го и прочете имената на калиграфите. Удивено загледах страниците и аз, всяка от тях бе старателно изработена, зърнах рисунките на ханове с леко дръпнати очи.

- Чингис хан, Чагатай хан, Тулуй хан, китайският владетел Кубилай хан - прочете Майстор Осман, затвори книгата и се пресегна за нова.

Пред нас се появи невероятна, изпълнена с болка миниатюра - вдъхновеният от силата на любовта Фархад пренася на гръб своята любима Ширин заедно с коня й. За да подчертае страстта и тъгата на влюбените, миниатюристът бе изрисувал с трепетна и печална ръка скалистата планина, облаците и листенцата на трите благородни кипариса, свидетели на Фархадовата любов - тази тъга и привкусът на сълзите, които излъчваха листата, се препредаде и на двама ни с Майстор Осман. Вълнуващата сцена не бе създадена, за да демонстрира яките мишци на Фархад, а за да внуши идеята, че целият свят е подвластен на любовните терзания; тъй работят старите майстори.

- Подражание на миниатюрата на Бехзад, правена преди осемдесет години в Табриз - рече Майстор Осман. Върна книгата на мястото й и отвори нова.

Това бе миниатюра, изобразяваща другарството между Котката и Мишката от „Калила и Димна“[136]. Нещастната полска мишка, притеснена от набезите на белката на земята и на ястреба от небето, намира спасение при нещастна котка, хванала се в капана на ловеца. Те се споразумяват: Котката с обич облизва мишката и се държи с нея като с приятел. Белката и ястребът, уплашени от котката, се отказват от лова на мишката. А тя, след продължителни усилия успява да освободи котката от капана. Преди още да съм проумял чувствителността на миниатюриста, Майсторът вече връщаше книгата при останалите, вече разгръщаше непринудено страниците на друга.

Рисунката бе изключително приятна - загадъчна жена пита нещо - едната й ръка е грациозно разперена, другата придържа диплите на зеленото ферадже, а обърнат към нея мъж внимателно слуша. С огромна наслада и с известна ревност съзерцавах интимността между мъжа и жената - любовта и приятелството им.

Майстор Осман върна и тази книга и разлисти страниците на следващата: Конниците на вечно воюващите Персия и Туран[137] са красиво строени едни срещу други сред степ с прашно-жълта земя, яхнали са приказни, легендарни коне с брони по шиите, въоръжени са с ризници, шлемове, наколенници, лъкове, колчани и стрели, вдигнали са пики с разноцветни върхове и преди да встъпят в бой, търпеливо наблюдават излезлите пред тях предводители, готови на смъртна схватка. Възнамерявах да кажа, че независимо дали това става сега или преди сто години, независимо дали сцената е батална или любовна, истински вярващият миниатюрист показва в творбата си схватката със собствената си индивидуалност и любовта си към рисуването, сиреч, възнамерявах да кажа, че нарисуваното от миниатюриста отразява собственото му търпение, когато Майстор Осман рече:

- И това не е - и затвори тежкия том.

В един албум открихме пейзаж - необозрим, простиращ се надлъж, чезнещ във вълнообразните облаци над високи върхари. Казах си, че макар рисунката да изобразява този свят, точно така би могъл да бъде изобразен и отвъдният. Майстор Осман разказа, че тази рисунка от Китай стигнала до Херат, от Херат - до Табриз, от Табриз - до двореца на Падишаха ни, била включвана в различни книги. Когато те били разпокъсвани, включвали я пак в по-нови книги.

Видяхме рисунки, изобразяващи сражения и смърт, една от друга по-зловещи, една от друга по-талантливи: Рустам се сражава с шах Мазандаран; Рустам щурмува армията на Ефрасияб; Рустам и загадъчен неизвестен воин в шлем... В друг албум, така и не разбрахме автора му, видяхме сражаващи се легендарни армии и посечени трупове след безмилостна битка; окървавени кинжали, злощастни воини, в чиито очи се отразява светлината на смъртта; воини, кълцащи се като глави лук. Може би за хиляден път Майстор Осман гледаше как Хосроу наблюдава къпещата се в езерото под лунната светлина Ширин, щастието, озаряващо срещата на двамата влюбени Лейла и Маджнун след дългата разлъка, избягалите от света на острова на блаженството Саламан и Абсал, наслаждаващи се на уединението си сред дървеса, цветя и чуруликащи птици. И като истински голям майстор не се въздържа и ми обърна внимание върху една странност в ъгълчето на рисунката, породена вероятно от безсилието на миниатюриста, а може би и от естественото преливане на нюансите в коя да е слаба рисунка: Кой ли нещастен и злонамерен миниатюрист, без всякаква необходимост би настанил върху клона на дървото прокобна кукумявка, докато Хосроу и Ширин слушат забавните истории, разказвани им от недиметата? Кой би нарисувал прекрасния Юсуф в женски дрехи? Той седи, обкръжен от египтянки, които, белейки сладки портокали, нараняват пръстите си и го изпиват с поглед. Предполагал ли е миниатюристът, нарисувал как една стрела ослепява Есфандияр, че по-късно ще ослепее и сам?

Видяхме възнесението на нашия Пророк сред сонм от ангели; тъмнокожия шесторък, дългобрад старик, представляващ Сатурн; спокойния сън на бебето Рустам в седефената люлка и грижовните погледи на майка му и дойките. Видяхме мъчителната смърт на Дарий в скута на Ескандар, уединяването в червената стая на Бехрам Гур с руската принцеса, преминаването през огъня на Сиявуш, яхнал врания си кон - върху носа му нямаше никакъв таен „подпис“, тъжното погребение на Хосроу, убит от сина си. Майстор Осман набързо прелистваше томовете, понякога разпознаваше миниатюристите, показваше ми свенливо оставените от тях подписи, прикрити сред цветя, в някое закътано ъгълче на руините или в подножието на тъмен кладенец с притаил се в него джин; обясняваше ми кой какво и от кого е заимствал. Натъкнахме се на рисунки, разгърнати върху няколко страници. От време на време настъпваше продължителна тишина, чувахме само едва доловимото шумолене на листовете. От време на време Майстор Осман откликваше с едно „Дааа!“, а аз мълчах, понеже не схващах кое го удивлява. Разгръщаше страниците, показваше ми ги и току ми припомняше, че редът на страниците, последователността на дърветата и конниците в някои творби вече сме ги срещали в други томове, в други сцени от съвсем други истории. Сравни, например, рисунката от „Хамса“ на Незами, правена по времето на шах Реза, син на Тимур, а значи преди повече от двеста години, с рисунка в друг том, вероятно изработена преди седемдесет и осем години в Табриз; запита ме каква ли трябва да е философията на рисуването, щом като миниатюристи, които никога не са могли да зърнат творбите си, са създали еднакви рисунки и сам си отговори:

- Да рисуваш, означава да си спомняш.

Прелиствайки древните книги, той ту се натъжаваше от чудесата (защото вече никой не можеше да рисува така), ту се развеселяваше от несръчността (защото всъщност всички миниатюристи сме братя!), а когато ми показа стари рисунки на дървета, ангели, слънчобрани, шатри, дракони и натъжени принцове, отбеляза какво не трябва да забравя миниатюристът: Някога Аллах видял неподражаемостта на света, повярвал в красотата на видяното и го поверил на своите раби. Работата на миниатюристите и на влюбените в миниатюрната живопис е да помнят вълшебната гледка, видяна от Аллах и завещана ни след туй от него. Най-великите майстори от всички поколения миниатюристи посвещаваха целия си живот на това и до настъпването на слепотата с вдъхновение и с неимоверни усилия се опитваха да постигнат фантастичната гледка, която Аллах повели да виждаме и да претворяваме. Техните творби приличат на припомняне на собствените им спомени. За съжаление обаче, дори най-великите майстори, подобно на уморените старци и ослепелите от работа миниатюристи, успяваха да си припомнят само отделни детайли от тази фантастична картина. Тази е и причината старите майстори, като някакво чудо, да рисуват абсолютно еднакво дърво, птица, къпещ се в банята принц и тъжна девойка до прозореца, въпреки че никой от тях не може да е виждал творбите на другия, от когото го делят векове.

Подир време, когато помръкна червената светлина в хазната и се разбра, че в долапа няма нито една от книгите, подарени от шах Тахмасб на бащата на Падишаха ни, Майстор Осман се върна към същото разсъждение:

- Понякога с векове се съхранява маниерът на изработване на птичето крило, на дървесния лист, на извивката в крайчеца на ресните, на облака в небето, на женската усмивка, препредава се от майстора на чирака, поколения наред го усвояват и наизуставят. Така, както искрено вярва в неизменността на Свещения Коран, майстор-миниатюристът вярва със същата искреност и в неизменността на усвоеното от учителя, понеже приема съществуването на един единствен образец и никога не забравя този нарисуван по памет детайл, както не може да забрави и наизустения Коран. Но „не забравя“ съвсем не означава, че винаги ще ползва този детайл. Понякога се случва традициите на придворната работилница, в която миниатюристът е пренатоварил от работа очите си, своенравието на майстора и неговият вкус към цветовете, както и капризите на падишаха, да не позволят на миниатюриста да претвори точно този детайл, птичето крило или женската усмивка...

- Или носа на един кон... - вметнах припряно аз.

- Да, или носа на един кон... - рече Майстор Осман без никаква усмивка. - Когато великият майстор по една или друга причина не може да проникне в дълбините на своя дух, той започва да рисува като всички, съобразявайки се с каноните на придворната работилница, в която работи.

Бяхме разгледали сума ти екземпляри от „Хосроу и Ширин“ на Незами и от рисунката, изобразяваща Ширин на трона; той прочете епиграфа, гравиран върху каменната дворцова стена: „Всемогъщи Аллах, пази силата, властта и страната на сина на благородния Падишах, Справедливия владетел и Победител хан Тимур, нека е щастлив (беше гравирано вляво), нека е богат (беше гравирано вдясно).“

- И къде ще открием рисунките, в които миниатюристът е изработил носа на коня по памет? - попитах след малко.

- Трябва да намерим екземпляра от легендарното „Шахнаме“, подарено от шах Тахмасб - отвърна Майстор Осман. - Трябва да се върнем към онова прекрасно, древно, легендарно време, когато самият Аллах направлявал миниатюриста. Предстои ни да разгледаме още много книги.

Мина ми през ума, че целта на Майстор Осман не бе да открие коне с необичайни ноздри, а да остане в хазната колкото се може по-дълго, та да съзерцава тези фантастични рисунки, потънали в сън, далеч от очите на всички. Аз обаче изгарях от нетърпение да открия нишката, свързваща ме с Шекюре, която ме чакаше вкъщи, и не ми се щеше да вярвам, че големият Майстор желае да остане колкого е възможно по-дълго в ледената зала.

И ние продължихме да разглеждаме рисунки, отваряйки други долапи и сандъци, които ни показваше възрастното джудже. Омръзна ми да гледам толкова еднакви творби, нямах желание пак да гледам пристигането на Хосроу под прозореца на двореца, за да зърне Ширин, затова се отдалечих от Майстора, без дори да хвърля поглед върху носа на коня на Хосроу, помъчих се да се постопля на мангала и тръгнах, с преклонение и възхита, сред страховитите камари от платове, злато, военни трофеи, оръжия и доспехи из другите зали на хазната, които ми се разкриваха една подир друга. Понякога притичвах до Майстор Осман, когато извисеше глас или ми махнеше с ръка, защото си представях, че на страницата от някоя книга се е появило ново чудо, или, да, най-накрая кон с необичаен нос - Майстор Осман седеше върху килима от Ушак, останал от времето на султан Фатих Мехмед, и държеше в треперещите си ръце една страница, погледнах я и се срещнах с невиждана досега рисунка: дяволът тайно прониква в ковчега на Нух[138].

Стотици ханове, крале, падишаси, султани, управлявали различни страни от времената на Тимур, та чак до султан Сюлейман Кануни, весело и щастливо ловуваха сред газели, лъвове, зайци. Видяхме объркана камила, ухапала по палеца самия дявол, който се покачва по дървено стъпало, привързано отзад за коляното на нещастното животно и го изнасилва. В една арабска книга, пристигнала тук през Багдад, видяхме уловил се за краката на приказна птица търговец как лети над моретата. Върху първата, отворила се от само себе си страница от следващия том видяхме любимата ни с Шекюре сцена - Ширин се влюбва в Хосроу, взряна в лика му, окачен на дървото. Сетихме се за времето, докато пред нас оживяваше рисунката на причудлив часовник с арабски фигурки, натоварен връз слон заедно с птици, топове плат и бобини.

Не можех да определя колко време бяхме разглеждали книга след книга, миниатюра след миниатюра. Сякаш неизменното, застинало златно време от рисунките и сюжетите се сливаше с мухлясалото и влажно време, в което пребивавахме в залата на хазната. Укритите през вековете в сандъци страници, рисувани до пълна преумора на очите в придворните работилници на десетки шахове, принцове, ханове и падишаси, подир толкова години сякаш оживяваха и раздвижваха заобикалящите ни шлемове, саби, кинжали с инкрустирани с елмази ефеси, доспехи, чаши, дошли чак от Китай и напрашени изящни удове, както и техните двойници в рисунките - възглавниците, извезани с бисери, килимите и кавал кадите от коне.

- Едва сега проумявам, че векове наред хиляди миниатюристи тайно и незабележимо са правили едни и същи рисунки, но всъщност тайно и незабележимо са рисували неизбежното преобразяване на света.

Признавам, не разбрах съвсем точно какво иска да каже великият Майстор. Вниманието, което проявяваше към хилядите рисунки от последните двеста години, правени в Бухара и Херат, та чак до Табриз, Багдад и Истанбул, бе преминало отвъд търсенето на някакъв знак върху конските ноздри. Сякаш бяхме направили едно празненство на тъжната възхита в чест на вдъхновението, умението и търпението на всички майстори, творящи вече няколко века рисунки и миниатюри по тези земи.

Ето защо, когато дойде време да отворят вратата за вечерния намаз, Майстор Осман ми каза, че няма никакво желание да излиза навън, че ако до сутринта разглежда рисунки под светлината на свещите и лампите, ще успее стриктно да изпълни задачата, възложена му от Падишаха ни, и първото, което ми хрумна, бе да остана тук с него - и с джуджето, разбира се - и аз му го съобщих.

Отвориха вратата, Майсторът уведоми чакащите отвън аги за нашето решение, а когато Главният хазинедар даде своето позволение, аз вече съжалявах. Затъгувах. Затъгувах за Шекюре, за дома ни. Бях като на тръни; как ли ще изкара нощта сама с децата, ще успее ли да затвори плътно прозорците с поправените кепенци?

Влажните огромни чинари в двора на Ендеруна, обвит в едва забележима мъгла, жестовете и мимиките, с които двама млади слуги разговаряха като глухонеми, за да не нарушат покоя на Падишаха ни в тази щастлива градина, ме примамваха през едното отворено крило на портата към фантастичния свят отвън; но изпитах и вина, и срам, тъй че не се помръднах от мястото си.

50. НИЕ, ДВАМАТА АБДАЛИ

Носят се слухове и сред гилдията на миниатюристите, разпространени най-вероятно от джуджето Джезми ага, че сред пристигналите от Китай, Самарканд и Херат страници има рисунка, изобразяваща двама ни - рисунката се намирала в един обемист албум в най-затънтения ъгъл на хазната, запълвана от дедите на Негово Величество Падишаха ни векове наред, докато завладявали и плячкосвали стотици страни, тъй че ако най-сетне самите ние разтълкуваме с подобаващия ни маниер собствената си история, няма да остане и един засегнат от избраната публика в това прекрасно кафене.

Изминали са сто и десет години от нашата смърт и четирийсет години от затварянето на нашите текета - тия, както ги наричат, огнища на безбожието, тия гнезда на дявола, - понеже нямало как да бъдат променени и били под персийско влияние, обаче ей ни сега, пред вас сме. И защо? Ами защото сме нарисувани във франкски стил, затова! В един прекрасен ден ние, двамата абдали, си бродехме, както личи от рисунката, из страната на Падишаха ни, обхождайки град подир град.

Боси, с бръснати глави, полуоблечени, само с по една еленова кожа връз гърбовете ни, с по един пояс на кръста, с по един кривак в ръцете, с по една талерка за милостиня, провесена на синджир от вратовете ни, единият - с брадва, другият - с лъжица, та да си хапваме туй, дето Аллах благоволи да турят в талерките ни.

С моя красив, с моя любим другар и побратим се бяхме впуснали в обичайната разправия - кой пръв да хапне с лъжицата от талерката си, и докато единият викаше „аз“, а другият пък викаше „аз“, стигнахме чешмата на един конак, дето ни спря някакъв странен франкски пътешественик, даде ни по една сребърна венецианска монета и захвана да ни рисува.

Абе, странен човек, франк: Разположи ни в средата на листа, гаче ли сме самата шатра на Падишаха ни, нарисува ни полуголи, а аз отведнъж се сетих и рекох на драгия си спътник, че за да замязаме на истински нищи и просещи календери, редно е да забелим очи, което и сторихме, и мигом заприличахме на слепци. В туй състояние всеки дервиш по най-естествен начин наблюдава не външния, а вътрешния си свят, понеже вътрешният свят е загадъчен и гледката в него е къде по-приятна.

Външната гледка обаче се развали още повече. Защото се разнесоха крясъците на един ходжа ефенди.

Да не ни разберете неправилно, ей. Седмица по рано в туй прекрасно кафене ни разбраха неправилно само като споменахме Ходжа ефенди; този Ходжа ефенди в никакъв случай не е ерзурумският ваиз Нусрет ходжа, не е и Хусрет ходжа, чийто баща е неизвестен, не е и сиваският ходжа, сношавал се на дървото с дявола. Някакви черногледци веднага ни предупредиха, че ако още веднъж споменем пресветия Ходжа ефенди, ще отрежат езика на медаха и ще му излеят кафето върху главата.

Къде ти кафе преди сто и двайсет години, ама нашият Ходжа ефенди, дето ви го описваме, взе да бълва огън и жупел:

- Що ги рисуваш тия бе, франкски невернико? Тия безсрамни календери скитосват, крадат и просят, пушат хашиш, лочат вино, съешават се един с друг и дори само от голотията им се вижда, че са злосторници - не знаят що е намаз, молитва, дом, семейство, родина. В нашата прекрасна страна има толкова дивни неща, как пък избра да рисуваш тъкмо таз напаст, за да ни навредиш ли?

- Не, не затова, а защото рисунката на вашата напаст ми носи повече пари - отвърна неверникът, а ние, двамата абдали, се смаяхме, че художникът е толкова акъллия.

- Че ти за повечко пари и дявола ли красив ще го издокараш? - запита Ходжа ефенди, пробвайки смело да се впусне в словоборство, обаче оня, както личи от нашата рисунка, не му обърна внимание, понеже франкският художник си беше най-обикновен занаятчия и го вълнуваха не безсмислените словоборства, ами творбата му и парата.

Та нарисува ни той, тури рисунката в една папка, нея пък - в задната част на дървения самар и пое към безбожната си страна, обаче победоносната османска войска завладя и плячкоса неговия крайдунавски град, и ние, айдеее, се върнахме в Истанбул и - право в хазната. Оттам пък, чрез една тайна тетрадка, в която ни прекопираха, стигнахме до друга една книга, а най-накрая и до това щастливо кафене, дето кафето се пие като ободряващ еликсир. Сега:

МАЛКО ПОЯСНЕНИЕ ОТНОСНО РИСУНКАТА, СМЪРТТА И НАШЕТО МЯСТО В СВЕТА

Ходжа ефенди от Коня, за когато споменахме по-горе, разпоредил да сберат проповедите му в дебела книга и там на едно място казва: Календерите са излишъкът на света. Защото хората по света се делят на 4 категории: 1. Бейове. 2. Търговци. 3. Земеделци. 4. Занаятчии. Календерите не принадлежат към нито една категория. Следователно са излишък.

Разпоредил се още да бъде записано следното: „Те се скитат по двойки и се препират кой пръв да яде от талерката с единствената лъжица“, ала същността на целия спор е в тайния му подтекст - кой кого пръв да оноди и тук незнаещите ще се засмеят, тъй като няма да схванат подтекста. Ох, само да не се объркате, ама пресветият ходжа бе разгадал тайната ни, просто защото следваше нашия път - бродеше с нас и с красивите момчета, чираци и миниатюристи.

Истинската тайна обаче

е следната: Докато ни рисуваше, франкският неверник тъй мило ни гледаше, с такова внимание, че обикнахме и него, и неговото рисуване. Когато рисуваш, наблюдавайки с просто око света, се получава невярно изображение - нарисува ни той слепи, пък бяхме зрящи, ама не се разсърдихме. Сега дори сме доволни. Според Ходжа ефенди ние се намираме в Ада, според някои неверници сме отдавна изгнили трупове, а според вас, сбралите се тук мъдри миниатюристи, ние сме рисунка и понеже сме рисунка, стоим пред вас като живи - не е ли прекрасно? Защото подир срещата ни с вече познатия Ходжа ефенди, след като минахме, просейки, през още три конака и осем села от Коня до Сивас, една нощ ни застигна такъв студ и такава снежна веявица, че ние, двамата абдали, се прегърнахме, потънахме в сън и умряхме от бяла смърт. Преди смъртта видях насън как ме рисуват, как като рисунка оцелявам хиляди години и отивам направо в Рая.

51. АЗ, МАЙСТОР ОСМАН

Из Бухара и до днес се разправя една история от времето на хан Абдуллах. Узбекският хан, доста подозрителен владетел, нямал нищо против повечко миниатюристи да се трудят върху една и съща рисунка, ала никак не обичал миниатюристите му взаимно да си подражават. Защото ако се случело някой от рисувачите да прегреши, ставало невъзможно измежду дръзко копиращите се миниатюристи да се разкрие грешникът. Пък и самите миниатюристи, вместо да търсят паметта на Аллах в тъмнината, за по-лесно надничали в работите си и рисували каквото видят. Ето защо узбекският хан с радост приютил двама велики майстори, потърсили при него убежище от войните и от жестоките ханове - единият бил от юг, от Шираз, другият - от изток, от Самарканд, ала забранил на тия именити таланти взаимно да разглеждат творбите си и ги настанил в по една малка работна стая в две най отдалечени едно от друго кътчета на двореца. И точно трийсет и седем години и четири месеца двамата велики майстори слушали от хан Абдуллах, както се слуша легенда, колко фантастични били незърваните миниатюри на другия, по какво се различавали, от каква гледна точка пък помежду им съществувала невероятна прилика и всеки от тях закопнял до смърт да види чуждите рисунки. След смъртта на узбекския хан, който като костенурките живял твърде дълго, двамата възрастни миниатюристи се завтекли един към друг да си видят рисунките. Сетне приседнали в двата края на един миндер, всеки положил в скута си книгите на другия, но разглеждайки рисунките, за които дотогава съдели единствено по разпространяваните от хан Абдуллах митове за тях, и двамата останали разочаровани. Творбите далеч не били тъй фантастични, като в разказите на хана, напротив, липсвала им характерност, светлина и яснота, като на всичко, което били виждали напоследък. Двамата велики майстори, които лека-полека ослепявали - те не след дълго ослепели напълно, - дори не проумели причината за странната неяснота и понеже цял живот се осланяли на привидното, така и си отишли с вярата, че илюзиите са по-прекрасни от самите рисунки.

Разгръщайки посред нощ в хазната с вкочанените си пръсти страниците на книгите, за които бях мечтал четирийсет години, се почувствах безкрайно щастлив сред героите на тази жестока история от Бухара. Защото преди да съм ослепял и умрял, бях получил възможност да държа в ръцете си легендарните книги на моя живот, и когато виждах, че някои от разгръщаните страници от някоя легенда са много по-фантастични от онова, което съм чувал, вълнението ме задавяше и ме караше да нашепвам: „Слава, слава, вечна ти слава, Аллах!“

Когато, например, преди осемдесет години шах Исмаил прекосил реката и със силата на меча си възвърнал Херат и целия Хорасан от узбеките, и когато назначил за валия на Херат брат си Сам Мирза, брат му, за да ознаменува щастливата победа, заръчал да подготвят книга, заръчал да препишат и повторно да илюстрират книгата „Срещата на звездите“ от Емир Хосроу, свидетел и описател на подобна история в делхийския дворец. Страница от тази легендарна за мен книга показваше срещата край реката на двама празнуващи победата владетели, лицата им хем приличаха на делхийския султан Кейкубат и на неговия баща, бенгалският владател хан Бугра, описани в книгата, хем на шах Исмаил и брат му Сам Мирза, станали повод да бъде изработена книгата. Ето, и сега, поглеждайки някоя рисунка, пред очите ми мигом изникваха познатите лица на управници и исторически герои, и аз благославях Аллах за това, че ми е предоставил възможността да зърна такава фантастична рисунка.

В една от творбите си Шейх Мухаммад, велик майстор от същото легендарно време, бе нарисувал султана да играе поло, а покорен кул, достигнал висшата степен на преклонение и любов към падишаха, разчита топката да се насочи към него, изчаква търпеливо този миг и когато топката действително полита към него, той, преизпълнен с надежда, я грабва от земята и лично му я подава. Хиляди пъти бях чувал колко изящно и издълбоко са били изобразени справедливата любов, възхитата, покорността, които смиреният раб изпитва към великия владетел и прославен падишах, все чувства, каквито младият и красив чирак изпитва към великия майстор и ето ги - обгърналите топката протегнати пръсти на роба и липсата на всякаква смелост да погледне в лицето падишаха. Съзерцавайки тази миниатюра, човек проумява онова, което извътре усещах аз: Най-велико щастие на този свят е да си учител на млади, красиви и проницателни чираци, а най-велико щастие за тях е да чиракуват на своя майстор с покорство, достигащо до раболепие. Съжалявах онези, на които не им се е отдала възможност да се сдобият с това право.

Прелиствах страниците, старателно и припряно оглеждах хилядите птици, коне, войници, влюбени, камили, дървета, облаци, а щастливото джудже, открило сгода да демонстрира съкровищата на хазната, дръзновено се кипреше като древен шах и вадеше ли, вадеше от сандъците нови и нови книги и ги редеше пред мен. Измежду фантастичните и най-обикновени томове, измежду разбърканите албуми, от два срещуположни края на железен сандък изникнаха две великолепни книги - едната, в цвят на презряла вишна, бе подвързана по ширазки маниер, другата, изработена в Херат, бе с дебело лакирана корица, направена по китайски маниер; книгите невероятно си приличаха, та Първоначално си рекох, че са изкопирани една от друга. Докато се мъчех да разгранича оригинала от копието, проследих имената на калиграфите, опитах се, доколкото мога, да открия къде има скрити подписи, докато накрая разтреперан разбрах, че това са двете легендарни книги на Незами, изработени от Майстор Шейх Али Табризи - за шах Джихан, владетел на Каракоюнлу и за Узун Хасан, владетел на Аккоюнлу. Големият майстор-миниатюрист бил ослепен по нареждане на шаха на Каракоюнлу, за да не може да изработи подобие на заръчаната от него книга, ала майсторът, приютен от владетеля на Аккоюнлу, нарисувал още по-съвършена книга. Виждаше се, че рисунките на втората, правени, когато вече е бил сляп, са по-откровени и по-ясни, цветовете на първата пък бяха ярки и по-жизнени и това ми припомни, че паметта на слепците изкарва на бял свят безмилостната голота на живота, но и убива неговата виталност.

Понеже съм голям майстор и това, естествено, го вижда Великият Аллах, който вижда и знае всичко, вярвах, че един ден ще ослепея, ала исках ли да се случи? Като осъден на смърт, пожелал да зърне още веднъж света, преди да бъде екзекутиран, казах на Великодушния Аллах: „Позволи да видя всички тези творби, позволи да се наситят очите ми.“ Защото присъствието на Аллах в разкошната и страшна тъмнина на претъпканата с предмети хазна бе осезаемо.

Легендите и алегориите за слепотата в разгръщаните от мен страници доста често разкриваха мъдростта на Аллах. Ширазецът Шейх Али Реза, изобразил прочутата сцена с разхождащата се из полето Ширин, която, виждайки окачения върху клона на един чинар рисуван лик на Хосроу, се влюбва в него, е работил едно по едно листенцата на закриващия цялото небе чинар; и когато някакъв глупец му изтърсва, че централната тема на тази сцена не е чинарът, гордият Шейх Али Реза, за да докаже, че същинската тема в миниатюрата не е страстта на красивата девойка, а страстта на миниатюриста, започнал да рисува същия чинар с всичките му листенца върху оризово зърно. Гледах, естествено, не дървото върху оризовото зърно, което великият майстор оставил наполовина недовършено, понеже седем години и три месеца след започването на тази работа ослепял, а великолепното дърво на вече слепия майстор върху листа, макар че самоуверено туреният до красивите нозе на милите недимета на Ширин подпис поотклони вниманието ми. На друга една страница с ярки и ведри багри бе пресъздадена сцената, в която Рустам ослепява Ескандар с двувърхата си стрела - така работят миниатюристи, запознати с индийските стилове: Слепотата, тази вечна тревога и тайно стремление на миниатюриста, бе изобразена като начало на щастлив празник.

Вълнувах се като човек, комуто е провървяло за зърне със собствените си очи всички митични рисунки и книги, за които е слушал с години, и същевременно изпитвах тревогите на старец, предусещащ, че подир време изобщо няма да вижда. От багрите на платовете, от прахта и от странната светлина на свещниците в студената хазна за първи път виждах как тъмнината става червена, възхитено възкликнах, Кара и джуджето довтасаха едновременно, загледаха се през рамото ми във фантастичнага страница, която съзерцавах. Не успях да се въздържа и заразправях:

- Това е червеното на големия майстор Мирза Баба Имами от Табриз, чиято тайна той отнесъл в гроба. С този цвят е обагрил края на килима, знака на къзълбашите[139] върху чалмата на сафавидския шах и, вижте на тази страница - корема на лъва, а пък върху тази рисунка - кафтана на красив юноша. Този невероятен цвят може да се види само в изработените от хората платове и в рисунките на великите майстори, защото Аллах, с изключение на бликналата кръв, не го явява на своите раби, укрива го във вътрешностите на редки насекоми сред камънаците и трябва доста да се потрудиш, за да го откриеш - тъй рекох, след което добавих: - Благодаря на този, който ни го показа днес.

- А вижте това - викнах по-късно, неуспял отново да се сдържа и им посочих невероятна миниатюра - тя би могла да се включи в коя да е книга - с газели[140] за любовта, приятелството, пролетта и щастието. Гледахме цъфналите пролетни дръвчета в шарената им окраска, кипарисите - като от райската градина, щастието на влюбените, приседнали в градината - отпиваха вино и четяха стихове, а ние изпитвахме усещането, че в студената зала с дъх на мухъл долавяме мекото ухание от пролетните цветя и от телата на щастливите влюбени. Миниатюристът най-откровено е пресъздал ръцете на влюбените, красивите им голи нозе, изящността на позите им, удовлетворението на прелитащите край тях птички, но, погледнете, кипарисът зад тях е пипнат грубо. Това е работа на Лютфи от Бухара - заради злия си и свадлив нрав той оставял наполовина свършена всяка своя творба, разправят се с шаховете и хановете, понеже нищо не разбирали от изкуство, и не се задържал в нито един град. Този велик майстор така и не открил владетел, който да цени подготовката на една книга, вдигал скандали, сменял шахски дворци и градове, докато най-накрая се обвързал с придворната работилница на малко известен бей, чиито владения се простирали високо-високо сред голите чукари, прекарал там последните двайсет и пет години от живота си и рекъл: „Страната може и да му е малка, но пък ханът разбира от миниатюрна живопис.“ До ден днешен продължават споровете и задявките - знаел ли е той, или не знаел, че малко известният му владетел бил сляп?

- Виждали ли сте тази книга? - попитах ги доста след полунощ и тоз път двамата мигом дотърчаха със свещниците в ръце. - От Херат е и за сто и петдесет години - от времето на внука на Тимур до днес - е сменила десет притежатели.

С помощта на моята лупа увеличихме подписите, посвещенията, историческите фрази, изпълващи специалната страница за надписи - тук мирно съжителстваха имена на султани, които в реалния живот жестоко се бяха клали, - и прочетохме: „Тази книга бе изработена с помощта на Аллах за Исмет уд Дюня, жена на Мухаммад - победоносният брат на управника на Херат Байсунгур, Владетел на света, от ръката на калиграфа на султан Вели, син на Музаффер от Херат, през осемстотин четирийсет и девета година по хиджра.“ По-нататък прочетохме, че преминала в ръцете на Халил, султан на Аккоюнлу, сетне - в ръцете на сина му Якуб бей, от него - у узбекските султани на север, всеки от тях известно време щастливо се утешавал с книгата, измъквал някоя и друга рисунка от нея, някоя и друга добавял, с мерака на първи собственик включвал рисунки с ликовете на красивите си жени, после от тези узбекски султани, турили гордо имената си на отредената за това страница, книгата минала в ръцете на Сам Мирза, брат на завладелия Херат шах Исмаил, който получил книгата в дар от брат си със специално посвещение, шах Исмаил пък я занесъл в Ткбриз, после покойният вече султан Селим Явуз го победил в битката при Чалдъран, дворецът Хащ Бехещ в Ткбриз бил разграбен и книгата, заедно с войските на победоносния султан през реки, планини и пустини успяла да стигне до хазната.

Дали Кара и джуджето споделяха вълненията и пристрастията на един остарял миниатюрист? Разлиствайки страниците на всяка следваща книга, аз изживявах дълбоката тъга на хилядите ослепели миниатюристи, отдали таланта си в служба на различни по нрав и жестокост шахове, ханове, бейове в стотиците малки и големи градове. Докато разгръщах с неприязън страниците на примитивна книга, изобразяваща уредите и средствата за мъчения, отново усетих болката на всички бити чираци, болката от ударите с върха на линията, оставяща кървавочервени резки по бузите ни и от ударите с мраморните сфери за полиране на хартията по бръснатите ни глави. Не знам какво търсеше в османската хазна тая долна книга, работена по поръчка на безбожни пътешественици от безчестни миниатюристи, готови за четири-пет алтъна да надмогнат потреса от изобразеното - подобни творби само доказваха колко сме тиранични и жестоки, включително и в контролирането на жената, а не че изтезанията поддържат справедливостта на Аллах в живота. Изпитах срам от позорната наслада, движила миниатюриста - това си личеше ясно, - докато е изобразявал фалагага, боя с пръчки, разпъването на кръст, бесенето, увесването с главата надолу, окачването на канджа, набиването на кол, изстрелването през оръдие, забиването на пирони, душенето, прерязването на гърла, разкъсването на човек от псета, боя с камшик, напъхването в чувал, стискането с менгеме, давенето в ледена вода, изскубването на коси, чупенето на пръсти, дрането, рязането на носове и избаждането на очи. Само истинските миниатюристи, такива като нас, изтърпели в чирашките години безмилостната фалага, бити безпричинно, удряни с юмруци, докато не кротне вбесеният майстор, изтеглил неправилна линия, само такива като нас, налагани в продължение на часове с линийките и сопите, за да излезе дяволът от душите ни и се завърне там джинът на миниатюрната живопис, могат да изпитват удоволствие, докато изобразяват фалагата и мъченията, докато шарят рисунката с весели, радостни багри, сякаш е детско хвърчило.

Евентуалните ни зрители, които без да притежават нашето търпение биха пожелали да приближат до себе си нашия свят и да го проумеят, (макар че какво ли се проумява отдалече), хората, които ще разглеждат след векове нашите миниатюри може и да почувстват, макар и неосъзнато докрай, срама и щастието, дълбоката болка и насладата за очите, които изпитвах, съзерцавайки рисунките в залата на хазната. Докато старческите ми пръсти, изгубили чувствителността си от студа, разлистваха страниците, а лупата-ветеран със седефена дръжка и моето ляво око, проучвайки нещо ново, прелитаха над рисунката като пикиращ щъркел, прекосил земята и видял всичко, аз наблюдавах гледката долу без учудване, но с възхита. От страниците, които години наред не ни бяха показвани - за някои бях слушал всевъзможни легенди, - узнах кой миниатюрист от кого и какво е научил, в коя придворна работилница и при кой шах е било заченато онова, дето днес наричаме стил, кой легендарен майстор за кого е работел, узнах, че и в Казвин, например, са правели облаците според вълнообразния китайски маниер, разпространил се от Херат из цяла Персия; по някое време изохках от преумора, но силната болка, която изпитвах, мъката и срама, които съм принуден да споделя с вас, бяха свързани с изтърпените страдания, унижения, страсти и надежди, с интимната близост с майсторите, с общата любов към изкуството, със забравата и слепотата в края на живота на красиви миниатюристи с лица като месечина, с очи като на газела, с тела като фиданки, тормозени като чираци от майсторите си все в името на миниатюрната живопис.

От години правех за Падишаха ни бойни сцени и сцени радостни, и сега, огорчен и посрамен, се потапях в света на изящни и деликатни чувства, за които душата ми кротко бе позабравила, че и те могат да бъдат нарисувани. В един албум попаднах на млад, строен персиец с алени устни, положил книга в скута си - точно такъв някога бях рисувал и аз и си припомних нещо, забравяно от пристрастените към парите и властта шахове - че всичката красота е творение на Аллах. На страница в друг албум двама поразително красиви влюбени - работа на млад исфахански майстор - ме просълзиха и ми припомниха самоотвержената любов към миниатюрната живопис на моите красиви чираци. Ето: Изящна като фиданка девойка е черешови устни и бадемови очи, с нос като мастилничка, възхитено, както се съзерцават три красиви цветчета, гледа трите дребни любовни знака, които младежът е прогорил върху ръката си, за да докаже силата на всеотдайната си любов към девойката; момъкът бе с малки крака, с прозрачна кожа, строен, още без изразени мускули, а разголената му изящна ръка предизвикваше желанието да я целунеш.

Сърцето ми заби ускорено, някак особено. Ситни капчици пот оросиха челото ми, както преди шейсет години, когато като чирак за пръв път видях малко безсрамните рисунки от Табриз в стил „сиях калем“, изобразяващи млади красавци с мраморна кожа и крехки девойки с малки гърди. Припомних си първите свои стъпки в изкусността и непомерната си жажда да рисувам, както и дълбоките чувства, които изпитвах, докато наблюдавах ангелското лице, бадемовите очи и розовата плът на красивото момче, доведено в придворната работилница като кандидат-чирак няколко години подир женитбата ми. И съвсем остро усетих как рисуването бе свързано не със срама и мъката, а с увлечението, което изпитвах, усетих как талантът на миниатюриста е преди всичко любов към Аллах, към света, какъвто го вижда Аллах. И сякаш усетих щастливия вкус на победата след всички години, които прекарах прегърбен над работната дъска в скута ми, след нееднократно изтърпявания бой, докато изуча изкуството си, след саможертвената готовност да ослепея, рисувайки, след всички страдания, които преживях или бях принуден да преживея. Гледах тази фантастична рисунка, както се гледа нещо забранено - мълком, продължително и с наслада. Гледах, а окото ми процеди сълза, тя се хързулна по бузата ми и се зарови в брадата.

Забелязвайки приближаването на един от лъкатушещите из залата на хазната свещници, прибрах албума и небрежно разтворих един от томовете, оставен ми по-преди от джуджето. Също специален, изработен за шаховете албум: Влюбени елени в края на зеленината и чакали, които озлобено завиждат. Обърнах страницата: Дорести и тъмнокафяви коне, каквито са могли да бъдат сътворени единствено от старите хератски майстори, Господи, колко са красиви! Обърнах страницата: Рисунка на приседнал простодушен писар. Рисунката бе на около седемдесет години, по изображението на лицето не разпознах автора й, би могъл да е всеки. И тъкмо да река, че атмосферата и нюансирането върху брадата на приседналия мъж нещо ми подсказват, и сърцето ми ме изпревари - да, единствен Той можеше да нарисува толкова красива ръка. Творбата бе на великия майстор Бехзад. Рисунката излъчваше светлина.

И преди години бях виждал рисунки на великия майстор Бехзад, ала дали защото не ги разглеждах отделно, а заедно с други стари майстори, или защото не бяхме съвсем сигурни в авторството на великия Бехзад, очите ми тогава не бяха чак дотам заслепени?

Тежкият, пропит с дъх на плесен мрак в хазната сякаш се озари. В съзнанието ми се сляха тази великолепно нарисувана ръка и онази изящна, фантастична ръка, белязана от знаците на любовта, която видях малко по-рано. Благодарих на Аллах, че преди да ослепея, ми е показал това вълшебство. Знам ли скоро дали няма да ослепея? Не знам! За миг почувствах, че бих могъл да споделя усещането си с Кара, който бе надвесил свещника и като мен съзерцаваше рисунката, ала изрекох съвсем друго:

- Виж прелестта на ръката. От Бехзад е.

Ръката ми от само себе си подхвана ръката на Кара, сякаш бе поела мекичката, кадифена ръчица на някое от красивите ми чирачета - на младини ги обичах до един. Ръката му бе гладка и силна; по-гореща от моята; китката му от вътрешната страна, прорязана от вените, бе фина и широка - харесваше ми. На младини, преди да покажа на чирачето как се държи четката, поемах ръката му в дланта си и впивах с обич очите си в уплашените му и сладки очета. Изгледах така и Кара. Зениците му отразяваха пламъка на свещта.

- Ние, миниатюристите, сме братя - рекох. - Ала вече всичко приключи.

- В какъв смисъл?

„Вече всичко приключи.“ Тъй би рекъл великият майстор, посветил целия си живот на един владетел, на един престолонаследник, сътворявал в неговата придворна работилница чудеса в стила на старите майстори, създал дори самия стил на тази работилница, когато виждайки поражението на хана-покровител осъзнава пределно ясно, че след мародерстващите вражи войници в града ще дойдат нови господари и те ще съсипят придворната работилница, ще разпръснат и попилеят страниците на томове книги, ще унищожат и ще се изгаврят с всичко, в което е вярвал и което сам е открил, което е обичал като дете, и заради което е пожелавал да ослепее; в този смисъл ми се щеше да го река. Но на Кара трябваше да го обясня по друг начин.

- Тук е изобразен великият поет Абдуллах Хатифи - казах. - Толкова велик поет бил Хатифи, че дори не излязъл от дома си, когато шах Исмаил превзел Херат и всички се втурнали да го ласкаят - самият шах Исмаил го посетил в неговия извъградски дом. Ние обаче разбираме, че това е Хатифи не по лицето му, нарисувано от Бехзад, а по надписа под лика му, нали тъй?

В красивите очи на Кара прочетох съгласие.

- Лицето на поета - продължих, - е като всяко друго лице. Ако покойният Абдуллах Хатифи се появеше тук, нямаше изобщо да го разпознаем в рисунката. Но в атмосферата на творбата, в позата на Хатифи, в багрите, в позлатата и в тази прелестна ръка, сътворена от Бехзад, нещо все пак ни кара да вярваме, че на рисунката е изобразен поет. Защото в нашите рисунки смисълът предхожда формата. Днес рисуваните все повече подражават на франкските стилове, както е и в книгата, заръчана от Падишаха ни на покойния ти Лелин, а това означава, че светът на смисъла е приключен, на ход е светът на формата...

- Лелин беше убит! - грубо ме прекъсна Кара.

Погалих ръката на Кара в дланта си, както бих погалил ръчицата на чирак, комуто тепърва предстои да сътворява вълшебства. Известно време мълчаливо и благоговейно се взирахме във вълшебството на Бехзад. Сетне Кара измъкна ръката си от моята.

- Прекалено набързо огледахме предишната страница - каза, - дори не обърнахме внимание върху носовете на дорестите коне.

- Там нямаше нищо особено - отговорих му и за да се увери, върнах предишната страница: В ноздрите на конете нямаше нищо особено.

- Кога ли най-сетне ще открием конете със странните носове? - като дете попита Кара.

Призори двамата с джуджето намерихме прочутото „Шахнаме“ на шах Тахмасб в железен сандък, затрупано от копринени платове и зелен атлаз, а Кара, сгушен върху червен килим от Ушак, положил красивата си глава върху извезана с бисери възглавница, спеше.

Между другото, едва зърнал отново подир толкоз години прочутата книга, тутакси проумях: Денят за мен започва сега.

Беше толкова обемиста и тежка, че аз и Джезми ага едва я измъкнахме и пренесохме. Още с докосването на този екземпляр, който бях виждал преди двайсет и пет години, усетих, че корицата е от дърво, облицовано с кожа. Когато преди двайсет и пет години почина султан Сюлейман Кануни, шах Тахмасб тъй се израдвал, че се е отървал от трижди завладявалия Табриз падишах, че проводил на заелия мястото му султан Селим камилски керван, претоварен с дарове - сред тях и фантастично изработен Коран, и тази невероятна книга от хазната си. Книгата и останалите дарове, съпровождани от тристачленната персийска посланическа мисия най-напред пристигнаха в Едирне, дето през онази зима ловуваше новият ни падишах, сетне натоварените върху камили и мулета дарове пристигнаха в Истанбул и четиримата, Главният миниатюрист Кара Меми и ние, трима млади миниатюристи, отидохме да видим книгата, преди да я заключат в хазната. Него ден, точно като истанбулчани, юрнали се да видят слон от Индия или жираф от Африка, ние се затичахме към двореца и тогава аз чух от Майстор Кара Меми, че когато остарял, Великият майстор Бехзад напуснал Херат и отишъл в Табриз, ала понеже вече бил сляп, ръката му не е докосвала тази книга.

Да разглеждаме тази книга, включваща двеста и петдесет големи рисунки, за нас, османските миниатюристи, смайвали се дотогава от най-обикновени книги с по седем-осем рисунки, бе като да се разхождаме насън из разкошен дворец. Смирени и смълчани, съзерцавахме великолепните страници на книгата, сякаш пред нас, като някакво чудо, за миг бяха изникнали самите райски градини.

Цели двайсет и пет години не преставахме да споменаваме заключената в хазната книга.

Сега отгърнах трепетно дебелата корица на прочутото „Шахнаме“, както безмълвно се отваря портата на дворец, а приятният шум от разгръщането на страниците пораждаше у мен повече тъга, отколкото възхита.

1. Не можех да се съсредоточа върху рисунките, защото ми пречеха всички ония истории с истанбулските майстор-миниатюристи, заимствали по нещо от тази книга.

2. Гледах фантастичните миниатюри, разположени след всеки пет-шест страници в книгата (Решително и ловко Тахмурас стоварва боздугата си върху главите на дяволите и великаните, които, после, в мирно време, ще го учат на азбуката, на гръцки и различни други езици), но всъщност търсех рисувана от Бехзад ръка.

3. Диренето на конските ноздри, присъствието на Кара и джуджето ме разсейваха от жадуваното вглъбяване във всичко, което виждах.

Да гледам до насита тази книга бе щастливата орис, с която Аллах ме бе наградил сега, преди връз очите ми да се спусне кадифеното перде на тъмнината, тази милост от Аллах за всеки миниатюрист, същевременно обаче бях нажален, понеже я гледах повече с разума си, отколкото със сърцето си. Успях да разгледам всичките двеста петдесет и девет (а не двеста и петдесет) рисунки в неповторимата книга, докато утринната светлина достигна залата на хазната, все повече заприличваща на студена гробница. Нека да поясня всичко детайлно, както постъпват арабските учени, отдаващи първенство на разума.

1. Срещаните от Рустам коне с различна окраска, докато преследва конекрадците из Туран; фантастичните коне на шах Фаридун, преплуващи Тигър без позволението на арабския султан; тъжните, черногриви коне, наблюдаващи от разстояние как Тур, завиждащ на по-малкия си брат Ерадж, вероломно и жестоко му отсича главата, понеже баща им оставил на единия брат страната Рум[141], на другия - още по-далечната страна Китай, а на най-малкия, Ерадж - най-приказната страна - Иран; конете на героичната армия на Ескандар и присъединилите се към нея хазари, египтяни, бербери и араби - всичките с брони, железни щитове, неломящи се мечове и блестящи шлемове; прочутият кон, изцерил с лековита вода постоянното кръвотечение от носа на шах Яздгирд, предизвикано от бунта му срещу отредената му от Аллах съдба, а после убил го, защото Аллах е справедлив, на брега на зеленото езеро; във всичките тия стотици легендарни и обикновени коне, рисувани от шест-седем миниатюристи, не видях дори един кон, чиито ноздри да наподобяват нарисуваните от подлия убиец; разполагах обаче с малко повече от ден, за да разгледам и останалите книги в хазната.

2. През последните двайсет и пет години сред миниатюристите се разпространяваше следната клюка: Всеки миниатюрист, сдобил се със специалното разрешение на Падишаха ни да влезе в недостижимата хазна, намирал и разглеждал тази фантастична книга, а после под светлината на свещта изкопирвал в тетрадката си за образци коне, дървета, облаци, цветя, птици, градини, батални и любовта сцени за бъдещо ползване... Тъй приказват от завист миниатюристите за всеки свой събрат, нарисувал нещо фантастично и величествено. И за да омаловажат още повече постижението му, добавят - абе, персийска, табризка изработка е. По онова време Табриз вече не беше владение на Падишаха ни. Изгарях от най-справедлив гняв, когато подобна клевета касаеше мене, макар че тайничко се гордеех, ала когато се отнасяше за друг, аз я приемах. Сега с тъга установявах, че и четиримата, видели преди двайсет и пет години тази книга, добре сме я запаметили и сме се старали да й подражаваме цели двайсет и пет години в книгите за различни падишаси. Не че ме натъжаваше коравосърдечието на мнителните падишаси, които не ни показваха тази или други книги от хазната, натъжаваше ме ограничеността на нашия художнически свят. Било то в рисунките на старите велики хератски майстори, било то в творбите на днешните табризки майстори, натъжаваше ме и това, че рисунките на персийските миниатюристи са по-прекрасни и фантастични от нашите - на османските майстори.

Внезапно, само при мисълта, че след два дни аз и всички миниатюристи може да бъдем подложени на мъчения, прободох с върха на ножчето за подостряне на пера очите на първото попаднало ми лице от рисунката срещу мене. Беше миниатюра към историята за персийски учен, който разглежда донесената от индийския посланик шахматна дъска с нейните фигури, учи се да играе шах и, учен-недоучен, побеждава индийския майстор! Персийска лъжа! Избодох очите на шахматните играчи, на шаха и на неговите хора, наблюдаващи партията. Върнах предишната страница и едно по едно безмилостно избодох очите на воюващите шахове, на облечените в превъзходни брони воини от техните армии, дори на отрязаните глави по земята. Извърших това върху три страници, сетне прибрах ножчето си в пояса.

Ръцете ми трепереха, но не се чувствах зле. Проумявах ли сега какво са изпитвали десетките луди, като са вършели това необичайно нещо? В своя петдесетгодишен художнически живот често се бях сблъсквал с подобни истории. Прииска ми се избодените от мене очи върху страниците на книгата да разплискат кръв.

3. Да, и това ми носеше болка и утеха в края на моя живот. Перото на великия Бехзад не бе докосвало прекрасната книга, работена десет години от най-добрите персийски миниатюристи на шах Тахмасб; не открих и рисувани от него ръце - единствен той ги правеше неподражаемо прелестни. Което потвърждаваше, че Бехзад е бил сляп, когато към края на живота си пристига в Табриз, след като изгубва благоразположението на Херат. Така още веднъж с радост се убедих, че великият майстор, достигнал след цял живот труд съвършенството на старите майстори, се е самоослепил, за да не бъдат свързвани творбите му с никоя друга придворна работилница и с капризите на никой друг шах.

Тъкмо тогава Кара и джуджето отвориха дебела книга и я тикнаха пред мене.

- Не, не е това - казах. - Това е моголско шахнаме: Железните конници на Ескандар и техните железни коне - търбусите им са напълнени с нефт и след като бъде подпален, конете се втурват срещу врага като пламтящи факли, бълвайки пламъци през ноздрите си.

Гледахме пламтящата железна армия - нарисувана бе в китайски маниер.

- Джезми ага - рекох, - преди двайсет и пет години бяхме нарисували подаръци за персийските посланици, донесли тази безценна книга на шах Тахмасб, после пък изработихме миниатюри за нашето „Селимнаме“[142]...

Намери бързо „Селимнаме“ и ми го донесе. Видях блестящо оцветена рисунка, изобразяваща как посланиците на покойния вече султан Селим връчват с различните дарове и едно „Шахнаме“; на срещуположната страница получените дарове бяха описани най-прилежно и очите ми веднага откриха нещо, което някога бяха видели, ала тогава не съм му повярвал и вероятно затова и съм го забравил:

Златна игла с тюркоазена ръкохватка,

инкрустирана със седеф;

от тази игла се е възползвал най-прочутият

хератски майстор Бехзад, за да се самоослепи.

Попитах Джезми ага къде е открил „Селимнаме“. Тръгнахме между сандъци, купища платове, килими и долапи, криволичейки под стълбите в прашната тъмнина на хазната. Нашите ту уголемяващи се, ту смаляващи се сенки плъпваха по шлемове, слонова кост и тигрови кожи. В една от залите, претрупани от различни платове, от кадифета с особен червен цвят, в железния сандък, в който бе открито „Шахнаме“, се мъдреха още книги, имаше и извезани със сребро и злато наметки, необработени скъпоценни цейлонски камъни и инкрустирани с рубини кинжали; имаше и други дарове от шах Тахмасб - исфахански копринени килими, шах от слонова кост, кутия за пера, инкрустирана с китайски дракони, клони и слънце от седеф - личеше си, че е от времето на Тимур. Отворих кутията - усетих мириса на изгоряла хартия и рози и видях златната игла с тюркоазена ръкохватка, инкрустирана със седеф. Взех иглата и незабелязано се върнах на мястото си.

Защо шах Тахмасб покрай другите дарове бе изпратил на султан Селим и тази страшна игла? Дали защото Шахът като млад е взимал уроци от Бехзад и е боготворял миниатюристите, но на старини е прокудил от двореца си поетите и художниците и се е отдал на молитви? Заради това ли с лекота се е освободил от фантастичната книга, работена десет години от най-великите майстори? Дали бе изпратил книгата ведно с иглата, та да научат всички, че краят на всеки майстор-миниатюрист е Доброволната ослепяване, или защото, както отдавна се говори, който види веднъж страниците на легендарната книга, не пожелава повече да гледа света? Тъй или иначе, книгата отдавна е нямала никаква стойност за шаха, разкайващ се за своята греховна любов към рисуването, както се случва с немалко владетели на старини.

Спомних си истории, разправяни от изгубилите всякакви илюзии на стари години миниатюристи: При нахлуването в Шираз на войските на шах Джихан, владетел на Каракоюнлу, прочутият в града Главен миниатюрист Ибни Хусам изрекъл: „Аз не мога да прорисувам по друг начин“ и заставил чирака си да изгори очите му. Когато войските на султан Селим Явуз победили шах Исмаил, нахлули в Ткбриз и плячкосали двореца Хащ Бехещ, пратили миниатюристите в Истанбул, ала по пътя възрастен персийски майстор ослепял, не защото се поболял, както се говорело, а защото се самоослепил с помощта на някакво си лекарство и рекъл: „Не мога да рисувам в османски стил.“ Неведнъж, когато бивах ядосан, напомнях на миниатюристите си, че самоослепяването на Бехзад трябва да им служи за пример.

Нямаше ли друт път? Например, ако майстор-миниатюристът възприеме някои елементи от новите стилове, не би ли спасил и придворната работилница, и стиловете на старите майстори?

Имаше нещо възтъмно върху финопробождащия остър връх на иглата, ала уморените ми старчески очи не можеха да различат дали беше кръв или друго. Доближих лупата и дълго се взирах в иглата, сякаш съзерцавах някоя тъжна любовна сцена. Опитах се да си представя как се е самоослепил Бехзад. Казват, че човек не ослепява отведнъж, че кадифената тъмнина се спуска бавно, понякога с дни, с месеци, както по естествен път ослепяват възрастните.

В съседната стая бях мернал огледало; надигнах се, надзърнах - беше си там; огледало със спираловидна ръкохватка и с масивна рамка от махагон и слонова кост с изящна като цвете резба от удължени букви. Седнах и загледах очите си в огледалото. Как красиво се набраздяваше пламъкът на златния свещник в зениците ми, които вече шейсет години рисуваха и оглеждаха нарисуваното.

Запитах се с любопитство: „Как ли го е сторил Майстор Бехзад?“

Не отделях зениците си от огледалото, а ръката ми, като женска ръка, привикнала да разкрасява очите с грим, сама напипа иглата. Забих иглата в дясната си зеница непоколебимо, решително, уверено и със сила, с каквато се пробива върха на щраусово яйце, което трябва да се изографиса. Засмъдя ме не защото усетих, а защото видях какво сторих. Забих иглата в окото си на дълбочина колкото четвърт палец и я измъкнах.

В двустишието, изписано върху рамката на огледалото, поетът пожелаваше на този, който се огледа в него, безкрайната красота и безкрайната светлина на света, както и безкраен живот на огледалото.

Усмихвайки се, повторих същото и с другото си око.

Дълго останах неподвижен. Наблюдавах света. Всичко.

Багрите на света не изтъмняха, както си бях представял, само като че ли запреливаха една в друга. Ала все още горе-долу провиждах всичко.

Подир малко бледа слънчева светлина се спусна между тъмночервените, кървавочервените платове в залата на хазната. Главният хазинедар и хората му счупиха печата с познатата церемониалност, отключиха и отвориха портата. Джезми ага смени с нови гърнетата, лампите и мангала, взе пресен хляб и сушени черници и обяви, че продължаваме да търсим сред книгите на Падишаха ни конете със странни носове. Можеше ли нещо да е по-прекрасно от това да разглеждаш най-приказните рисунки на света и да се опитваш да си припомняш света такъв, какъвто го вижда Аллах?

52. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

Призори, когато Главният хазинедар и агите отвориха церемониално портата, очите ми тъй бяха привикнали с аленокадифения цвят в хазната, че зимната утринна светлина, нахлула от двора в Ендеруна, ми се стори недействителна, дори плашеща. Стоях неподвижно, точно като Майстор Осман: Сякаш ако се раздвижех, плесенясалият прашен въздух, който като че ли можеше да се пипне с ръка, би избягал навън заедно с търсените улики.

Майстор Осман гледаше светлината, нахлуваща в хазната над главите на строените в две редици край портата аги със Странно изумление, сякаш виждаше чудо.

Снощи, докато го наблюдавах отдалече как разгръща страниците от „Шахнаме“ на шах Тахмасб и съзерцава рисунките, забелязах, че от време на време върху лицето му се настаняваше същия израз на изумление. Сянката му върху стената току трепваше, той акуратно свеждаше глава към лупата, устните му придобиваха особена мекота, сякаш възнамеряваха да издадат сладка тайна, а когато се прехласваше по някоя рисунка, те се раздвижваха.

Когато отново залостиха портата на хазната, аз напрегнато и с непрестанно нарастващо безпокойство се защурах из залата; притеснявах се, че няма да открием в книгите търсените сведения - времето бе недостатъчно. Споделих притеснението си с Майстор Осман, понеже усещах, че задачата ни много-много не го вълнува.

Мило хвана ръката ми, като майстор, свикнал да гали чираците си.

- На хора като нас не им остава друго, освен да се стараят да гледат на света, както го вижда Аллах и да се уповават на неговата справедливост - каза ми той. - А тези две неща, чувствам го дълбоко в душата си, тук, сред рисунките и предметите, се превръщат в едно цяло. Колкото по-близо сме до възможността да виждаме света, както го вижда Аллах, толкова повече се приближаваме до неговата справедливост. Ето, виж иглата, с която се е самослепил Майстор Бехзад...

Разказа безпощадната история на иглата, помоли ме да я огледам по-внимателно и побутна лупата - взрях се в съвършеното острие на това отвратително нещо - върху връхчето се забелязваше влажно, възрозово петънце.

- За старите майстори - продължи Майстор Осман - е било въпрос на съвест дали да променят маниера на работа, багрите и стиловете, следвани цял живот, или не. Намирали са за безчестно веднъж да виждат света през очите на шах от Изтока, а друг път - през очите на владетел от Запада, както правят днешните майстори.

Не гледаше нито мен, нито страницата пред себе си. Очите му сякаш се взираха в някаква белота назад, в нещо недостижимо и далечно. Рисунката пред него изобразяваше сблъсъка на персийската и туранската армии с наскачалите едни срещу други коне, с копията, ломящи брони, с разкъсаните тела, с въргалящите се по земята глави, отсечени ръце и оплискани с кръв тела, с храбрите воини, които в предсмъртна агония измъкват саби и се пронизват - всичко това, обаче, изобразено с весели, радостни багри.

- Принуждавани да приемат стиловете на победителите и да подражават на миниатюристите им, великите стари майстори, за да запазят честта си, героично се самоослепявали и преди чистата тъмнина на Аллах да се спусне върху очите им, с часове, понякога с дни не вдигали очи от някоя фантастична рисунка. И понеже прониквали с часове във вселената и в смисъла на тази рисунка - понякога върху нея прокапвала от очите им кръв, - водещата ги право към слепотата приятна мекота лека-полека замъглявала очите на смелите майстори и прокуждала от душите им злото! Знаеш ли коя рисунка бих искал да съзерцавам, докато стигна тъмнината на слепотата?

Беше вперил очите си - зениците му бяха се свили за сметка на бялото в тях, - някъде далече, сякаш извън залата на хазната, като у човек, опитващ се да повика в спомените си миг от детството.

- Сцената, изработена в стила на старите хератски майстори, в която Хосроу пристига с коня си пред двореца на Ширин и я очаква, изгаряйки от любов към нея!

Сигурно щеше подробно да ме въведе в тъжната, поетична атмосфера на тази рисунка, за да разтълкува историята с ослепяването на старите майстори, но обзет от внезапен порив, го прекъснах:

- Велики учителю, ефенди, това, което аз непрекъснато бих искал да гледам, е нежното лице на моята любима. Оженихме се преди три дни. Дванайсет години страдах по нея. Сцената, в която Ширин се влюбва в Хосроу, виждайки нарисувания му лик, ми напомня само за Шекюре.

По лицето на Майстор Осман нескрито се четеше някакво бреме, някакъв интерес, ала не към моите думи, нито към рисунката на кървавата сцена пред него. Като че ли чакаше радостна вест, пътуваща дълго. Бях уверен, че не ме забелязва дори, грабнах иглата и се отдалечих.

В един мрачен ъгъл на третата зала, редом с банята, бяха струпани стотици големи и невероятни, отдавна развалени часовници, все дарове от франкски крале и владетели. Уединих се там и още по-внимателно се вгледах в иглата, с която, според Майстор Осман, Бехзад се е самоослепил. В червеникавата светлина, отразяваща се в златните обкови, кристалите и елмазите по прашните, развалени часовници, от време на време по връхчето на златната игла май проблясваше червеникава течност. Действително ли легендарният майстор Бехзад се е ослепил с тази игла? Дали пък Майстор Осман не е сторил същото ужасяващо нещо със себе си? Ярко оцветен, голям колкото човешки пръст магрибец, свързан с механизма на огромен часовник, сякаш ми кимна утвърдително. Часовникарят на изпратилия този дар хабсбургски крал шеговито измайсторил мъжа с османския каук така, че той, когато часовникът е работел, поклащал тавата си според отмерените часове за забава на Падишаха ни и харемските му жени.

Взех да прехвърлям през ръцете си някои по-обикновени книги: Както отбеляза джуджето, те са част от присвоеното имущество на убитите паши. Толкова много ще да са били удушените паши, че книгите им нямаха брой. Опиянено от обкръжаващото го богатство, джуджето като че ли забрави, че е нищо и никакъв кул и с ожесточена радост, присъща по-скоро на шах или падишах, заяви, че пашите, притежаващи посветени на тях книги с позлата, наистина заслужават да бъдат удушени, а имуществото им да бъде конфискувано. Но дори когато и в тия книги и албуми откривах сцената, изобразяваща влюбването на Ширин в Хосроу само по нарисувания му лик, не спирах да й се наслаждавам.

Рисунката вътре в рисунката, сиреч, нарисуваният лик на Хосроу пред разхождащата се из полето Ширин, никога не бе достатъчно ясна. Ала не защото миниатюристите не бяха способни да нарисуват добре дребната рисунка в рисунката. Мнозина от тях блестящо го правеха и върху нокът, и върху оризово зърно, и дори върху косъм. Тогава защо не смогваха да пресъздадат лицето на привлекателния Хосроу, в когото се влюбва Ширин, така, че да го разпознаеш? Подир обяд възнамерявах да питам за тия неща Майстор Осман, може би за да забравя собствената си мъка, но докато машинално разгръщах поразбърканите страници от някакъв албум, вниманието ми привлече един кон - върху платно бе нарисувано сватбено шествие. Сърцето ми изненадващо ускори своя ритъм.

Пред мен беше конят със странния нос. Понесъл на гърба си булката, конят ме гледаше право в очите. Като че беше вълшебен, сякаш ей сега щеше да ми прошепне някаква тайна. Идеше ми да изкрещя, ала, точно като в сънищата, не успях да издам и звук.

Грабнах книгата и разблъсквайки вещи и сандъци, дотърчах при Майстор Осман - разтворих пред него книгата на въпросната страница.

Взря се в рисунката.

И понеже не забелязах никакво отражение по лицето му, нетърпеливо изрекох:

- Ноздрите на коня са същите като нарисуваните за книгата на Лелин.

Прекара лупата си над коня. Дотолкова приближи и нея, и очите си до рисунката, че още малко щеше да я докосне с носа си.

Не издържах на проточилата се тишина.

- Самият кон, както виждате, не е в стила на коня за книгата на Лелин - казах. - Обаче носът е същият. Миниатюристът се е старал да възпроизведе китайското виждане за света. - Замълчах закратко. - Сватбено шествие. Напомня китайска рисунка, само че са я работили наши хора.

Лупата на Майстора бе почти долепена до рисунката, а носът му - до лупата. За да успее да я види, той пряко сили напрегна не само очите си, а и главата, мускулите на врата, старческия гръб и раменете си. Настъпи дълго мълчание.

- Ноздрите на коня са отрязани - каза, дишайки тежко.

Долепих глава до неговата. Буза до буза изучавахме ноздрите. По някое време с тъга отбелязах, че не само ноздрите на коня са отрязани, но и че Майстор Осман вижда мъчително.

- Видяхте, нали?

- Доста смътно - отвърна. - Опиши ми рисунката.

- Една печална, според мен, булка - казах мрачно. - Булка, яхнала черногривест сив кон с отрязани ноздри, придружена от спътниците си и от чужди пазванти. Мъжете са с грубовати лица, страховити черни бради, сключени вежди, огромни мустаци, яки кости, джубета от лъскава коприна, фини обувки, шапки от мечешка кожа, секири и саби - ясно е, че са тюркмени от Аккоюнлу в Мавераннахр. Пътуването е през нощта в светлината на светилници и факли, а красивата булка е с придружителки - всичко това подсказва, че на печалната китайска принцеса й предстои дълъг път.

- За да подчертае съвършената красота на булката, миниатюристът е покрил лицето й с бяло, както го правят китайците, нарисувал я е с дръпнати очи, поради което ние би трябвало да си мислим, че е китаец - рече Майстор Осман.

- Какъвто й да е бил, аз съжалявам печалната красавица, която, придружавана от чужди пазванти, пътува като булка посред нощ през полето към непозната страна и към мъжа, когото дори не е виждала - рекох и веднага попитах: - Как ще разберем по отрязаните ноздри на яздения от нея кон кой е нашият миниатюрист?

- Разлиствай страниците и описвай какво виждаш -отвърна Майстор Осман.

Преди малко, когато изтичах да занеса на Майстор Осман книгата, джуджето седеше на гърнето си, но сега и то се бе присламчило към нас, тъй че и тримата се взирахме в разгръщаните от мен страници.

Така: Прелестни китайки, нарисувани в стила на нашата булка, свирят на странен уд в градина. Китайски къщи, кервани, поели на дълъг път, степни дървета и приятни като стар спомен степни пейзажи. Вълнообразни дървета в китайски стил, разцъфтели пролетни цветя, щастливи славеи, запели по клоните. Принцове в шатри от хорасански тип разговарят за поезия, за вино и за любов, приказни градини, очарователни бейове излизат на лов с конете си, а на ръцете им - невероятни соколи. После през страниците сякаш премина дяволът, усетихме прокрадналото се зло в рисунката по-скоро като мъдрост. Влагал ли е миниатюристът ирония в жеста, с който героичният принц убива дракона със своето исполинско копие? С доволство ли е пресъздавал нищетата на злощастните селяни, очакващи изцеление от шейха? Кое му е доставяло по-голяма наслада - да рисува тъжните очи на съешаващите се кучета, или да обагря в дяволско червено устните на хилещите се, зяпащи ги жени? Пък и самите дяволи: Тия странни създания наподобяваха джиновете и великаните, многократно рисувани от миниатюристите в „Шахнаме“, само че талантът на миниатюриста шегобиец им бе придал в повече и недоброжелателност, и агресивност, та да заприличат на човеци. Позасмяхме се на страховитите дяволи в човешки ръст, но с прегърбени тела, с разклонени рога и котешки опашки. Голите гърчещи се дяволи с рунтави вежди, бузести лица, огромни очи, остри зъби, остри нокти и с потъмняла като на старците кожа се боричкат кой да води откраднатия огромен кон, та да го принесат в жертва на своите богове, те танцуват, подскачат, секат дървета и бягат с отмъкнати паланкини на красиви султани, ловят дракони, ограбват хазни. В тази книга бяха се изявявали различни миниатюристи и аз обясних на Майстор Осман, че миниатюристът, сътворил дяволите, е нарисувал календерите невчесани, в дрипи, с железни вериги и сопи в ръцете, както ги е изобразявал Сиях Калем. Изслуша ме внимателно и рече:

- Да се режат ноздрите на конете, за да дишат по-леко и да препускат по-дълго е вековна моголска традиция. Когато конниците на хан Хулагу завладяват всички арабски, персийски и китайски страни, влизат в Багдад, избиват населението му, разграбват града и хвърлят книгите в Тигър; известният калиграф и миниатюрист Ибн Шакир, за да избегне клането, тръгва не на юг, като всички, а на север, следвайки посоката, от която нахлували моголските конници. По онова време миниатюристите не били взимани насериозно, понеже Свещения Коран забранявал рисунки по книгите. Говореше се, че нашият пир, нашият майстор Ибн Шакир, извършил своя прословут и продължителен поход на север, е достигнал сърцето на моголските армии и тогава видял, че ноздрите на конете са отрязани - на него дължим голямата тайна на нашата професия: Да виждаш света от минарето, да полагаш къде скришом, къде явно линията на хоризонта и да рисуваш в животворни, оптимистични багри всичко - от вълнообразните облаци до насекомите така, както са го виждали китайците. Подир години, преодолявайки снегове и бури, стигнал в Самарканд и изработил книга, в която, доколкото съм чул, а и видял, няма нито един кон с отрязан нос. Защото според него приказните коне без всякакъв недостатък не били силните, мощни, победоносни моголски коне, които видял в зрелите си години, а изящните арабски коне, с които тъжно се бил разделил в щастливата си младост. По тази причина смятам, че конят със странния нос от книгата на Лелин не е свързан нито с моголските коне, нито с традицията на моголите, внедрена в Хорасан и Самарканд.

Майстор Осман говореше, поглеждайки ту книгата, ту мен, но като че ли по-скоро виждаше нещо свое, нещо въображаемо.

- Освен отрязаните носове на конете и китайското рисуване, в тази книга има и друго, стигнало чрез моголските войски до страната Персия, че и дотук - дяволите. Безброй пъти сте чували, че те са пратеници на злото, че са сили, обитаващи подземната тъмнина, че унищожават човешкия живот и всичко стойностно за нас, хората, че ще ни отведат в подземния свят на мрака и смъртта. Облаците, дърветата, вещите, кучетата, книгите в този подземен свят притежават дух, те говорят.

- Така е - потвърди старото джудже. - Аллах ми е свидетел, нощем, когато ме заключват тук, духовете не само на китайските чинии, не само на звънтящите и без туй неспирно кристални купички, но и на всички пушки и саби, щитове и окървавени шлемове стават раздразнителни и захващат такива разговори, че в непрогледния мрак залата на хазната се превръща в истинско бойно поле.

- Календерите, които виждате на рисунките, пренесоха това поверие от Хорасан в страната Персия, после и в нашия Истанбул - рече Майстор Осман. - Когато султан Селим Явуз победил шах Исмаил и разграбил Табриз и двореца Хащ Бехещ, Бедиуззаман Мирза от рода на Тимур предал шах Исмаил и се присъединил към османците, подобно на календерите. В мразовитата зима покойният сега султан Селим Явуз се завърнал в Истанбул от Табриз; с него пристигнали две красавици с бяла кожа и дръпнати очи, жени на претърпелия поражение при Чалдъран шах Исмаил, както и всички книги от библиотеката на табризкия дворец Хащ Бехещ, останали от предишните господари - династията Хулагу, моголските ханове, владетелите на Каракоюнлу, а така също ограбени от узбеките, персите, тюркмените, тимуридите. Бих разглеждал тези книги, докато Падишахът ни и Главният хазинедар не ме натирят оттук.

Погледът му обаче блуждаеше като при слепците; държеше лупата със седефената ръкохватка не толкова за да гледа, колкото по навик. Умълчахме се. Майстор Осман поиска от джуджето, което натъжено изслуша като приказка цялата история, да му донесе друга книга, която му описа достатъчно подробно. Джуджето се отправи да я търси, а аз запитах наивно:

- Но кой тогава е нарисувал коня в книгата на Лелин?

- Ноздрите и на двата коня са отрязани. Този кон е нарисуван в китайски стил, но в Самарканд, в Мавераннахр. Прекрасният кон за книгата на Лелин е нарисуван в персийски стил - като конете на старите хератски майстори. Толкова изящен кон рядко може да се срещне в света! Толкова изваян кон не може да е моголски.

- Но ноздрите му са отрязани като на истински моголски кон - прошепнах.

- Вероятно след отстъплението на моголите, когато започва епохата на Тимур и на неговите синове, някой от старите майстори, творящи в Херат преди двеста години, се е повлиял било от моголските коне, които е виждал, било от рисунката на свой побратим миниатюрист, и така е създал фантастичен кон с изящно изрязани ноздри. Никой не знае за кой шах и за коя книга е бил конят: Уверен съм - тази книга и тази рисунка, превърнали се в легенди, са се радвали на почитатели и са били възхвалявани, а нищо чудно да са били и любими на някоя шахска фаворитка в нечий дворец! Уверен съм - обикновените миниатюристи са завиждали на рисунката с отрязания конски нос и са почнали да я копират. По този начин неповторимите ноздри на фантастичния кон са се превърнали в образец - миниатюристите от придворната работилница го наизустявали и го рисували по памет. След години, когато господарите им загубели някоя война, миниатюристите, подобно на скръбни, преминаващи в друг харем жени, си намирали нови шахове и принцове, сменяли града и страната и отнасяли със себе си спомена за изящно отрязаните конски ноздри. Лека-полека споменът избледнявал, докато, вероятно, миниатюристите го забравили напълно, защото в новите придворни работилници майсторите изисквали от тях да работят в други, различни от познатите им стилове. Ала и в новите придворни работилници някои миниатюристи не се задоволявали само с изящното изобразяване на отрязания нос, твърдейки, че така са работели старите майстори, а научили на това и красивите си чираци. И тъй, векове след като от моголите и мощните им коне с отрязани носове не останал и помен в Персия и в арабските страни, някои миниатюристи, отпочващи нов живот в изгорените и опустошени градове, продължили да рисуват конете с отрязани носове, вярвайки, че този е образецът. Уверен съм, повечето миниатюристи и представа си нямат от победоносните моголски конници и от отрязаните ноздри на конете им, те просто рисували по шаблон, както го правят и нашите миниатюристи.

- Учителю, ефенди - изрекох с чувство на възхита, - стилът ви „недиме“, както очаквахте, даде отличен резултат. Всеки миниатюрист вече си има свой таен „подпис“.

- Не всеки миниатюрист, а всяка придворна работилница - гордо ме поправи той. - Дори не всяка. В някои нещастни придворни работилници, точно както става във всяко нещастно семейство, не се проумява, че щастието се ражда от хармонията на различните гласове, че щастието е в хармонията. Едни се мъчат да рисуват като китайците, други - като тюркмените, трети - като ширазците, четвърти - като моголите и така и не смогват да постигнат общ стил, както често се случва със свадливите съпрузи.

Гордостта, изписана върху лицето му, бе изместила напълно гримасата на огорчен старец, какъвто изглеждаше от доста време насам - видях един инатлив човек, готов да вземе нещата в ръцете си.

- Учителю, за двайсет години вие успяхте тук, в Истанбул, да постигнете такава хармония между миниатюристите от четирите краища на света, с различните им нрави и възгледи, че станахте съзидател на османския стил.

Защо ли възхищението, изпитано преди малко, сега, след като изрекох тези думи, ми прозвуча неискрено? Нима, за да прозвучат искрено похвалите ни към някого, пред чийто талант и изкусност се прекланяме, той непременно трябва да е поизгубил позиции и да се чувства поне малко нещастен?

- Къде ли се дяна това джудже? - запита Майстор Осман.

Изрече го с тон на обичащ ласкателствата и похвалите властник, който внезапно си е припомнил, че това не бива да се показва: Щеше му се поне да изглежда, че държи да смени темата.

- Въпреки че сте велик майстор, овладял до съвършенство персийските стилове, вие създадохте един различен свят на миниатюрната живопис, достоен за османската слава и сила - прошепнах аз. - Вие вкарахте в миниатюрата силата на османския меч, оптимистичните цветове на победата, интереса към обкръжаващия ни свят, свободата на житейското спокойствие. Учителю, най-велика чест е за мен, че днес имам възможност да гледам с вас шедьоврите на старите легендарни майстори...

И продължих да му нашепвам все в тоя дух. Атмосферата в залата на хазната, наподобяваща изоставено бойно поле, както и близостта ни в студения мрак, придаваха на шепота ми особена тайнственост.

Докато в очите на Майстор Осман се появи самодоволен старчески израз - слепците често не могат да контролират лицето си. Ласкаех ли, ласкаех стария майстор - ту искрено, ту потръпвайки от отвращение, каквото поначало изпитвам към слепците.

Хвана ръката ми със студените си пръсти, погали я, докосна лицето ми. През пръстите му като че ли и у мен се преляха неговата сила и старост. Сетих се за очакващата ме у дома Шекюре.

Стояхме неподвижно пред отворените страници. Като че ли си отдъхвахме от моите дитирамби, от самовъзхитата му, от болката му. Някаква неловкост се настани помежду ни.

- Къде ли се дяна джуджето? - повтори той.

Сигурен бях - подлото джудже тайно ни наблюдава от някой ъгъл. Озърнах се наляво, надясно, сякаш го търсех с поглед, ала бдителните ми очи се впиха в очите на Майстор Осман. Сляп ли беше, или искаше да убеди всички ни, включително и себе си, че е сляп? Доста бездарни, некадърни ширазки майстори на старини са се престрували на слепи, та да изпитат самоуважение и да оправдаят своите неуспехи.

- Ще ми се да умра тук - рече той.

- Велики Учителю, ефенди - угоднически промълвих аз, - тъй добре разбирам това, което казахте за днешните недобри времена, когато се ценят не миниатюрната живопис, а парите, не старите майстори, а франкските подражатели. Ваше задължение обаче е да опазите майстор-миниатюристите от врагове. Кажете ми, моля ви, до какъв извод стигнахте чрез стила „недиме“? Кой е нарисувал този кон?

- Маслината.

Не го каза, а го отсече, дори не успях да се учудя.

Замълча, след което добави:

- Убеден съм, че Маслината е нарисувал коня, понеже повече от другите е обвързан с маниера на старите майстори, най-добре и най-отблизо познава хератските легенди и стилове, а родословието на неговите учители води началото си от Самарканд. Сигурно ще кажеш: Защо досега не сме забелязали такива ноздри у останалите коне, които Маслината рисува от години? Вече казах, че някои детайли, например махът на птичето крило или как се крепи листът върху дървото, се предават поколения наред от майстор на чирак, съхраняват се в паметта на миниатюриста, но било поради злия и свадлив нрав на своя майстор, било поради вкусовете и настроенията на придворната работилница и на падишаха, той не ги рисува по този начин. Иначе казано, това е конят, който Маслината се е научил да рисува в детството си от персийските майстори и го е запомнил завинаги. Появяването му в книгата на глупака Лелин е жестоко заиграване на Аллах с мене. Нима старите хератски майстори не бяха за нас образец? Нима под хубава рисунка не разбирахме сътвореното от старите хератски майстори, така както тюркменските миниатюристи, рисувайки хубава жена, си я представят единствено като китайка? Зад всички велики миниатюристи стои Бехзадовият Херат, зад Херат - моголските коне и китайците. Защо обаче Маслината, толкова издълбоко свързан с хератските легенди, ще убива горкия Финяга ефенди, който пък бе най-сляпо обвързан със старите стилове - повече дори от Маслината?

- Тогава кой? Пеперудата ли?

- Щъркела! Сърцето ми го подсказва. Познавам неговата страст, невероятната му трудоспособност. Слушай: Горкият Финяга ефенди, който изработваше орнаментите, вероятно е предполагал, че подражаващата на франкските стилове книга на твоя Лелин съдържа безбожие, ерес, безверие и тъкмо това го е стреснало. От една страна, понеже си беше невежа, се вслушваше в приказките на онзи глупец, ерзурумския ваиз: Илюминаторите са по-близо до Аллах, отколкото са художниците, жалко, че са скучни и глупави; от друга страна обаче знаеше, че книгата на глупавия ти Лелин е тайно, велико дело на Падишаха. Страховете и съмненията му влизаха в противоборство: На Падишаха ни ли да вярва, или на ерзурумския ваиз? Познавам го като петте си пръста - при друг случай би дотърчал да сподели измъчващата го тревога най-напред с мене, нали съм му майстор. Но дори и той със своя пилешки мозък е разбирал, че подражавайки на франките в книгата на Лелин, извършва предателство спрямо мене, спрямо придворната работилница, и затова е потърсил да сподели тревогата си с другиго, потърсил е лукавия и пламенен Щъркела - толкова му се възхищаваше, че вероятно съвсем наивно е пренесъл възхитата си от таланта му и върху неговия ум и морал. Виждал съм неведнъж как Щъркела злоупотребява с възхищението на Финяга ефенди. Вероятно между тях е възникнал спор и Щъркела го е убил. Преди това обаче Финяга ефенди е споделил страховете си с хората на ваиза и те, демонстрирайки сила, са убили франкския поклонник Лелин, понеже го смятат отговорен за смъртта на побратима си. Не бих казал, че това силно ме огорчи. Преди години Лелин убеди Падишаха ни някакъв венециански художник - казваше се Себастиано - да претвори лика му във франкски стил, сякаш е гяурски крал, после тури тая срамна рисунка като образец пред мене и ме принуди да прерисувам това грозно, уронващо достойнството ми нещо; от страх пред Падишаха ни аз най-безчестно прерисувах оная творба в невернически стил. Ако не бях го сторил, може би щях да скърбя за смъртта на Лелин и днес бих проявявял по-голямо старание да открия неговия убиец. Моят проблем обаче не е Лелин ти, а придворната работилница. Заради твоя Лелин моите майстор-миниатюристи, които двайсет и пет години отглеждах с грижа и обич като собствени деца, предадоха и мене, и нашата традиция в миниатюристиката, взеха с удоволствие да имитират франкските майстори, понеже така искал Падишахът ни. Тия безчестници заслужават да бъдат измъчвани! Ние, художниците, ще бъдем достойни за Рая само ако сме роби най-напред на своя талант, на изкуството и едва след това на подсигуряващия ни работа Падишах, само тогава. Едничкото нещо, което искам сега, е да разгледам на спокойствие тази книга.

Изрече последните думи с тъга, с каквато изрича последното си желание осъденият на смърт уморен паша, обвинен за претърпяното поражение. Отвори книгата, настанена пред него от джуджето и с повелителен тон му занарежда как да открие нужната страница. И тутакси се превърна отново в Главния миниатюрист, чиято обичайна властност бе позната на цялата придворна работилница.

Отдръпнах се малко и от своето място сред долапи, възглавници, извезани с бисери, пушки с ръждиви дула и с приклади, инкрустирани със скъпоценни камъни, не спирах да наблюдавам Майстор Осман. Съмнението, измъчвало ме докато го слушах, ме завладя напълно: За мене вече нямаше съмнение, че той е накарал да убият първо горкия Финяга ефенди и после Лелин ми, за да спре подражаващата на франките книга на Падишаха ни, за миг дори се самообвиних за доскорошното си прехласване пред Майстор Осман. От друга страна обаче, волю-неволю изпитвах дълбоко уважение към този велик майстор, погълнат изцяло от рисунката пред него - дали беше сляп или полусляп, все тая, той сякаш я поглъщаше със сбръчканата старческа кожа на лицето си. Окончателно проумях, че е готов без всякакви угризения да предаде всички миниатюристи, включително и мене, на инквизиторите на Гиавния бостанджъ, само и само да съхрани реда и порядъка в придворната работилница, само и само да се отърве от книгата на Лелин, та отново да бъде фаворитът на Падишаха ни - с цялата сила на внушението се опитах да се отърся от любовта, обвързала ни през изтеклите два дни.

Така измина доста време, бях объркан. И за да успокоя дяволите в душата си, за да отвлека вниманието на нерешителните джинове, небрежно заизмъквах от сандъците разни книги, оглеждайки миниатюрите в тях.

Колко много народ - и мъже, и жени бяха с пръст в устата си! През последните двеста години миниатюристите в придворните работилници от Самарканд до Багдад ползваха все тоя жест за изобразяване на изумлението: Юнакът Кейхосроу, притиснат от враговете, с помощта на. Аллах благополучно преодолява върху черния си кон течението на река Джейхан, а салджията, който не го е взел със себе си, изумено го наблюдава с пръст в устата, същото прави и весларят. В удивлението си Хосроу застива с пръст в уста, виждайки за първи път красотата на къпещата се в езерото Ширин - среброто на водата е потъмняло от времето, а кожата на Ширин е с лунен оттенък. Дълго, много дълго се вглеждах в красивите харемски жени - всяка от тях с пръст в уста наднича иззад пердетата на недосегаемите прозорци по дворцовите кули: Фаворитката Еспинуей, най-красивата от харемските жени, тъжно и смаяно, също с пръст в уста, гледа от прозореца победения от персийската армия и загубил престола си Тежав как бяга от бойното поле, а погледът й сякаш го умолява - не ме изоставяй на враговете си. Пъхнала пръст в красивата си дяволска уста, клеветницата Зулейха гледа със задоволство от прозореца как довеждат в клетка Юсуф, когото е наклеветила, че я е озлочестил.

И макар че жестът го имаше във всички тефтери с образци, и макар че миниатюристите го рисуваха както го бяха запаметили, всеки път показалецът на красавиците бе рисуван в устата с различна изящност.

Носеше ли утеха съзерцанието на подобни рисунки? Когато се смрачи, отидох при Майстор Осман и казах:

- Учителю, ефенди, отворят ли портата, бих искал с ваше позволение да напусна хазната.

- Чакай малко! Остават ни само една нощ и една сутрин. Толкова бързо ли се наситиха очите ти на най-прекрасните световни творения!

Докато говореше, не отделяше очите си от страницата, но зениците му забележимо избледняваха, беше ясно, че ослепява.

- Вече узнахме тайната за ноздрите на конете - отвърнах решително.

- Хъм! Така, де! Останалото вече е работа на Падишаха ни и на Главния хазинедар. Може би ще простят на всички ни?

Дали ще им обяви, че убиец е Щъркела? От уплах дори не попитах. Боях се, че не ще ми позволи да си тръгна. И по-лошо - понякога ми се струваше, че може да обвини мене.

- Иглата, с която Бехзад се е самоослепил, изчезна.

- Може би джуджето я е върнало на мястото й. Миниатюрата, която гледате, е невероятна!

Лицето му светна като на дете, усмихна се.

- Хосроу пристига с коня си пред двореца на Ширин и я чака, изгаряйки от любов по нея. Стилът на старите хератски майстори.

Гледаше рисунката, сякаш я вижда, ала не държеше в ръката си лупата.

- Каква прелест - листата на дърветата, пролетните цветя и звездите сякаш са озарени в мрака от своя, вътрешна светлина, смиреното търпение на стенните орнаменти, благородството на позлатата, всичко в рисунката е изящно балансирано. Конят на привлекателния Хосроу е нежен и грациозен като жена. Ширин е склонила лице до прозореца, гордо лице. Струва ти се, че влюбените вечно ще останат тук сред светлината, струяща от багрите, от тъканта и плътта на рисунката, изработена с финес и с любов от миниатюриста. Виждаш, че макар Хосроу и Ширин да са извърнали глави един към друг, телата им са пообърнати леко към нас. Защото знаят, че се намират в миниатюрата, а това, което виждаме ние, е само една рисунка. Ето защо изобщо не се стараят да приличат на онова, което ние обикновено виждаме. Тъкмо обратното - напомнят, че са дошли от паметта на Аллах. По тази причина времето в рисунката е спряло. Колкото й бързо да се развиват събитията в една изобразена в рисунката история, персонажите, като благовъзпитани, срамежливи и горди девойки, без да извършват излишни движения с ръцете, с изящните си тела, дори с очите си, остават така навеки. Ведно с тях в тъмносиньото нощно небе е застинало всичко: Птицата в нощното небе хем се рее тревожно между звездите, както летят забързаните сърца на влюбените, хем в този неповторим миг е като забодена в небето, дето ще си остане вечно. Старите хератски майстори, които знаели, че кадифената тъмнина на Аллах ще се спусне пред очите им като перде, с дни, със седмици съзерцавали без да помръднат някоя подобна рисунка и вярвали, че ако ослепеят, духовете им най-накрая ще се слеят с безкрайното време на рисунката.

Когато по вечерния езан отвориха със същата многолюдна церемониалност портата на хазната, Майстор Осман все още се взираше в страницата пред него и в неподвижната птица в небето. Ала онзи, който зърнеше избеляващите му зеници, нямаше начин да не забележи, че се свежда над фантастичната рисунка по странен, особен начин - тъй се скланят с престорен глад над паницата си слепците.

Чавушите на хазната научиха от притичалия към портата Джезми ага, че Майстор Осман ще остане вътре - затова не ме претърсиха твърде старателно и не откриха скритата в гащите ми игла. Напуснах дворцовия двор, поех из истанбулските улици и свърнах в някакъв пасаж - измъкнах от гащите си онова страшно нещо, ослепило легендарния Бехзад и го забодох в пояса си. Не вървях, направо летях.

Толкова бях премръзнал в залите на хазната, че студът на улицата ми се струваше подранила пролет. Когато минах покрай затварящите един след друг бакалски, бръснарски, ахтарски, овощарски и дърварски дюкяни на чаршията Ескихан, забавих крачка и се загледах в озарените от светилниците бъчви, наметки, моркови, стъклария.

След двата дни, прекарани в хазната, улицата на Лелин - все още не можех да кажа „моята улица“, нито дори улицата на Шекюре - ми се струваше още по-чужда. Но радостта, че съм жив и здрав и ще зърна своята Шекюре, мисълта, че тази нощ ще спя в една постеля с любимата си, тъй като - и това вече можеше да се смята за сигурно - убиецът е открит, ме сближаваха с целия свят и зървайки нара и ремонтирания залостен кепенк на прозореца, едва се сдържах да не викна, както би се провикнал селянин към отсрещния бряг на реката. Да, копнеех, зърна ли Шекюре, да извикам: „Вече се знае кой е проклетият убиец.“

Бутнах дворната порта. Не знам дали по скърцането на портата, дали по безгрижието на врабчето, пиещо вода от ведрото на кладенеца, дали по тъмната къща, но с усета на човек, живял като вълк единак дванайсет години, схванах веднага, че у дома няма никого. Когато с болка откриеш, че си останал съвсем сам, отново отваряш и отново затваряш вратите, отваряш и затваряш долапите, че дори и капаците на тенджерите. Тъй постъпих и аз. Надникнах дори в сандъците.

Едничкият звук, който чувах в ненарушимата тишина, бе звукът от учестените удари на сърцето си. Измъкнах сабята, дето я бях скрил на дъното на най-отдалечения сандък, мушнах я в пояса си и се успокоих като старец, пресял брашното си и окачил ситото. Докато десетки години работех с перото, моята сабя с ефес от слонова кост ме даряваше с вътрешен мир и равновесие (уравновесяваше дори вървежа ми). Книгите, за които си въобразяваме, че са утеха в сполетялото човека нещастие, всъщност само го задълбочават.

Смъкнах се на двора. Врабчето бе отлетяло. Излязох, изоставяйки безмълвието на мрака, обгърнал къщата, както се напуска потънал кораб.

Сърцето ми, което сега се доверяваше най-вече на себе си, казваше: Върви, тичай, открий ги. Затичах се. Избягвайки многолюдните места, тичах пряко улички и джамийски дворове, а когато кучетата, намирайки го за забавно, с радост се емваха подире ми, леко забавях ход.

53. МОЕТО ИМЕ Е ЕСТЕР

Приготвях чорба от леща за вечеря, когато Нисим ми каза, че отвън има някой. Мушнах лъжицата в старческата му ръка, хванах я и разбърках два пъти чорбата, за да му покажа какво да прави, та лещата да не загори. Не му ли покажа, с часове ще държи лъжицата в чорбата, без да бърка изобщо.

Като видях Кара пред вратата, направо го съжалих. Лицето му бе такова, че се побоях да попитам какво се е случило.

- Не влизай - казах. - Преобличам се и идвам.

Облякох си жълто-розовата дреха, дето я слагах за рамазана или когато, разбира се, ме канеха на по-богатски трапези и по-длъжки сватби, награбих и празничната бохча. А на горкия Нисим рекох: „Като се върна, ще си изсърбам чорбата.“

Не бяхме извървели с Кара и една улица от еврейската махала - комините й попушваха на пресекулки като сиромашки тенджери, когато му рекох:

- Предишният мъж на Шекюре се е върнал.

Докато не излязохме от квартала, Кара не пророни и дума. Лицето му - пепеляво като спускащата се вечер.

- Къде са? - попита след дълго мълчание той.

Схванах веднага, че Шекюре и децата не са си вкъщи.

- У дома - отвърнах. - Тези думи се отнасяха за предишния дом на Шекюре, ала усетих, че ще наранят Кара, та побързах да добавя, за да открехна вратичката на надеждата: - Предполагам.

- Ти видя ли мъжа й, завърнал се от войните? - загледа ме той право в очите.

- Ни него съм видяла, ни Шекюре да напуска къщата си.

- Тогава откъде знаеш, че е напуснала?

- От тебе.

- Разказвай. Всичко! - каза решително.

Всевиждащата и всечуващата Естер, е, инак щеше ли да е Естер, дето е намерила мъже на сума ти мечтателни девойки, не биваше никога нищо да разказва, ако искаше все така спокойно да хлопа по портите на десетките несретни къщи, само че Естер бе необичайно разтревожена.

- Хасан, братът на предишния мъж на Шекюре, се промъкнал в дома ви - видях, че се зарадва, като рекох „дома ви“, - и съобщил на Шевкет, че баща му всеки момент ще се върне от войната, че си пристига следобяд и би се наскърбил много, ако не завари жена си и децата си вкъщи. Ако Шевкет е предал тая вест на майка си, Шекюре ще да се е държала доста предпазливо и вероятно не е взела никакво решение. Следобяд обаче Шевкет избягал и се скрил в къщата на чичо си Хасан и на дядо си.

- Отде научи всичко това?

Шекюре не ти ли е казала, че от две години Хасан плете разни интриги, само и само да я върне в предишния й дом? По някое време Хасан й пращаше чрез мене писма.

- Шекюре отговаряше ли му?

- Познавам немалко истанбулчанки - отвърнах му гордо.

- Няма друга като Шекюре, която така да държи на дома си, мъжа си и честта си.

- Да, но сега аз съм й мъж.

В гласа му долових онова мъжко недоверие, което винаги ме е натъжавало. На чиято й страна да минеше Шекюре, за другата щеше да е катастрофално.

- Хасан написа писмо, в което обясняваше, че Шевкет се е върнал у дома, за да чака баща си и че е много угнетен от съмнителната женитба на майка си с мнимия мъж - новият му баща, и няма да се върне. Даде ми писмото и аз го отнесох на Шекюре.

- И Шекюре какво?

- Чака те цяла нощ, съвсем сама с горкия Орхан.

- А Хайрие?

- Хайрие отдавна търси сгода да удави в капка вода красивата ти жена. Тя затова и спеше с покойния ти Лелин. Щом Хасан разбра, че Шекюре през нощта е останала съвсем сама със страховете си от убиеца и от призраците, изпроводи второ писмо по мене.

- Какво пишеше в него?

Слава на Аллах, горката Естер нито знае да пише, нито да чете и когато гневни мъже и изнервени бащи й задават тоя въпрос, тя им отвръща тъй: Мога да разчета писмото само по лицето на хубавата си щерка, дето го чете, аз самата не го чета.

- Какво разчете?

- Безизходица.

Продължихме да вървим мълком. Настанил се върху кубето на гръцка църква бухал изчакваше смрачаването. Сополиви деца се присмяха на облеклото и бохчата ми. Краставо куче се задръгна, а после се втурна по улицата от гробищата с кипарисите; скоро, рекох си, ще се стъмни.

- Върви по-бавно, де - подвикнах на Кара. - Не мога толкова бързо да катеря стръмнината. Къде ме водиш с бохчата?

- Преди ти да ме отведеш в къщата на Хасан, аз ще те заведа при едни юнаци да напазаруват от твоята бохча кърпички на цветчета за своите тайни възлюбени, копринени пояси и везани със сребро кесии.

Хубаво беше, че Кара все още можеше да се шегува, но веднага схванах сериозността в шегата му.

- Ако възнамеряваш да сбереш цяла армия, няма да те отведа в къщата на Хасан. Ужасявам се от побоища и скандали.

- Ако бъдеш, както винаги, умна, няма да има ни побоища, ни скандали.

Отминахме Аксарай и поехме към овощните градини на Ланга. Кара се вмъкна във все още отворена бръснарница - в тоя квартал Кара е имал и хубави дни. Заприказва се с майстора - той бръснеше някого пред светилника, придържан от момък с чисто лице и красиви очи. Не след дълго бръснарят и красивият му чирак се присъединиха към нас заедно с още двама мъже - и те от Аксарай. В ръцете си стискаха саби и брадви. От мрачна уличка в Шехзадебашъ към групата ни се приобщи и питомец на медресето - сабята стоеше ужасно нелепо в ръката му.

- И ще нападнете къщата посред бял ден?

- Не, посред черната нощ - отвърна Кара, доволен от шегата си.

- Не се прави на толкова самонадеян, въпреки цялата си армия. Гледай еничарите да не забележат как обикаляте като добре въоръжена армия.

- Никой няма да забележи.

- Вчера хората на Ерзурумеца изпотрепаха сума народ, най-напред в една кръчма, после в текето в Саръкапъ. Един старец починал, ударили го с цепеница по главата. В тъмното като нищо ще ви помислят за ерзурумци.

- Била си в къщата на покойния Финяга ефенди и при жена му, да я благослови Аллах, си видяла ония коне с размазаното мастило, съобщила си го на Шекюре. Горкият Финяга ефенди ще да е бил доста близък с хората на ерзурумския ваиз?

- Мислех, че ще е от полза за Шекюре, ако поразпитам Калбие. И без туй отивах натам, за да й покажа новите платове, пристигнали с нидерландския кораб. Можеш ли да допуснеш, че аз с моя прост еврейски акъл ще се меся във вашите шериатски и политически работи?

- Естер ханъм, ти си доста умна жена.

- Като съм умна, да ти река следното: Хората на ерзурумския ваиз все повече ще избесняват, много души ще погубят, тъй че бойте се от тях.

Стигнахме улицата зад Чаршъкапъ и сърцето ми примря от страх. Голите, мокри клони на кестените и черниците отразяваха бледото лъчене на лунния сърп. Вятър разбуни джиновете и вампирите, развя дантелените краища на бохчата ми, засвистя в дърветата и отнесе нашия мирис право в ноздрите на кварталните псета, налягали в засада. Захванаха да лаят, по едно, по две - и тогава посочих на Кара къщата. Мълком се вгледахме в тъмния покрив, в кепенците. След което Кара пръсна хората си около къщата - в пустата зеленчукова градина, в двата края на дворната порта и до смокиновите дървета отзад.

- Тук вечно седи един омерзителен просяк - татарин. Сляп е, ама по-добре и от кварталния старейшина знае кой минава по тая улица. Самозадоволява се непрекъснато като безсрамните маймуни на Падишаха. Срещу девет-десет акчета всичко ще ви каже.

Видях отдалече как Кара най-напред му подхвърли монета, след туй му опря сабята в гърлото. Сетне, ама не разбрах точно какво стана, чиракът на бръснаря, дето го мислех, че наблюдава къщата, замлати татарина с дръжката на брадвето си. Наблюдавах го известно време, надявайки се, че ще престане - татаринът плачеше. Отърчах и измъкнах татарина от ръцете му, преди да го е претрепал.

- На майка ще ме псува! - избълва бръснарският чирак.

- Уверява ме, че Хасан го нямало вкъщи - каза Кара. - Дали слепецът казва истината? - Сетне ми подаде наскоро написаното писмо. - Отнеси го на Хасан, а ако наистина го няма, дай писмото на баща му.

- Не си ли драснал нещо на Шекюре? - попитах, взимайки писмото.

- Изпратя ли й отделно писмо, това още повече ще вбеси мъжете в къщата. Предай й, че съм открил кой е подлият убиец на баща й.

- Това вярно ли е?

- Ти така й кажи.

Ядно сгълчах хленчещия татарин, който не спираше да плаче, принудих го да млъкне.

- И да не забравиш какво сторих за тебе! - избълвах към него и разбрах, че всъщност напразно печеля време, защото нямаше как да се откача от цялата тая работа.

Защо ли се забърках? Преди две години в Едирнекапъ отрязаха ушите на една търговка и я убиха, задето била обещала момичето на един, пък то се омъжило за друг. Баба ми вечно твърдеше, че турците са готови да убият човек за нищо. Домъчня ми за лещената чорба, която милият ми Нисим сега кротко си посръбваше у дома. Нозете ми ме теглеха назад, ала заради Шекюре се отправих към къщата. Защо да крия - разяждаше ме и любопитство.

- Търговката-а-а-а! Китайска коприна за празнични одежди.

Забелязах, че оранжевата светлина, процеждаща се през кепенците, се раздвижи. Вратата се отвори. Учтивият баща на Хасан ме покани да вляза. Беше топло като в богаташките къщи. На масата, в светлината на лампата, седяха децата и Шекюре - щом ме видя, тя се изправи.

- Шекюре, мъжът ти е тук.

- Кой?

- Новият. Къщата е обсадена от въоръжени мъже. Готови са да се бият с Хасан.

- Хасан го няма - вметна учтиво свекърът.

- Какъв късмет! Вземи тогава това и чети - връчих му писмото на Кара като важен пратеник, предаващ безмилостната воля на падишаха.

Докато учтивият свекър четеше писмото, Шекюре каза:

- Естер, ела да ти сипя една леща, да се сгрееш.

Най-напред рекох: „Не обичам леща.“ Никога не ми е било приятно да разговарям с нея в тази къща. Ама се догадих, че иска да останем насаме, грабнах лъжицата и я последвах.

- Кажи на Кара, че всичко стана заради Шевкет - прошепна.

- Снощи бях сама с Орхан, чаках го цяла нощ, боейки се от убиеца. Орхан през цялата нощ не спря да трепери. Децата ми бяха разделени! Коя майка се дели от детето си? Кара не се прибра у дома, а до мене достигнаха слухове, че палачите на Падишаха ни го принудили да проговори и че имал участие в смъртта на татко.

- Кара не беше ли с тебе, когато убиха баща ти?

- Естер - примоли се тя, гледайки ме с широко отворените си красиви черни очи, - помогни ми!

- Защо се върна тук, кажи ми, та да разбера и да ти помогна?

- Мислиш, че знам защо съм се върнала? - преструвайки се, че всеки миг ще се разплаче, отвърна тя. - Кара се държа грубо с Шевкет. Пък и повярвах на Хасан като каза, че истинският баща на децата се връща.

Ама по очите й разбрах, че лъже, тя също разбра, че съм разбрала. „Доверих се на Хасан“ - прошепна и аз усетих, че държи да ме убеди колко обича Хасан. Осъзнаваше ли Шекюре, че след като се омъжи за Кара, много повече мислеше за Хасан?

Вратата се отвори, влезе Хайрие с току-що изваден от пещта дъхав хляб. По лицето й, което не изрази никаква радост като ме зърна, се досетих, че тази злощастница след смъртта на Лелин, дето ни да я хвърлиш, ни да я продадеш, бе се превърнала в обременяващо наследство за Шекюре. Появата на топлия хляб ми подсказа истинската причина, поради която Шекюре се е върнала при децата си: Шекюре безрезултатно търсеше не мъж, който да я обича - пък бил той бащата на децата й, Хасан или Кара; Шекюре търсеше любящ баща на тези дечица с разширени от страх зеници. Преизпълнена с най-добри намерения, тя бе готова да обикне първия срещнат порядъчен мъж.

- Ти търсиш със сърцето си - казах без много да се замислям. - Решение обаче трябва да вземеш с ума си.

- Още сега ще се върна с децата при Кара. Ала имам едно условие! - замълча за малко. - Да се държи добре с Шевкет и Орхан! И да не ме укорява, задето се приютих тук. И да спази сватбената ни уговорка - той я знае. Снощи ме остави съвсем сама да се оправям с убиеца, с крадеца, с разбойника и с Хасан.

- Още не е открил убиеца на баща ти, но ми заръча да ти кажа, че го е открил.

- Да изляза ли при него?

Тъкмо да й отвърна, и се обади възрастният й свекър, отдавна прочел писмото:

- Кажи на Кара Челеби, че в отсъствие на сина ми, аз не мога да поема отговорност и да му върна булката.

- Кой от синовете ти? - подхвърлих дръзко, ала с възможно най-благия тон.

- Хасан - отвърна, но се засрами, понеже бе достоен човек. - Има свидетели, които твърдят, че големият ми син се връща от Персия.

- А къде е Хасан? - попитах, след като изсърбах две лъжици от лещата, предложена ми от Шекюре.

- Отскочи до митницата да събере познатите си - отговори той с детинското изражение на добрите, ала наивни люде, несвикнали с лъжата. - След снощните изпълнения на ерзурумците, тая вечер по улиците са плъзнали еничари.

- Не срещнахме никого - рекох, запътвайки се към вратата. - Тази ли е последната ти дума?

С въпроса си целях да посплаша свекъра, но Шекюре усети, че въпросът ми всъщност е към нея. Наистина ли беше объркана, или криеше нещо, или пък изчакваше Хасан и хората му? Харесвах тази нерешителност у Шекюре.

- Ние Кара не го щем - смело се обади Шевкет. - И ти повече не идвай тук, дебелано.

- А кой тогава ще носи на красивата ти майчица любимите й дантелени наметки, кърпите на цветя и птички, червения плат за ризи, който толкова ти харесва? - стоварих бохчата насред стаята. - Докато се върна, разгледайте нещата, изберете и си отрежете колкото ви трябва от платовете, та да си ги ушиете после.

Напуснах къщата нажалена: Никога не бях виждала толкова сълзи в очите на Шекюре. И още преди да съм привикнала със студа, пред мене със сабя в ръка изникна Кара.

- Хасан го няма. Може би е отскочил за вино, та да отпразнува завръщането на Шекюре. А може би, както ми казаха, всеки момент ще довтаса с хората си. Тогава ще се наложи да се биете, защото той направо е луд. А и ако е взел оная, червената сабя...

- Шекюре какво каза?

- Свекър й каза, че не може да я даде, но ти не се бой от него, а от Шекюре. Ако питаш мене, два дни след убийството на баща й, жената е била доста объркана, бояла се е от убиеца, от заплахите на Хасан, от твоето изчезване; решила е да се върне, понеже е разбрала, че няма да може да прекара втора нощ в същата къща, обладана от страховете си. Подшушнали й, че и ти имаш пръст в убийството на баща й... Но това, дето предишният й мъж се връщал - такова нещо няма. Шевкет е повярвал на хасановите измислици и чака баща си... Шекюре възнамерява да се върне при тебе, ама поставя условия.

Изредих условията, без да свалям очите си от Кара. Прие ги веднага, сякаш разговаряше с официален пратеник.

- И аз поставям условие. Сега ще се върна в къщата. - Посочих му свекър й, застанал зад дъските на прозореца. - След малко щурмувайте прозореца и вратата. Щом извикам, спирате незабавно. Появи ли се обаче Хасан, бийте си се, колкото щете.

Това не бяха, разбира се, думи, които би изрекъл един официален пратеник, без да си навреди, ала Естер вече бе позволила да бъде въвлечена в тая история. Докато извикам: „Търговката!“, вратата се отвори и се озовах пред свекъра.

- В квартала всички, дори и кадията, знаят, че Шекюре е разведена и отново омъжена според Свещения коран - рекох.

- Дори отдавна умрелият ти син да възкръсне и да се върне при вас от Рая, от пророк Муса[143], това няма да има значение, защото Шекюре е разведена. Отвлекли сте и сте задържали омъжена жена. Кара иска да ви каже, че той и хората му няма да чакат присъдата на кадията.

- И ще постъпи неправилно - отвърна меко свекърът. - Не сме отвличали Шекюре! Все пак съм дядо на тези деца. Хасан им е чичо. Останала сама, Шекюре по собствено желание се приюти у нас. Стига да желае, веднага може да си тръгне с децата. Не забравяй, нейният дом е тук, дето роди и щастливо отгледа децата си.

- Шекюре, желаеш ли да се върнеш в дома на баща си? -прекъснах го безразсъдно.

Думата „щастливо“ я бе разревала и, струва ми се, измънка: „Нямам баща.“ Или ми се е сторило? Децата се държаха за полата й, после се скупчиха в скута й, прегърнаха я; така, вкопчили се един в друг, представляваха кълбо от плач. Ей, тая Естер хич не била глупава: Прекрасно съзнавах, че преди да направи своя избор, Шекюре манипулира със сълзите си и двете страни, ала бях убедена -плаче искрено. Разциврих се и аз. След малко видях, че змията Хайрие също плаче.

Не плачеше едничък благородният зеленоок свекър; в този миг Кара и хората му щурмуваха. Заудряха по дъските на прозорците, напънаха вратата. Двама души дружно заблъскаха вратата - същински таран - и всеки удар отекваше в дома като топовен изстрел.

- Образован човек си, познаваш живота - обърнах се към свекъра, придобила кураж от собствените си сълзи. - Отвори вратата и кажи на побеснелите псета, че Шекюре излиза, да спрат.

- На мое място ти би ли хвърлила на псетата една приютила се в твоя дом жена, особено ако ти е снаха?

- Самата тя желае да си тръгне - отвърнах, попивайки с лилавата си кърпичка разтеклия се от сълзите ми нос.

- Тогава да отваря вратата и да си тръгва.

Приседнах до Шекюре и децата. Страховитият шум, който вдигаха насилващи вратата мъже, всеки техен задружен напън предизвикваха нов изблик на сълзи: Децата направо се разпищяха, а това отприщи още повече и нейните, и моите сълзи. И двете обаче отчитахме и ударите, от които къщата сякаш аха-аха щеше да рухне, и заплашителните подвиквания, но и двете знаехме, че плачем, за да печелим време.

- Красавице Шекюре, свекър ти даде своето позволение, мъжът ти прие всички твои условия, чака те отвън с любов, повече нямаш работа в тази къща. Облечи се, сложи си печето, вземи си бохчата и децата, отвори вратата и лека-полека да се отправяме към дома ти.

Думите ми предизвикаха нов изблик на сълзи у децата. Очите на Шекюре се разшириха.

- Страхувам се от Хасан. Отмъщението му ще бъде жестоко. Той е див. А и аз доброволно дойдох тук.

- Това обаче не е сложило край на твоята нова женитба. Била си в безизходица, естествено е да се приютиш някъде. Твоят мъж ти прости всичко и те приема. А Хасан - справяли сме се години наред с него, ще се справим и занапред. - Усмихнах й се.

- Не мога да отворя вратата, ще излезе, че съм си отишла доброволно.

- Шекюре, скъпа, аз също не мога да отворя вратата. Това би означавало, и ти го знаеш, че се бъркам във вашите работи. Отмъщението спрямо мен ще е къде-къде по-жестоко.

По очите й се видя, че е съгласна.

- Тогава никой няма да отваря вратата. Нека да я строшат и ни отведат оттук силом.

Проумявах, че този ще е най-добрият изход за Шекюре и децата, ама от друга страна се поуплаших:

- Тогава обаче ще се пролее кръв. Не се ли намеси кадията, работата ще стигне до кръв, а кръвното отмъщение се точи с години. Порядъчният човек не може да остане страничен наблюдател, докато разбиват вратата му, докато щурмуват къщата му и отвеждат жената.

Вместо разумен отговор, Шекюре прегърна децата, разрида се с все сила и аз за сетен път със съжаление констатирах колко коварна и пресметлива е Шекюре. Някакъв глас ми нашепна незабавно да зарежа всичко и да се пръждосам оттук, ала как да го сториш - всеки момент вратата можеше да бъде строшена. Както се боях да не строшат вратата и да не нахлуят вътре, така се боях и да не се откажат да я трошат. Кара ми вярваше и не желаеше нещата да отидат прекалено далече - всеки миг можеше да оттегли хората си; хрумна ми, че така свекърът само щеше да се сдобие с повече смелост. Бях редом до Шекюре -преструваше се, че плаче, по-лошото обаче бе, че трепереше истински.

Приближих се до вратата и се провикнах:

- Спрете, достатъчно!

Трясъкът вън и плачовете вътре секнаха отведнъж.

- Орхан, отвори вратата на мама - казах вдъхновено и мило, както се говори на дете. - Тя иска да се върне у дома, никой няма да й се сърди.

Не бях го доизрекла и Орхан се измъкна от омекналата прегръдка на майка си и като човек, дълго живял в тази къща, първо отключи, после махна дъската, отмести куката и се отдръпна на две крачки от вратата. Тя се отвори от само себе си и вътре нахлу студ. Настъпи такава тишина, че чухме как нейде далече, вършейки работата си, лениво пролая куче. Шекюре целуна върналия се при нея Орхан, а Шевкет изръмжа: „Всичко ще разкажа на чичо Хасан.“

Шекюре се надигна, взе фераджето си и се подготви да тръгва, а аз толкова се успокоих, че едва не се изкикотих. Седнах и изсърбах набърже още две лъжици от чорбата.

Кара се държа изключително умно - изобщо не доближи вратата. По някое време Шевкет се заключи в стаята на покойния си баща, ала въпреки призивите ни за помощ, Кара не влезе в къщата, нито позволи на хората си да го сторят. Шевкет се съгласи да тръгне едва след като майка му разреши да вземе кинжала с инкрустираната с рубини ръкохватка на чичо си Хасан.

- Пазете се от Хасан и от неговата червена сабя - промълви свекърът, истински разтревожен от поражението и от евентуалното отмъщение. Докосна с устни косите на всеки от внуците си. Нещо прошепна в ухото на Шекюре.

Тя за последен път огледа вратата, стените, огнището - сетих се, че тук Шекюре бе прекарала с мъжа си най-щастливите години от своя живот. Дали бе усетила, че този дом се е превърнал в убежище на двама нещастни и самотни мъже, че от него лъха на смърт? По целия обратен път не я доближих - бях засегната.

Онова, което на връщане сближаваше две сирачета, една прислужница, една еврейка и една вдовица беше не нощният студ, нощният мрак, непознатите квартали, труднопроходимите улици, а страхът от Хасан. По странични пътища, малки улички, крайни квартали, дето и птица не прехвърчаше, нашата многолюдна, охранявана от хората на Кара група се придвижваше като керван, отправил се към хазната, далеч от еничари, пазванти, разбойници, далеч от Хасан. В непрогледния мрак от време на време се натъквахме един на друг или се блъскахме в зидовете. Струваше ни се, че в тъмното изпод земята пред нас ще изскочат вампири, джинове, дяволи, че те ще ни грабнат и отнесат нанякъде, затова вървяхме плътно притиснати един в друг. Вървяхме опипом покрай зидове и залостени кепенци - в нощния студ долавяхме хъркането, кашлицата на спящите, простенването на добичетата в оборите.

Дори и да предположим, че се изгубя в безпределния мрак на криволичещите улици, аз, Естер, дето съм обходила всички истанбулски улици, с изключение на най-бедните и мръсни райони, сиреч, кварталите с настанените бежанци от различни народности, няма как да не разпозная местата, които ден след ден обикалям с бохчата си: Познах зидовете на къщите по улицата на Главния шивач, лъхащата незнайно защо на канела остра миризма от обора, прилепен до градината на Нуруллах ходжа, пепелищата по улицата на акробатите, чешмата на Кьор Хаджъ сред площада, отдето захваща уличката на соколарите, и разбрах, че не вървим към дома на покойния баща на Шекюре, а в някаква неизвестна посока - не успях да я определя.

Досетих се, че Кара ще да е намерил друго убежище, където да скрие семейството си от Хасан - ядосаше ли се, ставаше непредвидим - и от убиеца, този Иблис. Да бях разбрала де е това място, щях да го разкрия пред вас още сега, а пред Хасан - на заранта. И не поради лошотията си, а защото бях убедена, че Шекюре ще пожелае да възобнови връзката си с Хасан. Умният Кара обаче съвсем справедливо не ми се доверяваше.

Намирахме се на тъмна улица зад Пазара за роби - разнесоха се крясъци, вопли, викове. И някакъв особен шум - с ужас разпознах, че се кръстосват брадви, саби и сопи; чухме предсмъртни писъци. Кара връчи голямата си сабя на един от доверените си хора, измъкна насила кинжала от ръката на Шевкет, с което, разбира се, го разплака - Шекюре, Хайрие и децата, придружени от чирака на бръснаря и двама други мъже се отдалечиха. Каза ми, че питомецът на медресето щял да ме отведе право вкъщи; отдели ме от тях. Случайност ли беше това, или държеше да скрие от мене убежището им?

В горната част на тясната улица, по която бяхме принудени да минем, имаше кафене. Май кръстосването на сабите бе приключило преди да започне. Хората с викове и крясъци рушаха кафенето - Първоначално реших, че го разграбват. Ала те внимателно изнесоха на улицата филджаните, джезветата, стъклените чаши, подносите и захванаха да ги трошат пред очите ни за поука на всички нас, зяпащи в светлината на факлите. Някакъв мъж се опита да ги възпре - втурнаха се да го бият, но той успя да се отскубне. Помислих си че цялата дандания е свързана с кафето. Нали разправяха, че кафето е вредно, че разваля очите и стомаха, че замъглява мозъка и отклонява човек от вярата, че си е франкска отрова, че Пророк Мохамед бил отказал кафето, поднесено му от превъплътилия се в красива жена Дявол. Приличаше на нощна вакханалия, организирана с възпитателна цел; представих си как щом се прибера у дома, ще укоря моя Нисим: „Не бива да пиеш тая отрова.“

Голяма тълпа от безработни, безродници, преселници, надошли в града заради многобройните ергенски стаи и евтини ханове из околностите му, се струпа да наблюдава зрелището; зяпачите вдъхнаха нова увереност у противниците на кафето. Тогава се сетих, че са хората на прочутия ваиз Нусрет ходжа от Ерзурум; те прочиствали гнездата на виното и разврата, истанбулските кафенета и наказвали отклонилите се от пътя на Пророка, извършващи религиозните си обреди с музика и танци в текетата. Проклинали враговете на религията, съюзили се с дявола, прекланящите се пред идолите, безбожниците и художниците. Тогава се сетих, че това е кафенето, в което окачвали рисунки на стената, вършели се безобразия и се злословело срещу вярата и ерзурумския ваиз.

С разкървавено лице от кафенето се измъкна някакъв чирак-кафеджия - стори ми се, че всеки миг ще се строполи на земята, ала той с края на ризата си забърса кръвта от челото и страните си, шмугна се помежду ни и като нас се загледа в погрома. От страх тълпата поотстъпи назад. Стори ми се, че Кара разпозна някого в множеството, ала нещо го разколеба. Привържениците на ерзурумеца се заоттегляха и разбрах, че пристигат я еничарите, я някаква друга въоръжена със сопи група. Факлите угаснаха, тълпата се пръсна.

Кара ме улови за ръка и ме повери на питомеца на медресето:

- Ще вървите по задните улици. Той ще те заведе до вас.

Направо полетяхме с питомеца на медресето, който само допреди малко бе готов незабелязано да се измъкне оттук. Мислех си за Кара, само че как да ви разкаже продължението на историята Естер, след като остана непосветена в намеренията му.

54. АЗ, ЖЕНАТА

Медах ефенди, разправят, можел си да се превъплътиш в образа на всекиго, само не и в образа на жената! Твърдя тъкмо обратното. Всеки медах ще признае: Да, не ни е съдено да се оженим, защото обикаляме от град на град и до късни нощи, до прегракване се превъплъщаваме във всичко, разправяме истории по сватби, празненства и кафенета. Ала това съвсем не означава, че не познаваме женското племе. Много добре познавам жените; с четири от тях съм се срещал лично, виждал съм лицата им, разговарял съм с тях. А те са:

1. Покойната ми майка. 2. Любимата ми леля. 3. Жената на по-големия ми брат, която щом ме видеше, почваше да ме бие, крещейки: „Марш от стаята!“ (Тя беше първата ми любов.) 4. Жената, която по време на своите скиталия зърнах на един отворен прозорец в Коня. Макар че не си обелихме дума, през всичките тия години до днес изпитвам влечение към нея. Може вече и да е умряла.

Когато гледаме откритото лице на жената, когато разговаряме с нея или ставаме свидетели на човешките й вълнения, това само пробужда у нас, мъжете, и похот, и дълбоки душевни терзания, тъй че е най-добре изобщо да не виждаме жените, особено красивите, преди женитбата си, както и повелява нашата вяра. Единственият начин да задоволим похотливите си желания не е да търсим жени, а приятелството на красиви юноши, което лека-полека се превръща в приятен навик. Из франкските градове жените се разхождали, излагайки на показ не само лицата си, но и най-привлекателните си части - блестящите си коси, шиите, ръцете, дори, ако са верни приказките, част от краката си и мъжете непрекъснато ходели възбудени, едва пристъпвали, засрамени и измъчени, което, естествено, води до парализа на обществото. По тази причина франките губят по една крепост дневно във войната с османлиите.

След като още на младини разбрах, че за да е мирна и щастлива душата ми, трябва да страня от красивите жени, те все повече почнаха да ме занимават. И понеже не бях виждал други жени, освен майка си и леля си, още тогава интересът ми към жените придоби особен, потаен характер, абе, направо си изгубих ума, и проумях, че за да изживея онова, което изживяват жените, трябва да върша всичко, което вършат те, да ям, каквото ядат те, да повтарям думите им, да обличам дрехите им, да им подражавам във всяко отношение. Ето защо един петъчен ден, когато майка ми, баща ми, брат ми и леля ми тръгваха към дядовата розова градина край брега на Фахранг, аз заявих, че съм болен и си останах вкъщи.

- Ела с нас, ще видиш кучета, дървета, коне, ще ги имитираш и ще ни разсмиваш. Какво ще правиш сам вкъщи? - занарежда мама, вече покойница.

- Боли ме корема - рекох. Няма да кажа я, че ще се втурна да обличам одеждите й и че ще се правя на жена.

- Не се лигави, де. Ела, там ще се поборичкаме на воля - каза баща ми.

Нека ви разкажа, братя миниатюристи и калиграфи, какво изпитах, когато всички напуснаха, а аз едно подир друго взех да навличам бельото и дрехите на покойната си майка и на своята леля, и как него ден проумях в какво се крие тайната на жената. Като начало разкривам следното: Ставайки жена, човек, за разлика от прочетеното в книгите и чутото от ваизите, не усеща в себе си дявола.

Тъкмо напротив: Когато обух извезаните с розички вълнени гащи на покойната си майка, из тялото ми се разля топлина и аз се усетих чувствителен като нея. Когато светлозелената копринена риза, която леля ми рядко обличаше, докосна голото ми тяло, у мен се надигна любов към всички деца, дори към мене самия. Прииска ми се да сготвя на целия свят, да накърмя всички. Как ли щях да се чувствам, ако имах гърди, впрочем, разбрах, че желая да проумея какво бих изпитал, ако съм жена с големи гърди - турих на гърдите си чорапи и хавлиени кърпи и като видях огромните изпъкналости, да, почувствах се наперен като дявола. Веднага осъзнах, че зърнат ли ги, мъжете ще луднат по тях, ще луднат даже по сянката им, ще умоляват разтреперени да ги поемат в устата си - и се почувствах могъща, ала дали желаех това могъщество? Бях объркана: Хем ми се щеше да съм силна, хем копнеех да ме жалят; хем ми се щеше в мене да се влюби до ушите богат, самоуверен и умен непознат, хем той ме изпълваше с боязън. Сложих си златните спираловидни гривни, скрити в ухаещите на мускус вълнени чорапи на дъното на сандъка с маминия чеиз под извезаните на листа чаршафи, намазах с руж лицето си, както правят жените след баня, та да поруменеят още повече страните им, наметнах се с тъмнозеленото ферадже на леля, прикрепих към събраната си коса фино пече в същия цвят и когато се видях в огледалото със сребърен обков, изтръпнах. Очите и миглите ми, без да ги докосвам, бяха женски очи и мигли. Виждах само очите си и малка част от страните си, но бях една доста красива жена и се усещах щастлива. Преди мене обаче, красотата ми бе забелязал мъжественият ми атрибут. Това ме съкруши.

Наблюдавах в огледалото отронилата се от красивото ми око сълза и в този миг от душата ми избликна стихотворение - запомних го завинаги. Защото забравяйки за проблема си чрез това, вдъхновено от Аллах стихотворение, аз затанцувах, припявайки си го като песен:

Казва нерешителното ми сърце: как искам

дорде съм на Изток, да бъда на Запад,

дорде съм на Запад, да бъда на Изток.

Всичко останало в мене копнее, дордето съм мъж,

да бъда жена, да съм мъж, дордето жена съм.

Оказа се трудно да бъдеш човек, а по-трудно -

да се живее човешки.

Искам да усещам наслада и отпред, и отзад,

и от Изтока и от Запада.

Само да не чуят ерзурумските ни братя сътворената от душата ми песен - страшно ще се разсърдят. От какво се боя ли? Е, може пък и да не се разсърдят, защото не аз изричам клевети, ако лъжа, то ще е защото преразказвам лъжи, но има един прочут ваиз, Дори-не-хусрет ефенди, който не че не бил женен, ама като вас, чувствителните миниатюристи, си падал повече по младите красавци, отколкото по нас, жените. Аз не обръщам особено внимание на тия неща. Той е вече на преклонна възраст. Зъбите му са опадали и, както разправят красивите момчета, устата му воняла ужасно, доближиш ли го, да ме прощавате, воняла на мечи задник.

Добре, де. Затварям си устата и се обръщам към действителния си проблем: Щом разбрах каква съм красавица, повече изобщо не пожелах ни да пера, ни да мия съдове, ни като слугиня да излизам на улицата. Бедността, сълзите, нещастието, тъгата и плачът на разочарование от отражението в огледалото - това си е за грозните жени. Аз трябва да си намеря мъж, който да ме закриля, само че кой да е той?

Започнах да наблюдавам през дупката в стената синовете на паши, бейове, които покойният ми баща канеше у дома с повод и без повод. Исках да бъда като онази вече позната красива жена с малка уста и с две дечица, в която са влюбени всички миниатюристи. Никак не би било лошо да ви разкажа историята на горката Шекюре. Ала съм дал дума в сряда вечер да ви запозная с

ЛЮБОВНАТА ИСТОРИЯ НА ЕДНА ЖЕНА,

РАЗКАЗАНА ПО ПРИНУДА НА ДЯВОЛА

Всъщност историята е простичка. Случила се е в бедняшкия квартал на Истанбул Кемерюстю. Един от първенците на квартала, Челеби Ахмед, секретар при Васъф паша, е женен, с двама сина, накратко - благороден човек. Веднъж през един отворен прозорец случайно зърва черноока, стройна, грациозна, красива бошначка със сребриста кожа и се влюбва в нея. Тя обаче е омъжена, обича привлекателния си мъж и изобщо не я вълнува никакъв Челеби. Не можейки да сподели с никого мъката си, горкият Челеби залинява от любов, купува си вино от Рум и се отдава на пиенето, но така или иначе, не успява да скрие любовта си от съкварталците. Отначало всички изпитват уважение към любовта му, понеже обожават любовните истории, пък и харесват Челеби, дори понякога от неразбиране го взимат на подбив. Той обаче, не смогвайки да преодолее безутешната скръб, всяка вечер се напива, сяда пред портата на дома, в който красавицата със сребристата кожа щастливо живее с мъжа си, и започва да плаче - нещо, което притеснява всички. Ала какво ли да сторят съкварталците - ни да напердашиш влюбения, дето всяка вечер ридае от мъка, ни да го утешиш. Челеби се държи благопристойно, не вдига скандали, просто плаче. Лека-полека безутешната му мъка завладява целия квартал и всички се усещат скръбни и нещастни; избягват забавленията; самият той, досущ както непрестанно шуртящата тъжна чешма на площада, се превръща в жив извор на скръбта. Най-напред в кварталните приказки се настанява думата тъжен, после - злощастен, после - неблагодатен и хората заживяват с тези определения. Едни се преместват, на други работата започва да не спори, изкуството на трети, понеже вдъхновението им е секнало, потръгва на зле. И когато кварталът съвсем опустява, влюбеният Челеби грабва жена си и децата си и също се премества някъде, а красавицата със сребристата кожа и мъжът й остават в квартала съвсем самички. Нещастието, причинено от тях самите, постепенно охлажда любовта им, обърква отношенията им. Двамата живеят заедно до края на дните си, но щастието повече не ги спохожда.

Възнамерявах да кажа, че харесвам тази история, показваща колко опасни са любовта и жените, ама изведнъж се досетих - колко съм тъп наистина! - че сега съм жена и би трябвало да изрека съвсем друго нещо. Нещо такова:

- Ах, колко прекрасна е любовта!

Кои ли са тези странници, дето влязоха в кафенето?

55. ВИКАТ МИ ПЕПЕРУДАТА

Щом зърнах тълпата, веднага съобразих, че ерзурумците пребиват нашего брата, миниатюристите-шегобийци.

Сред тълпата бе и Кара. В ръката си стискаше кинжал, а край него се бяха скупчили някакви странни люде, прочутата търговка Естер и още жени с бохчи. Виждайки как ерзурумците пребиват напускащите кафенето хора, как го опустошават, ми се прииска моментално да изчезна оттам. Миг по-късно се появи нова група, най-вероятно еничари, ерзурумците угасиха факлите и се разбягаха.

Пред тъмната врата на кафенето нямаше никого. Влязох: Всичко бе потрошено; стъпвах по изпочупени филджани, чаши, купички и стъкла. Окаченият високо върху пирона светилник не бе угаснал по време на погрома - осветяваше осаждения таван, а не осеяния със счупени съдове, изпотрошени подноси и отломки от пейки под.

Накамарих един връз друг миндерите, пресегнах се и откачих светилника. На пода лежаха хора. Не можех да гледам окървавените им лица, натъкнах се на нечие тяло. Стенеше; като видя светлината, изхлипа като дете и аз се отдръпнах.

Влезе още някой. Притесних се за миг, ала беше Кара. Придвижихме се заедно нататък към друго тяло. Сведох светилника и видяхме нещо, което отдавна можеше да се очаква: Бяха убили медаха.

По вапсаното му като на жена лице нямаше следи от кръв, но челюстта, окото и оцветените в червено устни бяха направо размазани, вратът му бе в синини - явно от стискането. Ръцете му - изпънати на гърба. Един ще да е държал изотзад ръцете на преоблечения като жена старец, докато други са го млатели с юмруци, после колко му е да бъде удушен. И цялата тази работа, само защото някой е казал: „Отрежете езика на тоя, дето сквернослови по адрес на ваиз ходжа ефенди“?

- Би ли преместил светлината насам - рече Кара.

Светилникът озари огнището, край което сред утайката от излято кафе се валяха строшени мелнички, цедки, везни и парчета от филджани. В ъгъла край огнището, там, дето всяка вечер медахът окачваше рисунки, под светлината на лампата Кара търсеше вещите на убития: поясът му, хавлиената кърпа, потропващата тояжка. Взимайки от ръката ми светилника и държейки го пред лицето ми, спомена рисунките, дето все му бяха в ума: Да, естествено, и двете не бях ги рисувал в творческа атмосфера. Успяхме да открием тюбетейката, персийска направа, която покойният носеше върху остърганата си до голо глава.

През тясно коридорче, водещо към задния изход, се измъкнахме в нощния мрак, без да се натъкнем на никого. Може би оттук са бягали посетителите и миниатюристите по време на нападението, ала катурнатите саксии и преобърнатите чували с кафе подсказваха, че и тук е имало схватка.

Нападението над кафенето, жестокото убийство на майстор-медаха и плашещият нощен мрак като че ли ни сродяваха. Кара ми връчи светилника, измъкна кинжала си и го опря в гърлото ми.

- Отиваме у вас. Искам да претърся всичко. Та да ми олекне на душата.

- Вече претърсваха - отвърнах и млъкнах.

Изпитвах презрение, не гняв. Щом Кара вярва в плъзналите позорни клюки за мене, значи е най-обикновен завистник. Пък и не стискаше кой знае колко уверено кинжала.

Домът ми бе точно в противоположната посока на тази, по която се отправихме от задния изход на кафенето. Ето защо поехме обратно и ту отляво, ту отдясно по кварталните улици, стремейки се да избягваме стълпотворенията, минахме през пустеещите и излъчващи тъжния мирис на мокри и самотни дървета градини - описахме голям полукръг. Шумът откъм кафенето все още достигаше до ушите ни. Чувахме шетнята на еничарите, кварталните пазванти и младоците. Бяхме преполовили пътя, когато Кара проговори:

- Два дни с Майстор Осман гледахме в хазната шедьоврите на старите майстори.

Премълчах. После неочаквано се провикнах:

- Това, което миниатюрист на неговата възраст ще види, ако ще да работи рамо до рамо с Бехзад, може да зарадва единствено очите му, да развълнува и успокои душата му, но не и да обогати неговата изкусност. Защото рисуването става не с очите - с ръката, а ръката дори на моята възраст, камо ли на възрастта на Майстор Осман, трудно се поддава на обучение.

Говорех гръмко, та да разбере красивата ми жена, която, вярвах, ме чака, че не съм сам и да не реши да ме посрещне, а не защото приемах насериозно тоя самовлюбен нещастен тъпак с кинжал в ръка.

Докато минавахме през дворната порта ми се стори, че в къщата се раздвижи някаква светлинка, но сега, слава на Аллах, всичко тънеше в мрак. Да влизам в собствения си райски дом, подбутван от някакво си добиче с кинжал, ми се струваше най-кощунствено покушение срещу моя интимен мир, в който, посветил цялото си време в търсене паметта на Аллах, аз рисувах, а когато се умореше окото ми, се любехме с моята любима, най-красивата жена на света. Заклех се да отмъстя на Кара.

Ей го: Със светилника в ръка оглежда моите листове, моята недовършена страница - осъдени длъжници молят Падишаха да ги освободи от непосилните борчове, - моите бои, подставки, ножове, шаблони, четки, всичко около работната ми дъска, и отново листовете, раковините за гланциране на хартията, ножовете за подостряне на пера, наднича в шкафа, в сандъците, под миндерите, под една от резачките за хартия, под мекичкия червен миндер, след което и под килима, и после отново в същия ред. Претърсва работната ми стая, не къщата, както заяви, когато измъкна кинжала. Като че ли ако исках да скрия нещо, не можех да го скрия в стаята, от която сега ни наблюдава жена ми?

- Имало и една последна рисунка за книгата, подготвяна от Лелин ми - каза. - Неговият убиец е откраднал рисунката.

- Беше различна от другите - отреагирах веднага. - Покойният ти Лелин ми възложи да изработя дърво в единия край на рисунката. На заден план... На преден план, в центъра, щеше да бъде изобразен някой, вероятно Падишаха ни. Беше отделено голямо място, но още не бе нарисувано нищо. Поиска да нарисувам дървото по-малко, понеже по франкски маниер обектите на заден план са по-дребни. Колкото повече напредвахме в работата, толкова повече се сдобивах с впечатлението, че не съзерцаваме рисунка, а гледаме света през прозорец. Едва тогава разбрах, че творба, направена по франкските канони на перспективата, сякаш се вмества в орнаментирана прозоречна рамка.

- Рамките и орнаментите Финяга ефенди ли ги правеше?

- Като питаш, да ти кажа, че не съм го убил.

- Човек и да е убил, никога няма да си признае - отвърна съобразително Кара и ме попита какво правех край кафенето по време на нападението.

Беше сложил светлинка встрани от миндера, на който седях между листовете и изрисуваните си страници, та да осветява лицето ми. Самият той като сянка в мрака се мяташе из стаята.

Освен нещата, които вече споделих с вас, добавих, че всъщност рядко ходя в кафенето, че се отбивам там от време на време, добавих, че и двете рисунки, окачени на стената, са мои, ала не одобрявам случващото се в кафенето.

- Защото - поясних, - ако миниатюрната живопис черпи силата си не от умението на миниатюриста, не от любовта към рисуването и не от желанието за сливане с Аллах, а от стремежа да принизява и да наказва злото в живота, накрая ще принизи и накаже себе си. Независимо дали принизява ерзурумския ваиз или самия дявол. Пък и освен всичко друго, ако в кафенето не се занимаваха с ерзурумците, може би нямаше да го щурмуват тази вечер.

- Ама ходиш там! - вметна подлецът.

- Ходя, защото се забавлявам. - Дали разбираше колко съм откровен? Но допълних: - Ние, децата на Адем, със съвестта си и ума си знаем кое е грозно и лъжовно, ала неправедните неща все пак ни носят наслада. Срамувам се, че изпитвам удоволствие от евтините рисунки, от имитациите, от грубите, неримувани истории за дявола, парата и кучето.

- И все пак, защо ходиш тогава в неверническото кафене?

- Добре - рекох, вслушан във вътрешния си глас, - понякога ме измъчва едно съмнение, ще ти го обясня: Понеже не само Майстор Осман, а и Падишахът ни ясно виждат, че най-талантливият и най-изкусният миниатюрист в придворната работилница съм аз, започнах да се страхувам от завистта на събратята си и за да не ме удавят в капка вода, се опитах да заприличам на тях и да посещавам любимите им свърталища. Схващаш ли? А откак плъзнаха слуховете, че съм бил поклонник на Ерзурумеца, взех да се отбивам в това долно, неверническо кафене, та белким опровергая слуховете.

- Майстор Осман каза, че си готов на какво ли не, само и само да се оправдаеш за таланта и майсторлъка си.

- И какво друго каза за мен?

- Каза, че рисуваш миниатюрни безмислици върху оризово зърно и върху нокът, за да убедиш околните, че си готов на всичко за изкуството. Каза още, че хвърляш прекалено много усилия да бъдеш харесван, понеже се срамуваш от таланта си, даден ти от Аллах.

- По талант Майстор Осман е сравним с Бехзад - рекох искрено. - Друго?

- Без всякакви притеснения ми изреди твоите несъвършенства - отвърна подлецът.

- И кои са несъвършенствата ми?

- Каза, че рисуваш, за да правиш впечатление, а не от любов към рисуването, макар че си талантлив. Най-вече те радвала самата представа за удоволствието, което би получил съзерцаващия твоята творба. А би трябвало да се научиш да рисуваш за собствено удоволствие.

Засегнах се, че Майстор Осман съвсем откровено е говорел за мен пред човек, посветил се на писарството, секретарството и подлизурството. Кара добави и още:

- Каза, че големите стари майстори никога не се отказвали от своя стил и метод, не прекланяли глава пред могъществото на нов шах, пред предпочитанията на някой принц или пред вкусовете на новото време и за да не бъдат принудени да го правят, героично се самоослепявали. Каза, че оправдавайки се с волята на Падишаха ни, вие недостойно и по собствено желание сте подражавали на франкските стилове в рисунките, работени за книгата на Лелин.

- Всъщност, Главният миниатюрист, великият Майстор Осман, не е имал предвид нищо лошо. Отивам да кипна липов чай за госта си.

Минах в съседната стая, моята любима жена, облечена в купената от търговката Естер нощница от китайска коприна, се хвърли в обятията ми и ме изимитира: „Отивам да кипна липов чай за госта си.“ После протегна ръка към моя камъш.

Изпод ухаещите на рози чаршафи в долапа до леглото ни извадих сабята си с ефес, инкрустиран с ахати, измъкнах я от ножницата. Сабята бе толкова остра, че метнеш ли връз острието й копринена кърпичка, ще я разсече на две, а туриш ли отгоре й златен варак, ще го среже абсолютно гладко и равно.

Върнах се в работната стая, прикривайки сабята зад гърба си. Кара ефенди, предоволен от провеждания разпит, все тъй обикаляше червения миндер с кинжал в ръка. Сложих върху миндера незавършена рисунка и казах: „Виж тази!“ Заинтригувано се приведе над нея, за да я проумее.

Тогава минах зад гърба му, извадих сабята, стоварих се с цялата си тежест върху него. Кинжалът падна. С едната си ръка го хванах за косата и натискайки главата му към пода, го изместих, а с другата опрях сабята в гърлото му. С тежкото си тяло направо смазах проснатото по очи нежно тяло на Кара, като с брадата си и с едната си ръка притисках главата му към острието на сабята. Едната ми ръка стискаше голям кичур от мръсната му коса, с другата допрях сабята си в нежната кожа на шията му. Прояви разум, не шавна, инак мигом му пусках кръвчицата. Дразнеше ме прекомерната близост с къдриците на тила му, който при друга ситуация бих шляпнал с удоволствие, дразнеха ме грозните му уши.

- Едва се удържам да не те убия - прошепнах в ухото му, сякаш споделях тайна.

Харесваше ми, че ме слуша без да гъкне, като примерно дете.

- Знаеш легендата от „Шахнаме“ - зашептях. - Шах Фаридун като баща извършил явна несправедливост - разделил на три страната си, оставил по-калпавите части от нея на двамата си по-големи сина, а най-добрата, Иран, - на малкия си син Ерадж. Жадуващият мъст решителен Тур измамил малкия си брат Ерадж, комуто завиждал, и точно като мене го стиснал за косата преди да му пререже гърлото, и точно като мене притискал брат си с цялата си тежест. Усещаш ли тежестта на тялото ми?

Не отговори, но по очите му - очи на жертвен агнец, - разбрах, че ме слуша и внезапно се вдъхнових:

- Аз съм верен на персийския стил и метод не само в рисуването, а и във финото рязане на глави с опряна о гърлото сабя. Тази любима за мен сцена съм я виждал в рисунките със смъртта на шах Сиявуш, макар тя да е по-различна от нашата сцена в момента.

Продължих да разказвам на безмълвния Кара как Сиявуш се подготвил да отмъсти на братята си, как изгорил целия дворец, как се простил с жена си, как яхнал коня си и поел с войската на поход, как изгубил войната, как го влачили за косите по прашното бойно поле, осеяно с трупове, как го затискали ничком на земята, точно както сега лежи Кара, как опрели кинжал в гърлото му, как приятели и врагове заспорили да го убият или да му простят и как победеният шах, проснат ничком, слушал техните спорове. Накрая запитах жертвата си:

- Харесваш ли тази рисунка? - Там, подобно на мен, Геруй издебва иззад гърба Сиявуш, притиска проснатото му на земята тяло, опира сабя в гръкляна му, сграбчва косите му и му прерязва гърлото. Малко преди кръвта му да напои безплодната земя, от нея се вдига гъста мъгла, сетне ръзцъфва цвете.

Млъкнах, заслушахме се в идещите откъм улицата писъци на разбягващите се ерзурумци. Нещастието и ужасът още повече ни сродяваха.

- Но във всички тези творби - казах, стисвайки по-силно косата му, - се усеща колко е трудно да нарисуваш изящно две ненавиждащи се души, чиито тела са плътно прилепнали едно о друго. Сякаш преди загадъчния и магически миг на обезглавяването, рисунките спотаяват предателството, завистта и хаосът на сраженията Дори и най-великите казвински майстори са се затруднявали да пресъздадат вкопчилите се един в друг двама души. Виж ти, с тебе май сме се подредили доста по-изящно.

- Сабята ме прорязва - изстена той.

- Благодаря, че ми каза, ама не те прорязва. Внимавам, не бих сторил нищо, което да развали тази ни поза. Когато големите стари майстори рисуват в сцените с любов, смърт и сражения две вплетени в едно тела, те предизвикват нашите сълзи. Виж: Главата ми е на косъм от тила ти, сякаш е част от твоето тяло. Усещам дъха на косата ти, на тила ти. Обкрачил съм те така, че ако ни зърне някой, ще рече, че сме изящно четириного животно. Усещаш ли как равномерно се разпределя тежестта ми върху гърба ти и задника? - Настъпи тишина, ала така и не притиснах по-силно сабята, не исках да го разкървавя. - Ако продължаваш да мълчиш, ще ти ухапя ухото! - изшептях в ухото му.

Усетих, че е готов да говори и повторих въпроса си:

- Усещаш ли как равномерно се разпределя тежестта ми върху гърба ти и задника?

- Да.

- Приятно ли е? Прекрасни ли сме? Не сме ли прекрасни като нарисуваните от старите майстори ловко погубващи се легендарни герои?

- Не знам - отвърна Кара. - Не виждам как изглеждаме в огледалото.

Оживих се, като си представих как изглеждаме в очите на жена ми, която ни наблюдава от съседната стая, уплаших се да не би от вълнение наистина да захапя Кара за ухото.

- Кара ефенди, ти, който влезе в моя дом и в моя мир с кинжал в ръка и ме подложи на разпит, сега усещаш ли върху себе си моята сила?

- Усещам и това, че си прав.

- Сега можеш да питаш всичко, което те интересува.

- Разкажи за милувките на Майстор Осман.

- Като чирак бях доста по-строен, по-нежен и по-красив, отколкото съм сега и тогава ме възсядаше така, както съм те въз-седнал тебе. Милваше ръцете ми, понякога ми причиняваше болка, но понеже се възхищавах от знанията, уменията и силата му, това ми харесваше, нищо лошо не ми минаваше през ума, аз го обичах. Обичта ми към Майстор Осман беше за мен пътят на обичта към рисуването, багрите, хартията, перата, прелестта на рисунката и всичко нарисувано, пътят на обичта към света и Аллах.

- Биеше ли те често?

- Биеше ме, както бие съвсем справедливо бащата, както майсторът те измъчва и наказва, за да те поучи. Едва сега проумявам, че болката и страхът от ударите на линията по ноктите ми, ме пришпорваха да усвоявам всичко и по-добре, и по-бързо. За да не сграбчи перчема ми и за да не заудря главата ми в стените, още като чирак се научих да не преливам боята, да не похабявам златния разтвор, да извеждам най-напред в мисълта си извивката на конския крак, да заличавам грешките, да почиствам овреме четката си, да се отдавам всецяло на рисунката. И тъй като дължа умението и майсторството си на боя, сега със спокойна съвест бия и своите чираци. Знам, че дори и боят да е несправедлив, стига да не засяга гордостта на чирака, той все ще му е от полза.

- Когато биеш някой чирак с красиво лице, мил поглед и ангелски нрав, ти извършваш същото, което великият Майстор Осман е вършил с тебе за собствено удоволствие, когато е изпадал в безизходица.

- Понякога тъй силно ме удряше с мраморната топка по ухото, че с дни продължаваше да бучи; направо ме зашеметяваше. А понякога така ме зашлевяваше, че бузата ми със седмици пламтеше до сълзи. Не съм забравил всичко това, но обичам своя учител.

- Не, яд те е на него - каза Кара. - Натрупали сте му толкова гняв, че за да му отмъстите, сте се включили във франкоподобната книга на Лелин ми.

- Ти не познаваш изобщо миниатюристите. Истината е тъкмо в обратното. До края на живота си миниатюристът питае дълбока обич към своя майстор, въпреки изядения бой, дордето му е чиракувал.

- Най-вероломно и жестоко са прерязали със сабя гърлата на Ерадж и Сиявуш, нападайки ги в гръб, както постъпваш и ти с мене, поради една единствената причина - братската завист. Само че братската завист в „Шахнаме“ е породена от несправедливостта на бащата...

- Така си е.

- А вашият несправедлив баща, дето ви настройва един срещу друг, сега възнамерява да извърши и предателство спрямо вас - каза нахално. - О-о-ох, по-полека, режеш ме! -изстена Кара. Изстена от болка. - Хубаво, ще ми прережеш гърлото, ще пролееш кръвта ми като на жертвен агнец, колко му е, работа за миг. Но сториш ли го преди да си ме изслушал - всъщност аз и не вярвам, че ще го сториш, ох, стига, - с години ще се питаш какво съм искал да ти кажа. Отпусни малко тая сабя, де! - Отпуснах я. - Същият този Майстор Осман, проследявал всяка ваша стъпка, всяко ваше дихание още от детството ви и който се е усещал щастлив, че с негова помощ уменията, дарени ви от Аллах, разцъфват като пролетни цветя и се превръщат в талант, сега ви обръща гръб, за да съхрани стила на придворната работилница, на която също е посветил живота си.

- В деня на погребението на Финяга ефенди ти изтъкнах три примера, та дано разбереш колко е отвратително нещото, наречено стил.

- Твоите примери се отнасят за стила на миниатюриста - отвърна предпазливо Кара. - А Майстор Осман е загрижен за стила на придворната работилница.

Разказа ми най-подробно колко държал Падишахът ни да се разкрие подлеца, убил Финяга ефенди и Лелин, че по тази причина ги допуснал дори в хазната на Ендеруна, че Майстор Осман пожелал да се възползва от сгодния случай, за да унищожи книгата на Лелин и да накаже предателите, имитиращи франкските майстори. Каза, че Майсторът подозира Маслината заради маниера, с който е нарисуван коня с отрязаните ноздри, но че е готов да предаде на палачите Щъркела, понеже като Главен миниатюрист е убеден, че той е виновникът. Усещах, че под острието на сабята говори истината и ми идеше да го разцелувам, понеже споделяше историята като хлапе. Изобщо не се стреснах от чутото: С отстраняването на Щъркела и след смъртта на Майстор Осман - да му дава Аллах дълъг живот! - Главен миниатюрист щях да стана аз.

Не ме безпокоеше, че разказаното ще се осъществи, безпокоеше ме вероятността да не се осъществи. В думите му остана нещо недоизречено и то ме караше да си мисля, че Майстор Осман е готов да затрие и Щъркела, и мен. Тази възможност не само ме угнети, тя предизвика ужас, какъвто изпитва всеки сирак, останал внезапно без баща. Колчем помислях за това, едва се удържах да не натисна рязко сабята си в гърлото на Кара; не възнамерявах да обсъждам тази тема нито с Кара, нито със себе си: Защо трябва да ни смятат за предатели, задето сме изработили няколко глупави рисунки за книгата на Лелин, вдъхновен от франкските майстори? Хрумна ми, че след убийството на Финяга ефенди, Щъркела и Маслината биха могли да ми спретнат някакъв заговор и отдръпнах сабята от гърлото на Кара.

- Да вървим в дома на Маслината и да го преобърнем с главата надолу. Ако последната рисунка е у него, слагаме край на страховете и подозренията си. Не се ли окаже у него, взимаме го за подкрепление и нахлуваме в дома на Щъркела.

Казах му да ми има доверие, кинжалът му е достатъчен и за двама ни. Извиних се на Кара, задето не му предложих дори чаша липов чай. Докато вдигах светилника на кафенето от пода, за миг се спогледахме многозначително. Приближих светил ника към него, открих едва забележима следа от сабята върху шията му, казах му, че тя ще е знак за нашето приятелство. Бе прокървила.

Гълчавата заради ерзурумците и техните преследвачи все още не беше заглъхнала из улиците, ала никой не ни забеляза. Стигнахме бързо до къщата на Маслината. Похлопахме на дворната порта, похлопахме на вратата на къщата, нетърпеливо заудряхме по кепенците: Нямаше никого, след цялата тая дандания и за двама ни беше ясно, че къщата е празна. Кара изрече на глас онова, което си мислехме:

- Влизаме ли?

С плоската страна на кинжала притиснах ключалката, поразхлабих я, сетне мушнах кинжала в пролуката на вратата, двамата напънахме и строшихме ключалката - направо я изкъртихме. Лъхна ни дългогодишен мирис на влага, мръсотия и самота. Светилникът озари разхвърляната постеля, безразборно намятаните по миндерите пояси, елеци, два жълти минтана, персийско-турския речник на Накши-бенди Ниметуллах ефенди, кауците, сукното, иглите и конците, сахана с ябълкови обелки, постилките, кадифената кувертюра, боите, четките и всевъзможните принадлежности на миниатюриста. Възнамерявах да прегледам листовете, педантично нарязаната и подредена индийска хартия, както и нарисуваните страници върху работната дъска, ала се въздържах.

Знаех, че Кара много повече от мен изгаряше от желание да го стори, пък и един майстор-миниатюрист да се рови в нещата на друг, по-малко талантлив от него, си е лоша поличба. Да, Маслината не бе толкова талантлив, колкото си въобразяваше, просто бе упорит. Опитваше се да прикрие недостига на талант с преклонението си пред старите майстори. Старите митове обаче разпалват единствено въображението на миниатюриста; миниатюрата се сътворява от ръката.

Докато Кара претърсваше сандъците, кутиите, дори коша за пране, аз, без да докосна нищичко с ръка, оглеждах хавлиените кърпи на Маслината от Бурса, абаносовия гребен, мръсните пешкири за баня, мускалите с розова вода, смешния пещемал от индийска басма, плащовете, оръфаните, тежки и мръсни наметки, поочуканата бакърена тепсия, евтините и неугледни вещи и мръсните килими. Маслината или бе прекалено стиснат и укриваше парите си, или просто ги пропиляваше...

- Истинска къща на убиец - вдъхновено казах след малко.

- Няма дори молитвено килимче. - Ала друга бе мисълта ми. Добавих: - Вещи на човек, който не познава щастието... -Осъзнавах с тъга, че нещастието и близостта с дявола са само в помощ на миниатюриста.

- Понякога човек знае как да постигне щастието и пак не е щастлив - рече Кара.

От дъното на един сандък измъкна няколко рисунки, изработени върху груба, уплътнена от долната страна самаркандска хартия и ги разположи пред мен. Приветлив дявол, изскочил сякаш от някое хорасанско подземие, дърво, красива жена, куче и моята рисунка на Смъртта: Все рисунки, които убитият медах окачваше вечер на стената, докато разправяше долните си истории. Показах на Кара, понеже прояви интерес, моята рисунка на Смъртта.

- В книгата на Лелин има същите рисунки.

- И медахът, и кафеджията знаеха, че е по-добре миниатюристи да изработват окачваните всяка вечер рисунки по стената. Докато разменяше шеги с миниатюристите, медахът ни караше да нахвърляме надве-натри върху груба хартия някоя рисунка, след което захващаше съчинената си история.

- Защо и за него си нарисувал същата рисунка на Смъртта, както и за книгата на Лелин?

- Това бе отделна рисунка, каквато я искаше медахът. Нахвърлих я прибързано и небрежно, както ме водеше ръката, без старанието, което влагах в книгата на Лелин ти. Същото правеха и останалите - пресъздаваха за медаха по-грубо и по-опростено, единствено за забава, рисунките от тайната книга.

- Кой е нарисувал коня? Ноздрите му са отрязани. Приближихме светилника и загледахме удивено коня.

Приличаше на Коня за книгата на Лелин, но бе скициран по-небрежно и по-примитивно. Сякаш някой бе заплатил недостатъчно на миниатюриста и го бе накарал на място да изобрази как да е някакъв кон, от което, може би тъкмо поради тази причина, той се сдобиваше с по-дълъг живот.

- Щъркела най-добре знае кой е нарисувал коня. Тоя самовлюбен глупак, който не може да диша без клюките на миниатюристите, всяка вечер се отбива в кафенето. Сигурен съм - конят е нарисуван от Щъркела.

56. ВИКАТ МИ ЩЪРКЕЛА

Посред нощ нахълтаха Пеперудата и Кара, подредиха на пода рисунки и поискаха да им кажа коя на кого е. Като деца играехме на „Чий е каука?“ - та ми заприлича на тая игра: Рисуваха се кауци, кюляфи и какви ли не още шапки - за ходжа, спахия, палач, дефтердар или писар, като съответните им названия, изписани на гърба на друг лист хартия, трябваше да се познаят и заградят.

Казах им - нарисувал съм кучето. Бяхме разказали неговата история на коварно убития медах. Под мержелеещата светлина на лампата им обясних, че рисунката на Смъртта е на приветливия Пеперудата, който сега е опрял кинжал в гърлото ми. Помня с какво вдъхновение Маслината нарисува дявола, чиято история вероятно му е била разказана от покойния. Дървото го захванах аз, ама всички миниатюристи в кафенето работиха по листата. Заедно съчинихме и историята му. Същото се случи и с Червеното: Върху лист хартия капна червена боя; свидливият медах попита става ли от това рисунка. Капнахме още червено, после миниатюристите не се задоволиха само да нарисуват по нещо червено, ами и заразказваха историята на този цвят, та отпосле да ни я разправя медахът. Фантастичният кон - е, браво! - е работа на Маслината, припомних си още, че печалната Жена е на Пеперудата. Тъкмо тогава Пеперудата отдръпна кинжала от гърлото ми и каза на Кара, че сега се сеща, да, красавицата е негова работа. Всички участвахме в изобразяването на парата, а двамата Абдали, естествено, ги нарисува Маслината, защото в рода му е имало календери. Тяхната работа, знаем, е свързана с просия, с насилване на красиви момчета, та преди двеста и петдесет години шейхът им Еухад ад Дини Кирмани е описал всичко това в книга и там в стихотворна форма твърди, че в красивите лица съзира красотата на Аллах.

Побратими мои, майстор-миниатюристи, прощавайте, че къщата ни е тъй разхвърлена, сварвате ни неподготвени, не мога да ви почерпя ни с ароматно кафе, ни със сладки портокали, понеже жената спи оттатък. Отваряха кошовете и сандъците, преравяха всичко до дъно: и сукна, и памучни шнурове, и летни пояси от индийска коприна, и батиста, и персийски басми, и долами; оглеждаха килимите, миндерите, страниците, които рисувах за различни книги и вече подвързаните томове; не откриха каквото търсеха и аз се молех да не нахлуят шумно в съседната стая, та да не ме принудят да си цапам ръцете с кръв.

Признавам обаче - с удоволствие се преструвах, че се страхувам от тях: Талантът на миниатюриста включва и това - съсредоточено да изследва магията на мига, задълбочено да възприема най-дребните му проявления и същевременно, сякаш оттегляйки се леко назад, да го проследява като в огледало, за да съхрани между себе си и света, който се взима толкова насериозно, дистанцията на ироничния поглед и изкусността.

В отговор на техните питания им разясних, че по време на нападението, организирано от привържениците на ерзурумския ваиз, почти цялата вечер, да, в кафенето бяхме аз, Маслината, рамкьорът Насър, калиграфът Джемал, двамата млади калфи миниатюристи и споделящите постелите им млади калиграфи, най-красивият чирак Рахми, още неколцина чираци, един поет, един пияница, пушач на опиум, шест-седем абдали и още някакви непознати, сполучливо допълващи щастливото и остроумно множество, подгряващо кафенето - общо към четирийсет души. Разказах как всички се смутиха от нападението, как обзетите от виновна тревога люде, сбрали се тук поради несмисления си интерес към безсрамието, се заизмъкваха припряно през предния и задния изход, без никому и да хрумне дори решително да защити кафенето и нещастния, преоблечен като жена възрастен медах. Дали това ме натъжаваше? Да! Аз, Мусаввир Мустафа, известен като Щъркела, посветил се изцяло на миниатюрната живопис, гледайки право в очите безмозъчния Пеперудата, това овладяно от емоциите си дебелеещо и състаряващо се момче с насълзени от завист очи, обясних, че всяка вечер изпитвам необходимост да се срещам на определено място със своите побратими, да разговарям, да се шегувам, да иронизирам, да изричам красиви думи, стихотворения и метафори. Пеперудата, тази ваша пеперуда с все още по детски красиви очи, като чирак беше по-чувствителен, беше истински красавец с възхитително тяло.

Така, все в отговор на техните питания, разказах как покойният възрастен медах, след като пребродил сума ти градове и квартали, още на втората вечер в това посещавано от миниатюристите кафене захвана своите весели глуми, как един от нашите, вероятно защото медахът се изгаври с опиянението от кафето, окачи на стената рисунка на куче, как бъбривият медах моментално влезе в ролята на това нарисувано куче и заговори от негово име, как вечерта се хареса на всички и как оттогава миниатюристите нахвърляха по някоя рисунка, шушнейки шегичките си в ухото на медаха. Кафеджията, родом от Едирне, поощряваше злословията по адрес на ерзурумския ваиз, понеже това хем доставяше удоволствие на боящите се от гнева на ваиза миниатюристи, хем привличаше по-голяма клиентела.

Пеперудата и Кара ми казаха, че като нахлули в празната къща на нашия събрат Маслината, открили виселите всяка вечер на стената зад медаха рисунки, и поискаха да им разтълкувам нещата. Няма какво да се тълкува, отвърнах, и кафеджията, както и Маслината, си е най-обикновен календер, просяк, крадец, пришелец и подлец. Отвърнах им, че уплашен от приказките на ходжа ефенди и най-вече от мрачните петъчни проповеди, простодушният Финяга ефенди вероятно си е наумил да се оплаче на хората на Ерзурумеца. Маслината и кафеджията са от един дол дренки и съществува голяма вероятност Маслината, за да предпази миниатюристите, най-жестоко да е убил горкия илюминатор. Разлютените хора на Ерзурумеца пък са убили Лелин ефенди или защото Финяга ефенди им е разправил за книгата на Лелин, или защото са го смятали за отговорен, и тяхното второ отмъщение е днешното нападение над кафенето.

Доколко се вслушваха в думите ми дебеличкият Пеперудата и свъсеният Кара (приличаше ми на призрак), докато отхлупваха де що има капаци, докато повдигаха всяко нещо и докато ровичкаха с удоволствие из вещите ми? По детинското лице на Пеперудата се изписа завист, когато, след като намери в резбования орехов сандък ботушите, доспехите и бойните ми снаряжения, аз гордо изрекох онова, дето всички и без друго отлично знаеха: Аз съм първият мюсюлмански миниатюрист, участвал във военен поход и претворяващ в зафернамета видяното със собствените си очи - топовните изстрели, кулите на вражите крепости, пъстро облечените воини-неверници, труповете по бреговете на реките, обезглавяванията, строените с доспехите си, готови за атака конници!

Пеперудата пожела да им покажа как се навличат тия доспехи - без да се притеснявам свалих минтана си от черен заек, ризата, шалварите, гащите. Предоволен, че ме наблюдават на светлината от огнището, аз си турих дългите, чисти гащи и дебелата риза от червено сукно, дето се носят в студа под доспехите, вълнените чорапи и ботушите от жълта кожа. Измъкнах от кутията ризницата и с удоволствие я прикрепих на гърдите си, извъртях се гърбом и наредих на Пеперудата, както се нарежда на придворен слуга, да затегне здраво ремъците и да прикрепи нараменниците. Турих си подлакътниците, сложих си ръкавиците, препасах колана с щраусови пера, предназначен за сабята и накрая нахлузих златистия шлем, с който се гиздех по време на празнични церемонии; след което гордо заявих, че бойните сцени изобщо не бива да се рисуват по стария маниер. Сиреч, враждуващите конници не бива да се изобразяват насрещно като излети по калъп - едните с лице към нас, другите гърбом. Бойните сцени в придворните работилници на Великия Осман трябва да са такива, каквито съм ги видял с очите си и каквито ги рисувам аз - войски, коне, доспехи и окървавени тела са омешани!

- Миниатюристът рисува не каквото вижда той, а каквото вижда Аллах - подметна завистливо Пеперудата.

- Да, така е - отвърнах, - но Аллах вижда това, което виждаме ние.

- Естествено е, че Аллах вижда, каквото виждаме ние, обаче не вижда като нас онова, което вижда - укори ме Пеперудата. - В сражението, което възприемаме като хаос, той вижда стройно подредените една срещу друга войски.

Разбира се, имах отговор и на това, бих могъл да му кажа: „Дай да вярваме на Аллах и да рисуваме само онова, което ни показва, а не онова, което не ни показва“, ама си премълчах. И не от страх да не би Пеперудата да ме обвини в подражателство на франките, не и защото, изпитвайки здравината на ризницата, нанасяше по гърба ми безмилостни удари с кинжала. Премълчах, защото си правех сметката, че спечеля ли на своя страна глупака с красивите очи и Кара, ще се спасим от евентуален заговор на Маслината.

Едва когато се убедиха, че няма да открият търсеното, обясниха какво е то. Имало рисунка, открадната от безсрамния убиец... Казах, че явно поради тая причина бяха претърсили дома ми и че прозорливият убиец (Имах предвид Маслината) би скрил рисунката на по-недостъпно място. Слушаха ли ме изобщо? Кара надълго и нашироко обясни, че вече изтича даденият от Падишаха ни тридневен срок, през който Майстор Осман е трябвало да открие рисунката на коня с отрязания нос. Настоявах, че отрязаните ноздри на конете са неопровержима улика, а Кара оповести, че Майстор Осман свързвал този тип коне с Маслината, но понеже познавал отлично моите пристрастия, подозирал най-вече мен.

Бе очевидно - дошли са, за да докажат, че убиецът съм аз, макар че, според мене, не този бе същинският повод за тяхното посещение. Бяха похлопали на вратата ми от самота и от беизходица. Когато им отворих, насоченият към мене кинжал в ръката на Пеперудата трепереше. От една страна се притесняваха, че понеже не успяват да открият кой е вероломният убиец, той с усмивка, като стар приятел може да ги притисне в някой тъмен ъгъл и да им пререже гърлата, от друга страна се тревожеха, че Майстор Осман би могъл да се споразумее с Падишаха ни и с Главния хазинедар и да ги предаде в ръцете на инквизиторите, същевременно обикалящата улиците озверяла тълпа от привърженици на Ерзурумеца ги хвърляше в смут. Измъчвани от толкова притеснения, май предпочитаха да открият в мое лице по-скоро: приятел. Ала Майстор Осман им бе заявил обратното. Сега трябваше да им доказвам, че тъкмо обратното на „обратното“ е истина - желаеха го най-искрено.

Кажа ли, че великият майстор се заблуждава, че е оглупял, мигновено щях да настроя Пеперудата срещу себе си. В замъглените очи на красивия миниатюрист с пеперудени ресници, готов да промуши ризницата ми с кинжала си, все още съзирах бледите пламъчета на любовта, изпитвана към великия майстор - беше негов любимец. В младежките ми години миниатюристите, най-вече от завист, се гавреха с близостта между майстора и чирака, ала двамата не даваха вид, че се засягат, гледаха се продължително, държаха се подчертано мило един с друг, а отгоре на всичко Майстор Осман безпощадно обяви, че Пеперудата притежава най-изкусно перо и най-уверена четка. В повечето случаи тази присъда, макар и справедлива, предизвикваше единствено ревността на миниатюристите и те се тешаха с безкрайните игрословици, включващи пера, четки, мастилници и кутии за пера - безсрамни алегории, дяволски алюзии и пренебрежителни отъждествявания. Не бях единственият, който предполагаше, че Майстор Осман възнамерява след себе си да тури начело на придворната работилница Пеперудата. Не се съмнявах в тия му планове, понеже големият майстор непрекъснато подчертаваше пред останалите моята избухливост, несговорчивост и вироглавство. Съвсем основателно смяташе, че аз повече от Маслината и Пеперудата клоня към франкските стилове - „старите майстори за нищо на света не биха рисували така“ - и че няма да се откажа да творя, по желание на Падишаха ни, според новите стилове.

Знам, по този въпрос бих намерил съюзник в лицето на Кара: Нали нашият новоизлюпен, развълнуван зет копнее да завърши книгата на покойния Лелин, та да завоюва сърцето на красивата Шекюре и да покаже, че може да заеме мястото на баща й, както и да направи добро впечатление на Падишаха ни.

Затуй подхванах нещата от най-неочакваната за тях страна: Подхванах приказка за това, че книгата на Лелин е едно уникално, щастливо вълшебство. И когато това вълшебство, както е заповядал Падишахът ни и както го желаеше Лелин ефенди бъде приключено, целият свят ще се слиса от богатството и могъществото на османския Падишах, от майсторството, изящността и изкусността на нашите миниатюристи. Хем ще се боят от нас, от нашето могъщество и нашата безпощадност, хем ще се измъчват, понеже макар и да сме заели нещичко от франкските стилове, ползваме най-жизнерадостни багри и забелязваме и най-малката подробност; ще проумеят със страхопочитание онова, което рядко проумяват и най-прозорливите султани - ние имаме своето място както в съвременния свят, който изобразяваме, така и в отколешния свят на старите майстори.

В началото Пеперудата ръгаше доспехите ми като хлапе, опитващо се да провери дали са истински, после като приятел, който държи да се увери в здравината им, сетне, заръга доспехите ми като завистник, готов на всяка цена да ги разкъса и да ми вземе душата. Беше наясно, всъщност, че съм по-талантлив от него, нещо повече - сигурно с болка усещаше, че това го знае и Майстор Осман. Завистта му ме караше да се чувствам и горд, и наперен, защото талантът на Пеперудата, а той е невероятен майстор, бе дар от Господа: Нямаше начин да не ме приеме за свой майстор, тъй като аз станах майстор посредством силата на собствения си камъш, а не защото като него бях държал камъша на майстора.

Изтъквайки колко е жалко, че има хора, жадуващи да погубят чудодейната книга на Падишаха ни и на покойния Лелин, извисих глас. Майстор Осман е като баща за всички ни, той е Майсторът - всичко сме научили от него! Но по каква ли незнайна причина той, след като дирейки улика в хазната на Падишаха ни е разбрал, че подлият убиец е Маслината, спестява този факт? Казах им, че няма да открием Маслината в дома му, а в едно изоставено календерско теке край Фенеркапъ. Припомних им, че това запустяло теке бе затворено от дядото на Падишаха ни не толкова защото бе средище на безсрамието и безнравствеността, а поради нескончаемите войни с персите и че известно време Маслината се хвалеше как „охранява“ затвореното теке. Ако не вярват, нищо не пречи да се сговорят зад гърба ми, все пак кинжалът е в техни ръце, и още там, в текето, да изпълнят присъдата си над мене.

Пеперудата ми нанесе два нови силни удара с кинжала - не всяка ризница би ги издържала. Обърна се към Кара, който явно ми беше повярвал и му подвикна като на дете. Приближих го изотзад, обхванах врата му с ръка и го притеглих към себе си. С другата си ръка извих неговата и кинжалът падна. Това не беше ни истинска борба, ни игра. Разказах им подобен епизод от „Шахнаме“. Не много известен:

- На третия ден от сблъсъка в полите на планината Хамаран между отлично въоръжените персийска и туранска войски туранците пращат на бойното поле ловкия Шенгил, за да узнае кой е загадъчният персийски воин, дето всеки ден погубва по един голям турански воин. Шенгил призовава на двубой загадъчния воин, той приема: Затаили дъх, двете войски с проблясващи на обедното слънце доспехи наблюдават как стремглаво връхлитат един срещу друг покритите с брони коне на двамата смелчаци, как кожата на конете задимява от прехвърчащите под броните искри. Двубоят е дълъг. Туранецът изстрелва стрела след стрела, персиецът умело върти сабята и маневрира с коня си; накрая загадъчният персиец събаря туранеца Шенгил, хващайки коня му за опашката; Шенгил се втурва да бяга, персийският воин го настига и го хваща за врата. Любопитен да разбере кой е загадъчният воин, туранецът признава поражението си и смирено задава едничкият, вълнувал го дни наред въпрос: „Кой си ти?“ Загадъчният воин отвръща: „За тебе моето име е смърт.“ Е, кой е той?

- Легендарният Рустам - отвърна Пеперудата, сияещ като дете.

Целунах го по врата и казах:

- Всички предадохме Майстор Осман. Сега, преди той да е произнесъл присъдата си над нас, трябва да открием Маслината, да се освободим от отровата в нас, да се разберем и сплотим срещу вечните врагове на миниатюрната живопис, срещу онези, дето жадуват да ни хвърлят в ръцете на палачите. Открием ли Маслината в изоставеното теке, може би ще проумеем, че безчовечният убиец не е сред нас.

Пеперудата, горкият, даже не гъкна: Колкото и да бе талантлив, претенциозен и самоуверен, и той като всички миниатюристи ненавиждаше останалите, ала търсеше общността им, понеже точно като тях се боеше от Ада, боеше се от самотата в този свят.

Забързахме към Фенеркапъ. Небето бе озарено в странна жълто-зеленикава светлина, но това не беше лунната светлина. Тъкмо поради тази светлина нощният Истанбул със своите кипариси, куполи, каменни зидове, дървени къщи и пожарища - едно невероятно видение - напомняше на вражеска крепост и предизвикваше усещането за отчужденост. Когато изкачихме хълма, видяхме пожар - нейде зад джамията „Беязът“.

В непрогледния мрак се натъкнахме на волска каруца, натоварена до половината с чували брашно, поела и тя като нас към градската стена; срещу две акчета се настанихме в каруцата. Рисунките се намираха у Кара, та той ги крепеше много внимателно. Наблюдавах ниските облаци, озарени от вихрещия се пожар, и първите капки дъжд изтрополяха по шлема ми.

След дългото среднощно пътуване в търсене на изоставенето теке, вдигнахме на крак всички кучета в махалата, която и без друго изглеждаше пуста. В една-две каменни къщи просветнаха лампи, ала едва четвъртата врата, на която потропахме, се отвори и някакъв чичка, явно обитател на теке, който зяпна пред светлината на лампата ни, сякаш виждаше вампири, ни обясни как да открием изоставеното теке; дори не си подаде носа на дъжда, който се усилваше, ала с голямо удоволствие ни изпрати с пожеланието да се пазим от джинове, зли духове и вампири.

В градината на текето ни пресрещнаха дъхът на изгнили листа и тишината на гордите кипариси, които не обръщаха никакво внимание на дъжда: Когато очите ми привикнаха с тъмнината, зърнах дървената стена на текето, натаманих окото си в една пролука на прозоречния кепенк и видях плашещата сянка на човек, който озарен от светилник извършваше, или се правеше, че извършва, намаз.

57. ВИКАТ МИ МАСЛИНАТА

Дали да прекъсна намаза и да отворя, или да ги оставя на дъжда, докато си приключа молитвата? Когато разбрах, че ме наблюдават, аз без да обръщам внимание, продължих намаза докрай. Отворих, зърнах нашего брата - Пеперудата, Щъркела и Кара, и нададох радостен вик. Развълнувано прегърнах Пеперудата.

- Какво ни дойде на главата, какво! - изстенах аз и зарових глава в рамото му. - Какво искат от нас? Защо ни изтрепват?

Личеше им, че са разтревожени от същата уплаха, която спохожда отделилите се от стадото - в творческия си път неведнъж бях откривал как тази уплаха спохожда всеки един от миниатюристите. Ето, дори в текето се държаха плътно един от друг.

- Не се плашете - рекох. - Тук можем да се укриваме с дни.

- Казваш да не се плашим, ама човекът, от когото трябва да се плашим, е може би сред нас - отвърна Кара.

- Същите мисли плашат и мене - отвърнах. - Чух слуховете.

Според разпространяваните от Главния бостанджъ слухове, стигнали и до гилдията на миниатюристите, един от нас, дето каталясваме от работа по книгата, която вече не е никаква тайна, е убил и горкия Финяга ефенди, и Лелин ефенди.

Кара попита колко рисунки съм направил за книгата на Лелин.

- Най-напред беше дяволът. Нарисувах му го тъй, както са ги рисували в придворните работилници на Аккоюнлу. За медаха нарисувах двама абдали. Предложих на Лелин ти да ги включи в книгата си, убедих го, че и дервишите имат място в страната на османлиите.

- Това ли е всичко? - попита Кара.

И надменно се отправи към вратата с вид на човек, спипал чирака в кражба, донесе отвън свитък с измокрени от дъжда листове и ги тури пред нас, тримата миниатюристи, както котката донася на рожбите си ранено птиче.

Познах ги още докато бяха в ръката му: Рисунките, които изнесох тая вечер от нападнатото кафене. Дори не попитах как са се вмъкнали в дома ми и са ги взели. Най-покорно аз, Пеперудата и Щъркела взехме да му показваме кой коя рисунка е изработил за покойния медах. Накрая остана един кон, един красив кон със сведена шия. Повярвайте ми, нямах никаква представа, че е рисуван такъв кон.

- Не си ли правил ти този кон? - попита Кара, досущ като учител с показалка в ръка.

- Не съм го правил аз.

- А в книгата на Лелин?

- И онзи кон не е мой.

- По стила излиза, че конят е твой. Разбра го и Майстор Осман.

- Аз нямам стил. Не го казвам, за да се перча, че се възправям срещу ветровете, задухали напоследък. Не го казвам и за да докажа своята невинност. Казвам го, защото да притежаваш стил, според мене, е по-лошо, отколкото да си убиец.

- Значи твоите творби по нищо не се отличават от рисунките на старите майстори и на останалите миниатюристи?

Усмихнах му се. Заговори неща, които, струва ми се, отдавна са ви известни. Изслушах доста внимателно как Падишахът ни и Главният хазинедар търсят начин да спрат престъпленията, как като влезли в хазната на най-голямото чудо - Ендеруна, през трите дни, отпуснати на Майстор Осман огледали посредством „стил недиме“ носовете на безброй коне в онези недосегаеми книги. В живота на всекиго идва време, когато разбира, че е изживял нещо, което няма да забрави задълго: Валеше печален дъжд. Пеперудата, стиснал кинжала си, бе натъжен, сякаш дъждът го измъчваше. Пеперудата - задната част на ризницата му беше по-бяла и от брашно - решително обикаляше с лампа в ръка текето. По стените като привидения се разхождаха сенките на моите братя майстор-миниатюристи, които аз толкова обичах! Бях щастлив, че съм миниатюрист.

- Съзнаваш ли какво щастие е с дни да съзерцаваш вълшебствата на старите майстори, редом с Майстор Осман? - попитах Кара. - Целуна ли те? Погали ли красивото ти лице? Улови ли ръката ти? Не те ли омаяха и талантът, и познанията му?

- Наред с вълшебствата на старите майстори той ми разкри какъв е стила ти - отвърна Кара. - Научи ме, че стилът не е самостоятелен избор на миниатюриста, а е някакво тайно несъвършенство, белязало миналото му, неговите позабравени спомени. Научи ме, че сега, когато из цял свят се разпространяват франкските стилове, тъкмо несъвършенствата, слабостите, дефектите, от които по-рано миниатюристите се срамували и ги избягвали, за да не се отличават от старите майстори, днес биват гордо определяни като „индивидуална особеност“, като „стил“. И тъй като доста глупаци се перчат със своите несъвършенства, светът ще става все по-многоцветен, ала и по-глупав, и, разбира се, все по-несъвършен.

Кара изрече това с нескривана гордост, демонстрирайки, че и той е един от новоизлюпените глупаци.

- Майстор Осман обясни ли ти, че от години рисувам безукорно носовете на стотици коне за книгите на Падишаха ни? - обърнах се към Кара.

- Майстор Осман ви е обичал и ви е биел, разбира се, още от детските години, бил е и ваш баща, и ваш възлюбен, така че е неспособен да осъзнае, че ви оприличава на себе си, че ви оприличава един на друг. Той не иска вие да притежавате стил, той иска придворната работилница да притежава стил. Преклонението ви пред него засенчва несъвършенставата, извиращи от душите ви, нестандартното, различното у вас. И когато ти се случи да рисуваш други страници за други книги, които Майстор Осман няма начин да види, рисуваш коня, дето ти е легнал на душата от години.

- Покойната ми майка бе доста по-умна от баща ми. Една вечер, когато разплакан й заявих у дома, че повече няма да се върна в придворната работилница, уплашен от побоищата, от ударите с линийките не само от страна на Майстор Осман, но и от другите изнервени майстори, решени да ни турят на място, мама ми каза, че на света има два типа хора: Потиснати - от изядения в детството бой. Те си остават потиснати цял живот - тъй рече покойната ми майка. Защото, както и става, боят е убил дявола в душите им. Но има и щастливци - те, много преди боят да убие дявола в душите им, се противопоставят на гнетящото ги възпитание. Те така и не смогват да заличат неприятните детски спомени, ала понеже се научават да съжителстват с дявола - ама това не го казвай никому, рече мама, - те стават по-лукави и от лукавия, разпознават невежия, сприятеляват се с лекота, различават неприятеля, усещат навреме, че зад гърба им се плетат интриги, а аз бих добавил, че се справят по-добре и с рисуването. Веднъж Майстор Осман ми удари такъв шамар, задето бях нарушил хармонията на клоните в едно дърво, че пред очите ми, изливащи горчиви сълзи, изникна цяла гора. Как не виждаш несъвършенството в края на страницата, каза, и гневно стовари юмрук върху главата ми, сетне нежно взе в ръката си огледало, каза, че трябва да се отървем от привичността на окото, опря бузата си до моята и с огромна любов ми показа едно по едно отразените в огледалото несъвършенства на страницата; никога няма да забравя онази любов, онова отражение. След като пред всички ме бе ударил за назидание с линия през ръцете, цяла нощ плаках в постелята си, а на сутринта целуна същите тези ръце с такава любов, че с любов си повярвах и аз - някой ден ще стана фантастичен миниатюрист. Онзи кон не съм го рисувал аз.

- Ние - имаше предвид и Щъркела - ще претършуваме текето за последната рисунка, открадната от проклетия убиец на Лелин ми. Ти виждал ли си въпросната рисунка?

- Тя не ще бъде приета нито от Падишаха ни, нито от миниатюристите, обвързани със старите майстори, нито от изповядващите исляма - казах и млъкнах.

Думите ми още повече разпалиха апетита му. Заедно с Щъркела преобърнаха текето наопаки. Само веднъж ги доближих, за да улесня търсенето. Показах им трапа в пода на една от дервишките стаи с течащ покрив, хем за да не паднат в него, хем за да го претърсят, ако желаят. Предадох им огромния ключ от стайчето, останал от Шейха, от времето, когато преди трийсет години сподвижниците на текето се разпръсваха и се присъединяваха към бекташите. С нетърпение се вмъкнаха там, ала като видяха, че едната стена липсва и дъждът се излива директно в стайчето, се отказаха да претърсват.

Радвах се, че мнението на Пеперудата е по-различно от тяхното, ала знаех - открият ли и най-дребно доказателство за вината ми, той на мига ще се приобщи към останалите двама. Кара изрази опасението си, че Майстор Осман ще ни предаде на инквизиторите, смяташе, че трябва да сме единни и като едно цяло да се противопоставим на Главния хазинедар. Ето защо се бе сближил с Щъркела. Водеше го не само стремежът да открие убиеца на Лелин си и тъй да поднесе истински сватбен подарък на красивата Шекюре, но и желанието му да вкара османските миниатюристи в коловоза на франкските майстори, та като получи още пари от Падишаха ни, да завърши книгата на Лелин, изработена по подражание на франките (което е по-смехотворно и от охулването). И като капак на тая завера ставаше ясно, естествено, че заради мечтата си да стане Главен миниатюрист (всички смятаха, че Майстор Осман предпочита Пеперудата), Щъркела е готов на всичко за постигане на целта си, готов е да се отърве не само от нас, а и от Майстор Осман.

По някое време съвсем се обърках. Мислих дълго, заслушан в дъжда. Сетне, като човек, откъснал се от тълпата, за да връчи прошението си на яздещия своя кон владетел и на неговия везир, се приближих към Щъркела и Кара. Поведох ги през тъмната софа, през широката врата към онова ужасяващо място, било някога кухня. Попитах ги дали са изнамерили нещо между руините; естествено, че не бяха. Нямаше и следа от казаните, от кухненската посуда, от духалото, ползвани някога за приготвяне на храна за скиталците и бедняците. Не бях разчиствал изобщо това ужасяващо място, покрито с паяжини, прах, кал, котешки и кучешки изпражнения и всевъзможни отломки. Вътре винаги, знам ли откъде, фучеше шеметен вятър, който отслабваше светлината на лампата; сенките ни ту избледняваха, ту потъмняваха.

- Търсихте, ама така и не успяхте да намерите моята тайна хазна - казах.

Ползвайки умело дланта си като метла, заразчиствах пепелта от развалината, представлявала преди трийсет години огнище, хванах железния капак на откроилата се фурна за ръкохватката и я дръпнах - капакът изскърца. Задържах лампата пред отвора на фурната. Никога не ще забравя как Щъркела се хвърли, и изпреварвайки Кара, грабна кожените вързопи. Искаше му се да ги отвори още тук, пред фурната, но аз се върнах в голямата стая, Кара, който се побоя да ме остави сам, тръгна подире ми, Щъркела ни последва също с тънките си и дълги крака.

Когато от вързопа изникнаха чистите ми вълнени чорапи, фините ми шалвари, червените ми гащи, най-изискания ми минтан, копринената ми риза, бръсначът ми, гребенът ми и останалите лични вещи, те се разколебаха. От втория тежък вързоп Кара измъкна петдесет и три венециански алтъна, тайната ми тетрадка с образци и укритите между страниците й крадени през последните години от придворната работилница златни вараци, безсрамните рисунки - някои правени от мене, други сбирани оттук-оттам, кичур от бялата коса на мама и пръстена с ахат, спомен от нея.

- Ако бях убиец, както си мислите - казах с глупашка самоувереност, - в тайната ми хазна, вместо тези неща, щеше да е последната рисунка.

- Защо всичко това бе там? - попита Щъркела.

- Когато хората на Главния бостанджъ претърсваха дома ми, както са претърсвали и твоя, най-безсрамно отмъкнаха два от алтъните, които трупам цял живот. Рекох си, че заради гнусния убиец, е напълно възможно пак да претърсят дома ми и явно съм бил прав. Ако последната рисунка беше у мене, щях да я скрия там.

Сбърках, изричайки последната фраза, ала все пак усетих как се поуспокоиха и престанаха да се боят, че ще им прережа гърлата в някой тъмен ъгъл. И вие ли ми повярвахте?

Този път обаче душата ми се изпълни с безпокойство: Не я притесняваше това, че приятелите ми миниатюристи, с които се знаех от детството, бяха видели как трупам скъпернически парите си и укривам спечелените алтъни, че разкриха безсрамните ми рисунки и тетрадката с образците. Чувствах се угнетен, защото в този тежък момент самият аз разкрих пред приятелите си миниатюристи всичко. Толкова лесно може да разкрие тайната си само безгрижен човек.

- И все пак - рече подир време Кара - трябва да решим какво ще говорим по време на изтезанията, ако Майстор Осман, без да каже и дума, без да посочи някого от нас, ни предаде на Главния бостанджъ.

Усетих как ни обгърна някакво лекомислие, някаква апатия. В светлината на лампата Щъркела и Пеперудата гледаха безсрамните рисунки в тетрадката ми. Бяха изпаднали в някакво арогантно настроение, бяха дори плашещо щастливи. Досещах се коя рисунка разглеждат, прищя ми се пак да я видя, станах, изправих се зад тях и мълком, с вълнение се вгледах в собствената си безсрамна творба така, сякаш възкресявах щастлив спомен от миналото. Към нас се присъедини и Кара. Това, че и четиримата гледахме рисунката, кой знае защо, ме поуспокои.

- Равни ли са изобщо слепият и зрящият? - попита след дълго мълчание Щъркела.

Дали не намекваше, че удоволствието да виждаме, пък било то и едно безсрамие, е висш дар от Аллах? Щъркела обаче изобщо не проумяваше тия неща, не бе чел Свещения коран. Знаех, че старите хератски майстори често са си припомняли този айят. Големите майстори са ползвали същите думи като аргумент срещу враговете на живописта, понеже според нашата вяра рисуването е забранено и в Съдния ден художниците ще бъдат пратени в Ада. До настоящия вълшебен миг не бях чувал Пеперудата да произнася толкова искрено тия слова.

- Би ми се искало да пресъздам в рисунка, че не са равни слепият и зрящият!

- Кои са всъщност слепият и зрящият? - простодушно запита Кара.

- Не са равни слепият и зрящият - рече Пеперудата, изрече го на арабски и продължи:

„Нито тъмнината и светлината,

нито сянката и зноят.

И не са равни живите и мъртвите.“[144]

Потреперих, като си помислих за съдбата на Финяга ефенди, Лелин ефенди и за убития тази вечер медах. Дали и другите бяха наплашени колкото мене? Известно време никой не шавна. Щъркела все още държеше в ръката си моята тетрадка и въпреки че продължавахме да гледаме безсрамната ми рисунка, той като че ли не я виждаше!

- А аз пък бих искал да нарисувам Съдния ден - рече Щъркела. - Възкръсението на мъртвите, отделянето на виновните от невинните. Защо не илюстрираме Свещения Коран?

В младежките си години, когато работехме заедно в едно отделение на придворната работилница, постъпвахме като старите майстори, за да си отпочинат очите ни - току вдигахме глави от работните дъски, от подставките и захващахме разговор на странична тема. Точно така постъпвахме и сега, докато се взирахме в моята отворена тетрадка, приказвахме си каквото ни хрумне, без да се гледаме в очите. Защото, за да се отморят очите ни, ние ги извръщахме към отворения прозорец. Не знам дали поради вълнението от прелестния спомен за щастливите чирашки години, дали поради искреното съжаление, което изпитвах в този миг, че отдавна не съм препрочитал Свещения Коран, дали заради ужасния погром над кафенето, който видях вечерта, ала когато дойде и моят ред да кажа какво бих искал да нарисувам, аз се обърках, сърцето ми се разтуптя като при опасност и тъй като не ми хрумна друго, рекох:

- В края на сура Кравата има айяти, които бих искал да нарисувам: „Господи наш, не ни наказвай, ако сме забравили или съгрешили! Господи наш, не ни натоварвай с бреме, каквото стовари върху онези преди нас! И се смили над нас, и ни прости, и ни помилвай! Ти си нашият закрилник.“ Гласът ми внезапно се скърши и аз се засрамих от неочаквано бликналите ми сълзи. Така в чирашките години се опитвахме да се предпазим от насмешките, все бяхме нащрек, боейки се да не издадем чувствителността си.

Мислех, че ще мога да овладея сълзите си, ала не успях да се сдържа и направо се разридах. Чувствах, че и останалите са в плен на усещането за близост, беда и печал. Оттук нататък в придворната работилница вече ще се рисува по франкски маниер, постепенно ще се забравят стиловете и книгите, на които посветихме целия си живот, всъщност всичко ще свърши и ако не ни погубят хората на Ерзурумеца, ще ни осакатят инквизиторите на Падишаха... Ридаейки, чувах трополенето на дъжда и внезапно осъзнах, че не тези са нещата, които ме разплакват. Дали са го забелязали и останалите? Изпитах неясна вина, че плача и искрено, и неискрено едновременно.

Пеперудата ме доближи, сложи ръка на рамото ми, погали косата ми, целуна ме по бузата, каза ми мили думи. Този приятелски жест ме разрева още по-искрено и по-виновно. Не го гледах, ала знам ли защо, изпитах може би погрешната увереност, че плаче и той. Седнахме един до друг.

Припомнихме си как през една и съща година постъпихме като чираци в придворната работилница, припомнихме си мъката, породена от самотата в началото на новия ни живот, когато се бяхме озовали далеч от майките си, болката от боя, който изтърпявахме, радостта от първите подаръци, изпратени от Главния хазинедар, дните, когато тичешком се прибирахме по домовете си. В началото говореше само той, а аз нажалено го слушах, после в разговора се включи Щъркела, след него и Кара - в чирашките ни години известно време и той посещаваше придворната работилница, но я напусна; едва тогава забравих за сълзите си, заразказвах заедно с тях, смеех се заедно с тях.

Припомнихме си зимните утрини, когато станалите рано чираци разпалваха огнището в най-голямата стая на придворната работилница и измиваха помещението с вряла вода. Припомнихме си как, забележеше ли, че гледаме през отворения прозорец яркозелените листа на пролетните дървета, един покоен вече „майстор“, толкова неуверен и лишен от вдъхновение, че по цял ден рисуваше едно листо на дървото, изричаше за стотен път: „Не гледайте там, гледайте тук!“ Припомнихме си риданията на слабичкия чирак, огласили придворната работилница, докато вървеше към вратата с бохча в ръка, тъй като от прекомерна работа бе станал кривоглед и го връщаха обратно вкъщи. Сетне пред очите ни оживя удоволствието (да, удоволствие, понеже нямахме никаква вина), с което наблюдавахме как от спуканата бронзова мастилница върху страницата, която ние тримата бяхме рисували цели шест месеца (По пътя към Ширван, на брега на река Кънък, османската армия е заплашена от глад, но тя завладява Араш и успява да се изхрани), се разливаше убийствено червена боя. Припомнихме си с нужното уважение, че и тримата бяхме влюбени, пък и любехме Черкез ханъм - най-красивата жена на седемдесетгодишен паша, тъй могъщ, че бе пожелал да украсим тавана на дома му, копирайки един таван в ловния дворец на Падишаха ни. С тъга споменахме удоволствието, с което в зимните утрини сърбахме лещената чорба на прага на открехнатата врата, за да не би парата да размекне хартията. Както и тъгата да си далеч от приятелите и от майсторите в придворната работилница, когато нашият майстор ни принуждаваше да чиракуваме нейде далече. По някое време си представих прекрасния Пеперудата, когато бе шестнайсеттодишен: Един летен ден слънцето влезе през отворения прозорец, огрявайки ръцете му с цвят на мед - той бързо и съсредоточено гланцираше хартията с раковина, спря за миг, приближи хартията до очите си, забеляза някакъв дефект, после с енергични движения прокара в различни посоки раковината върху същото място и отново се зае с обичайното; ръката му бързо се движеше нагоре-надолу, а той замечтано гледаше през прозореца в далечината. Никога не ще забравя - правил съм го и по-късно, - че без да погледне повече към прозореца, той впери за миг очите си в моите. Този поглед, както бе известно на всички чираци, имаше един единствен смисъл: Не мечтаеш ли, времето спира.

58. ЩЕ МЕ НАРЕКАТ УБИЕЦ

Забравихте ме, нали? Повече няма да крия, поне от вас, че съм тук. Защото изпитвам едва сдържана необходимост да отприщя гласа, който напира отвътре. Понякога го възпирам с усилие, струва ми се, че хрипкавостта му би ме издала. Понякога успявам да го прокудя, но и тогава думите, които неволно изричам, разкриват моето второ аз - вероятно сте забелязали. Ръцете ми се разтреперват, пот избива по челото ми и се сепвам веднага - това са нови издайнически знаци.

А колко щастлив съм тук! Седим си с моите събратя, утешаваме се взаимно и си припомняме неща с двайсет и петгодишна давност, като се връщаме все към красивото и приятното в рисуването, не към враждите. Седим си с чувството, че е дошъл краят на света, гледаме се умилено, с насълзени очи, а нашите спомени за доброто старо време напомнят вълненията на харемски жени.

Сравнението заимствах от Кирманлъ Абу Саид - в историята на Тимуровите синове той включва и разкази за старите ширазки и хератски майстори. Преди сто и петдесет години шах Джихан, владетел на Каракоюнлу, сразил воюващите помежду си малки армии на ханове и шахове от рода на Тимур, завладял страните им, ширнал се на Изток, прекосявайки с победоносните си тюркменски войски цяла Персия, най-накрая, в Естарабад, сразил Ибрахим, внук на шах Рух, син на Тимур, завладял Гурган и повел войските си към хератската крепост. Според историографа Кирманлъ този мощен удар, нанесен на непобедимия Тимуров род, управлявал половин век не само Персия, а и половината свят - от Индия до Византия, - предизвикал такава трагедия и разруха, че обсадената хератска крепост се превърнала в същински ад. Историографът Абу Саид със странно удоволствие припомня на читателите как Джихан, шах на Каракоюнлу, безжалостно изтребил до крак Ъшуровия род в завзетите крепости, подбрал си за своя харем жени от харемите на шахове и принцове, разделил миниатюристите и най-коравосърдечно принудил част от тях да заработят като чираци при собствените му майстор-миниатюристи; в този си раздел историята на Абу Саид описва как шахът и неговите воини се опитват да сломят врага в крепостните кули, как сред перата и боите в придворната работилница миниатюристите чакат предизвестения зловещ край на обсадата - авторът едно по едно изброява имената им, като изтъква, че са тачени в целия свят и никога не ще бъдат забравени; днес обаче, продължава разказа си историографът, миниатюристите, осъдени на забрава, се прегръщат с насълзени очи като харемските жени на шаха с едничката останала им утеха да си припомнят прежните щастливи дни.

Та и ние тъй, подобно на нажалените харемски жени си припомняхме как някога Падишахът, приемайки поднесените от нас пъстро украсени кутии, огледала и чинии, изографисани щраусови яйца, изрязани от хартия творения, отделни рисунки, забавни албуми, тестета карти и книги, най-искрено засвидетелстваше обичта си към нас и по празниците ни даряваше кожени кафтани или кесии, пълни с пари. Де са днес ония работливи, измъчени, задоволяващи се с толкова малко миниатюристи? Те не се затваряха по домовете си, тормозени от завистта (сакън, да не научи някой какво работя!), от безпокойството (не бива никой да узнае за извънредната ми поръчка!), а всекидневно идваха в придворната работилница. Де са онези предишни скромни миниатюристи, цял живот най-старателно изпилващи орнаментите по дворцовите стени, листенцата по дърветата и седемлистната степна трева по пустеещите места върху листа - чак след продължително вглеждане можеше да се открие колко различен е всеки от тях? Де са посредствените майстори които никога не завиждаха, а приемаха като височайша мъдрост и справедливост това, че на едни Аллах е дал талант и умение, а на други - търпение и смирение? Припомнихме си някои от по-възрастните майстори - гърбушкото, дето непрекъснато се усмихваше, вечно пияният фантазьор, както и онзи, дето не спираше с опитите да ни обвърже със своята щерка, която така и не бе успял да задоми; възкресихме позабравени подробности от чирашките години, от първите ни години като майстори в придворната работилница.

Имахме един леко кривоглед рамкьор, който докато рамкираше страницата, допираше езика си в бузата - в дясната, като теглеше линия вляво и в лявата, ако линията отиваше вдясно. Имахме един дребничък, хилав миниатюрист - сбъркаше ли нещо в оцветяването, първо го избиваше на кикот, след което започваше да си дудне: „Търпение, ей, търпение, търпение.“ Имахме един седемдесетгодишен майстор-илюминатор, който с часове дърдореше с подвързвачите от долния етаж и твърдеше, че размазаното върху челото червено мастило преустановява стареенето. Имахме един майстор нервняк, който неспирно проверяваше гъстотата на боята върху собствените си нокти, ала това все не го задоволяваше, та току привикваше някой чирак, за да вапса и неговите нокти. Имахме един дебел миниатюрист, той пък ни разсмиваше, докато несъзнателно галеше брадата си с пухкавите заешки крачета - с тях се събираше златният прашец, останал след нанасяне на позлатата. Де ли са всичките тия събратя сега?

Де ли са ползваните с години дъски за гланциране, които се превръщаха в част от телата на чираците, докато един ден ги захвърляха в някой ъгъл; дългите ножици за хартия, често повреждани от чираците, които се дуелираха с тях като със саби; работните дъски с изписаните имена на големите майстори, за да не бъдат обърквани; мускусният аромат на китайско мастило; подрънкването на съдинките за кафе в тишината; сиво-черната котка - всяко лято от космите на ушите й и от косъмчетата по вратлетата на нейните рожби изработвахме всевъзможни видове четки; камарите индийска хартия, която ни струпваха, за да не оставаме без работа, а да се упражняваме и упражняваме върху нея, както го правеха калиграфите; ножът със стоманена ръкохватка, ползван с позволението на Главния миниатюрист за отстраняване на големите грешки и самата церемония по тяхното отстраняване?

Голяма грешка се оказа заповедта на Падишаха ни, казахме си, майстор-миниатюристите да работят по домовете си. Сетихме се за ароматната, топла халва, която пристигаше от дворцовата кухня, когато в стъмващите се рано зимни вечери очите ужасно ни заболяваха от работа на лампа и свещ. Припомнихме си сиропираните локми, приготвяни за нас, чираците, от дъщерята на един възрастен и глуповат майстор-илюминатор с треперещи ръце, който вече не можеше да държи в ръцете си ни перо, ни хартия - тя ни ги носеше веднъж месечно, когато посещаваше придворната работилница. Сетихме се как след погребението на големия Майстор Кара Меми, Главен миниатюрист преди Майстор Осман, влязохме в неговата опустяла стая и под шилтето, проснато на пода за следобедната дрямка на покойния вече Майстор, открихме папка, а в папката -изумителните рисунки на Кара Меми.

Ами нашите страници, с които, също като Майстор Кара Меми се гордеехме - е, някои вярно, бяха прерисувани, но самите ние изпитвахме желание да ги гледаме отново и отново. Заизреждахме ги: На една от тези рисунки, включена в „Хюнернаме“, беше изобразен дворец, а небето над него беше златисто - гледка, напомняща края на света, ама не заради златистото, а заради фино преливащите по куполите, кулите и кипарисите багри.

Сцената, изобразяваща как нашият Пророк, уловил за ръцете два ангела се възнася към небето от върха на минарето и как ангелите го гъделичкат, бе нарисувана в такава сурова тоналност, че дечицата, гледайки тази свещена сцена, отпърво се стряскаха, а после започваха да се хилят, ама някак почтително, сякаш гъделичкаха не Пророка, а тях. Споменах как в ъгъла на една от моите страници изкусно бях изобразил отсечените глави на бунтовниците, застигнати в планините от пашата ни, нашият предишен Главен везир, бях пренаситил с червено обезглавените вратове, бях изписвал с наслада веждите, докоснати от смъртта, тъжните им устни, в които бе застинал въпросът за смисъла на живота, носовете им, поели безнадеждно сетното вдишване и очите им, затворени за живота; бях работил върху главите подробно и старателно, като същински франкски портретист, всяка се отличаваше със своя физиономия и това придаваше на рисунката ми атмосфера на страх и загадъчност.

Заприпомняхме си любими бойни и любовни сцени, фантастични красавици и предизвикващи сълзи изящности, обговаряхме ги с копнеж като незабравими и недостижими възпоменания. Пред нас заизникваха безмълвни и потайни градини, там в звездни нощи се срещаха влюбените, пролетни дървета, приказни птици, спрялото време... ;

Върнахме се към рисунки на кървави сражения, ужасяващи и познати като собствените ни кошмари - посечени воини, окървавени коне с ризници, красиви, стародавни хора, пробождащи се с кинжали, жени с малки уста, с малки ръце, с дръпнати очи и сведени шии, наблюдаващи случващото се през прозоречните пролуки... Спомнихме си как рисувахме горделиви и самодоволни красиви юноши, обаятелни шахове и ханове с техните отдавна изчезнали страни и дворци. Вече знаехме, подобно на плачещите жени от харемите на същите шахове, че бяхме преминали от живота към спомена, ала не знаехме дали като тях сме преминали от историята в легендата. И за да не ни завладее ужасът от забравата - по-зловещ и от смъртта, - се запитахме кои са любимите ни сцени, изобразяващи смъртта?

И си припомнихме мигом как изкушеният от дявола Даххак убива баща си. В ония легендарни времена, описани в началото на „Шахнаме“, светът е току-що създаден, всичко е толкова просто, неизискващо обяснения. Искаш мляко -издояваш козата и пиеш; казваш кон - яхваш го и препускаш; споменаваш злото - явява се дяволът и те убеждава колко е хубаво да убиеш баща си. Принц Даххак убива баща си Мардас, който е с арабски произход - тази сцена бе пленителна и поради своята безпричинност, и поради великолепието на среднощната дворцова градина под звездите, едва забележимо осияли кипарисите и пъстрите пролетни цветя.

След туй си припомнихме как легендарният Рустам без да е наясно, че вражите войски се предвождат от сина му Сухраб, го убива след тридневни сражения. С един замах на сабята Рустам разсича гърдите на Сухраб и разбира, че убитият от него воин е неговият роден син по талисмана, даден преди години на майка му - Рустам неутешимо ридае, а на нас нещо ни ставаше.

Какво?

Дъждът все тъй трополеше по покрива на текето и аз, обикаляйки стаята, внезапно изрекох:

- Или нашият баща, нашият Майстор Осман ще ни убие, извършвайки предателство, или ще го убием ние, извършвайки предателство.

Ужасихме се не защото изреченото от мен бе невярно, а защото бе вярно, и млъкнахме. Обикалях стаята и си мислех, че по някакъв начин трябва да възстановя предишното настроение: Дали да не разкажа как Ефрасияб убива Сиявуш и тъй да сменя темата? В тази сцена също ставаше дума за предателство, но то не ме плашеше. Или пък да разкажа за убийството на Хосроу? Хубаво, само че кой вариант - този на Фердоуси в „Шахнаме“ или този на Незами в „Хосроу и Ширин“? Мъката в „Шахнаме“ също е предизвикана от факта, че когато убиецът влиза в стаята, Хосроу със сълзи на очи разбира кой е той! С последна надежда отпраща слугата си с думите: „Донеси ми вода, сапун, чиста дреха и молитвеното килимче, за да направя намаз“, но простодушният слуга не проумява, че господарят му всъщност го праща за помощ и отива да изпълни молбата му. Първата работа на убиеца, оставайки насаме с Хосроу е да заключи вратата. В края на сцената Фердоуси описва убиеца с отвращение: вонящ, космат, с издуто шкембе.

Кръстосвах стаята, главата ми бе претъпкана с думи, ала, както става насън, не отронвах и звук. И както става само насън, бях сигурен, че другите с нескрита враждебност си нашепват нещо за мен.

Изневиделица и тримата се хвърлиха срещу мене. Краката ми шеметно се отделиха от пода и четиримата се претъркулнахме. Яростното блъскане и боричкване не траяха дълго. Бях проснат по гръб, те - върху мене.

Един седна на коленете ми. Друг върху дясната ми ръка.

Кара опря колене в раменете ми и с все сила ме притисна със задник между стомаха и гърдите. Не можех да шавна. Задъхвахме се. И ме споходи случка от детството:

Моят покоен чичо имаше отвратителен син, по-голям с две години от мене; надявам се отдавна да са му отсекли главата, докато е нападал някой керван. Тоя завистник съзнаваше, че съм по-учен от него, че съм по-умен и по-изтънчен и при всеки удобен случай предизвикваше някаква кавга помежду ни; ако спорът не се получеше, предлагаше да се преборим и доста скоро се озовавах под него - опираше колене в раменете ми и вперваше, както Кара в момента, очите си в моите; устата му се изпълваше със слюнка, а аз се боях, че все по-удължаващата се капка ще пльокне върху очите ми и за да избегна това, с погнуса извъртах ту наляво, ту надясно главата си, докато той не спираше да се забавлява.

Кара ме предупреди да не укривам нищо. Къде е последната рисунка? Признай!

Две неща ме изпълваха със смазваща мъка и ярост: Че не бях предусетил кога са се сдушили и напразно ги бях убеждавал. И че не бях си представил докъде може да стигне завистта, та да се измъкна навреме.

Кара заяви, че не дам ли последната рисунка, ще ми пререже гърлото.

Смехория. Стисках здраво устни, сякаш ако разтворех уста, оттам щеше да излети истината. Същевременно съзнавах своята безизходица. Защото ако се споразумеят и обявят на Главния хазинедар, че аз съм убиецът, щяха да се спасят. Единствената ми надежда бе Майстор Осман да посочи другиго, ала вярно ли бе онова, което Кара разказа за него? Способни ли са да ме убият и да хвърлят цялата вина върху мене?

Опряха кинжала в гърлото ми. Задоволството на Кара бе нескрито. Шибнаха ме през лицето. Дали ме поряза кинжалът? Шамаросаха ме отново.

Бях достигнал обаче до следната логика: Ако нищо не кажа, нищо няма да се случи! Това ми вдъхна кураж. Вече не можеха да прикрият, че цял живот, още от чирашките ни години, са ми завиждали за най-доброто полагане на боите, за най-вярно изтегляните линии, за най-доброто рисуване. Обожавах ги затова, че толкова много са ми завиждали. Усмихнах се на своите скъпи събратя.

Единият, няма нужда да знаете кой бе мръсникът, ме разцелува жарко, както се целува любима, по която линееш отдавна. Другите гледаха в светлината на лампата. Отвърнах на целувката на любимия си събрат. Щом всичко върви към своя логичен край, нека знае, че рисунките ми са най-съвършени. Намерете моите страници и вижте.

Когато отвърнах на целувката му с целувка, той ужасно се разгневи и яростно ме заудря. Останалите обаче го възпряха. Бяха станали нерешителни. Взеха да се посбутват и това вбеси Кара. Сякаш не се гневяха на мене, а на посоката, в която бе тръгнал животът им, и копнееха да си отмъстят на целия свят и на всички.

Кара измъкна нещо от пояса си; дълга игла със свръхостро връхче. Сведе я към очите ми; с движението, с което се избожда око.

- Преди осемдесет години, при падането на Херат великият Бехзад, майсторът на майсторите, след като осъзнал, че всичко е свършено и за да не го принуждават да рисува в чужд маниер, с достойнство се самоослепил - изрече Кара. - Бавно вкарал иглата в окото си, сетне я измъкнал и скоро след това Аллах изпратил великолепната си тъмнина на своя любим раб, на изключително талантливия миниатюрист. Тази игла стигнала от Херат в Табриз заедно с вече слепия и впиянчен Бехзад, а шах Тахмасб подарил иглата и легендарното „Шахнаме“ на бащата на Падишаха ни. Отначало Майстор Осман не проумяваше защо е дарена иглата. Но днеска разбра, че в този жесток подарък се крият и зложелателство, и справедлива логика. И разбирайки, че Падишахът ни е поръчал портретът му да бъде пресъздаден по франкски маниер, а вие, неговите най-любими чеда, сте го предали, снощи в хазната, също като Бехзад, Майстор Осман прободе окото си с иглата. Дали да не те ослепя, мерзавецо, задето влечеш към погибел придворната работилница, на която Майстор Осман посвети целия си живот?

- И да ме ослепиш, и да не ме ослепиш, в края на краищата за нас тук повече място няма - отвърнах. - И да ослепее Майстор Осман, и да умре, ние, подчинявайки се на своята вътрешна необходимост, пак ще рисуваме по своему, със своите си несъвършенства дори и под франкско влияние; рано или късно все ще се сдобием с някакъв стил, ала това вече няма да сме ние, а някакви подражатели на самите себе си. Ако пък рисуваме като старите майстори, ако изразяваме себе си, рисувайки само като тях, Падишахът ни, който обърна гръб дори на Майстор Осман, ще ни подмени с други. Никой не ще ни погледне, единствено ще бъдем осъждани. А погромът над кафенето още повече утежнява нещата: Защото и тая работа ще стоварят връз нас, миниатюристите, надигнали глас срещу ваиз ефенди.

Опитвах се да внуша, че от враждите помежду ни нямаме никаква полза. Дори не възнамеряваха да ме слушат: Бяха разтревожени и вярваха, че ако до сутринта разнищят нещата и посочат виновника, независимо той ли е виновникът в действителност, или не, ще избегнат изтезанията, а в придворната работилница всичко ще продължи постарому.

Останалите обаче не одобряваха рискования ход на Кара. Ами ако се разбере, че виновникът е друг и до ушите на Падишаха ни стигне, че напразно са ме ослепили? Плашеше ги сближаването на Кара с Майстор Осман и дръзките думи, с които говореше за него. Опитваха се да избутат иглата, тъй гневно насочена от Кара към окото ми.

Кара се обезпокои така, сякаш са му отнели иглата, а ние сме се споразумели помежду си. Настъпи блъсканица. В стремежа си да се отдалеча от надвисналата над очите ми игла, повдигнах брада и отметнах глава назад.

Всичко стана толкова шеметно, че в първия миг дори не осъзнах какво се е случило: Усетих силна, пронизваща болка в дясното си око; за миг челото ми изгуби чувствителност. Сетне всичко се върна постарому, но ужасът вече беше обзел душата ми. Онзи, другият, беше отдръпнал лампата, ала все пак видях с каква решимост заби иглата, този път в лявото ми око. Иглата, която успя да грабне от Кара; беше по-внимателен, по-прецизен. Изобщо не шавнах, усетих жегването от проникването на иглата. Цялата ми глава се вцепени, но тази безчувственост се оттегли с измъкването на иглата. Оглеждаха ту очите ми, ту връхчето на иглата. Сякаш не вярваха в случилото се. Когато осъзнаха ужаса на сполетялата ме беда, ръцете им разхлабиха хватката.

Закрещях, какво ти крещях, направо виех, но не от болка, а защото проумях какво ми се случи.

Колко съм крещял, не зная. Моят крясък Първоначално успокои не само мене, а и тях. Моят глас ни сближи.

Моят крясък обаче не спираше и това ги притесни. Все още не усещах никаква болка. Но не спирах да мисля, че иглата прободе и двете ми очи.

Не бях ослепял. Все още виждах, слава на Аллах, ужаса и тъгата, с която ме наблюдаваха, различавах нерешителните им сенки, мятащи се по тавана на текето. Това и ме зарадва, и ме обезпокои силно.

- Оставете ме! - изкрещях. - Оставете ме още малко да погледам.

- Казвай веднага - разпореди се Кара, - как се срещнахте оная вечер с Финяга ефенди? И те оставяме.

- Връщах се от кафенето към къщи, а насреща ми - Финяга ефенди. Беше разтревожен, унил. В първия миг ми дожаля за него. Но сега ме оставете, после ще ви разправям. Окото ми се замъглява.

- Веднага не може да се замъгли - вещо отвърна Кара. - Повярвай ми, Майстор Осман различи отрязаните ноздри на коня след като си прободе очите.

- Горкият Финяга ефенди каза, че иска да поговорим, че вярва само на мене.

Сега обаче жалех не него, себе си.

- Ако си кажеш всичко, преди да се накървят очите ти, на заранта ще можеш още веднъж да се насладиш на света - рече Кара. - Виж, дъждът спря.

- Предложих на Финяга ефенди да се върнем в кафенето, но видях, че това не му се понрави, дори го уплаши. Тогава за първи път осъзнах колко се е откъснал от нас Финяга ефенди, с когото сме заедно двайсет и пет години, още от нашето чиракуване. През последните осем-девет години, откак се беше оженил, само го мярках в придворната работилница, но дори не знаех върху какво работи... Каза, че е видял последната рисунка. Била голям грях. От който никой от нас няма да се измъкне. Каза, че всички ще горим в Ада. Беше силно обезпокоен, уплашен; чувстваше се като човек, неволно извършил голям грях.

- Какво означава голям грях?

- Когато му зададох този въпрос, той изненадано ококори очи, сякаш казваше - нима не знаеш? Тогава си рекох, че и другарят ни от чирашките години се е посъстарил като нас. Каза, че горкият Лелин ефенди най-дръзко бил използвал в последната рисунка перспективата. Всичко било по франкски маниер - изобразеното не било според замисъла, придаден му от Аллах, а според това, как го виждат очите ни. Този бил първият голям грях. Вторият грях - че Падишахът ни, наместник на исляма, и някакво си куче били с еднаква големина. Третият грях - че и дяволът бил нарисуван в същата големина, а и изглеждал направо миловидно. Ала най-голямото ругателство било, че Падишахът ни бил нарисуван в едър план със всички подробности на лицето му, както е според изискванията на франкския стил. Както е у идолопоклонниците... Както е у християните, които не са се отърсили от идолопоклонническите си привички и увесват по църковните стени „портрети“, та да им се кланят. Финяга ефенди знаеше точното значение на думата „портрет“, бе я научил от твоя Лелин, и справедливо вярваше, че портретуването, този най-голям грях, вещае краят на мюсюлманската рисунка. Наговори ми всичко това, докато бродехме по улиците - така и не отидохме в кафенето, понеже там, според него, хулели ваиз ефенди и нашата вяра. От време на време спираше и, сякаш търсейки моята подкрепа, ме питаше възможно ли е всичко това, няма ли изход, ще горим ли в Ада? Разкайваше се, измъчваше се, но някак все не можех да му повярвам. Като всеки измамник, и той се преструваше, че се измъчва.

- И как разбра?

- С Финяга ефенди се знаем от деца. Той е доста праволинеен, ала безропотен, безличен, безцветен. Като орнаментите си. А срещу мене сякаш стоеше човек по-глупав, по-простодушен и по-фанатичен от него, макар и повърхностен.

Бил е близък с ерзурумците - припомни Кара.

- Никой мюсюлманин не би се измъчвал толкова, ако е извършил греха си неволно - отвърнах. - Добрият мюсюлманин знае, че Аллах е справедлив и отчита подбудите на рабите си. Само безмозъчният вярва, че ще иде в Ада, ако неволно е хапнал свинско. Истинският мюсюлманин знае, че страхът от Ада върши работа не когато застрашава него, а останалите. Всъщност Финяга ефенди целеше да сплаши мене. Най-вероятно по внушение на Лелин ти - но чак тогава го осъзнах. Кажете ми сега, скъпи мои братя миниатюристи, ама честно, накървиха ли се очите ми, помътняха ли?

Поднесоха лампата към лицето ми и внимателно, с угрижеността на лекари заизследваха очите ми.

- Като че няма промяна.

Нима последната ми гледка от този свят щяха да са тримата, вперили очите си в моите? Осъзнах, че до края на дните си не ще забравя тия мигове и продължих да разказвам не защото съжалявах за стореното, а защото не ме напускаше надеждата:

- Твоят Лелин внуши на Финяга ефенди, че върши нещо забранено. Покриваше последната рисунка, като оставяше открито само по някое ъгълче от нея за всекиго от нас и там ни караше да рисуваме, без да знаем цялостната рисунка... Придаваше на работата ни тайнственост и загадъчност, внушаваше ни страх от греха. Пръв той, а не ерзурумците, които в живота си не са помирисвали илюстрирана книга, предизвика у нас и нечистоплътните подозрения, и безпокойството от греха. Но има ли от какво да се бои един миниатюрист с чиста съвест?

- Миниатюристът с чиста съвест може да се бои днес от хиляди неща - разумно вметна Кара. - И не става дума за миниатюрата, а за рисунката - тя, според нашата вяра е забранената. На творбите на персийските майстори, дори на най-великите хератски майстори са гледали като на украса в полето на страницата, никой не им придирял, тъй като на преден план изпъквали краснописът и изкусността на калиграфа. Всъщност колцина забелязват нашите миниатюри? Ала когато творим по подобие на франкските майстори, рисунката ни, даже детайлът от нея, престава да се възприема като украса и се превръща в истинска рисунка. Нещо, което Свещения коран забранява, а Пророкът ни отхвърля изобщо. И Лелин, и Падишахът ни го разбираха прекрасно. Заради това и бе убит Лелин ми.

- Лелин ти бе убит заради страха си. И той като тебе твърдеше, че рисунките не противоречат на религията, на Корана... А разярените ерзурумци търсеха тъкмо нещо такова, нещо, което да е в разрез с вярата ни. Финяга ефенди и твоят Лелин си бяха лика-прилика.

- И ти уби и двамата, така ли? - запита Кара.

Помислих, че ще ме удари, но ме осени мисълта, че новият мъж на красивата Шекюре съвсем не е недоволен от убийството на Лелин. Нямаше да ме удари, а и да го стори, това едва ли вече имаше някакво значение.

- Всъщност Падишахът ни искаше книга в духа на франкските майстори - упорствах аз, - а Лелин ти искаше книга, предизвикваща всички, омърсена от страха да не се съгреши. За да се перчи с нея. Изпитваше робска възхита от франкските творби, които бе видял по време на пътуванията си, твърдо вярваше в глупостите, наричани перспектива и портрет - тълкуваше ги пред нас, както вероятно и пред тебе.

Ако питаш мене, в тази книга няма нищо вредно, нищо, противоречащо на вярата ни... И той прекрасно го знаеше, но му харесваше да създава впечатлението, че подготвяната от него книга е опасна... Да изпълнява рискована мисия със специалното позволение на Падишаха ни за него бе толкова значимо, колкото прехласването по франкските творби. Ако бяхме нарисували, да речем, картина за окачване на стената, да, това щеше да е грях. Но в нито една от рисунките за онази книга не открих безбожие, ерес, дори сянка на противоборство с религията ни. А вие?

Очите ми бавно губеха силата си, но слава на Аллах, успях да видя, че въпросът ми ги разколеба.

- Не можете да решите, нали? - попитах не без удоволствие.

- Дори и тайничко да сте смятали, че рисунките ни съдържат намек от греховна мисъл или сянка на безбожие, вие никога не бихте си го признали, защото това би означавало да признаете правотата на нашите ерзурумски врагове, на нашите обвинители. От друга страна как ще твърдите, че сте кристално чисти, като това означава да се отречете от главозамайващата гордост, от високомерното самочувствие, че сте съпричастни с нещо тайнствено, загадъчно и забранено? Знаете ли кога аз за себе си разбрах, че съм се главозамаял? Когато в полунощ доведох в текето горкия Финяга ефенди! Доведох го тук, понеже докато обикаляхме улиците, премръзнахме. Пък ми и беше драго да види развалините на тази еретична дервишка обител и дори по-лошо, да усети благоразположението ми към нея. Като разбере, че съм последният представител на един разпръснал се орден, прочут с педерастията, наркоманията и разбойничеството си, горкият Финяга ефенди можеше да се стресне от мене, да ме зауважава повече и от страх да си затвори устата, поне така се самозалъгвах. Случи се тъкмо обратното. На нашия безмозъчен приятел от детството никак не му допадна това място. И си въобрази, че точно тук е най-удобно да заговори за внушените от Лелин ти обвинения в еретизъм. В началото приятелят ни от чирашките години го удари на молби: „Помогни ми, убеди ме, че няма да идем в Ада, та поне тая вечер да спя спокойно!“, сетне заплашително изрече: „Това ще приключи зле!“ Заяви, че последната рисунка доста се различава от повелите на Падишаха ни, че той не би ни го простил, че слуховете няма как да не стигнат до ушите на ерзурумския ваиз ходжа. Нямаше как да го убедя, че всичко е като в земен рай. Беше пределно ясно, че ще съобщи на тъпоглавите си приятели, поклонници на ерзурумския ваиз ходжа, дочутите от Лелин ефенди глупотевини, че ще преувеличи опасността от обругаване на религията, от миловидното изобразяване на дявола, и че няма начин да не му повярват. Знаете, заради вниманието, с което ни удостоява Падишахът, завижда ни не само ехли хърефа, завиждат ни всички занаятчии. И те с нескривано задоволство ще заявят: МИНИАТЮРИСТИТЕ БОГОХУЛСТВАТ! И клеветата щеше да се окаже истина, заради сътрудничеството между Лелин ефенди и Финяга ефенди. Казвам клеветата, защото изобщо не повярвах на изреченото от нашия събрат Финягата за книгата и последната рисунка. Тогава още оправдавах за всичко покойния Лелин. Дори намирах за напълно уместно това, че Падишахът ни пренасочи благоволението си от Майстор Осман към Лелин ефенди, вярвах, колкото си вярваше самият той, в безкрайните му приказки за франкските майстори и техните творби. Вярвах най-искрено, че ние, османските миниатюристи, можем без да се сговаряме с дявола, да усвоим, доколкото желаем, нещичко от франкските майстори, от най-доброто, което сме опознали по време на пътешествията си, и че това не ни заплашва с нищо. Животът ми изглеждаше лек и след Майстор Осман възприех покойния ти Лелин като нов баща в новия свой живот.

- Дай по-кратко! - прекъсна ме Кара. - Кажи как уби Финягата.

- Тая работа - езикът не ми се обърна да изрека убийство - я свърших не само заради нас, не само заради нашето спасение, а заради благополучието на придворната работилница. Финяга ефенди съзнаваше, че оръжието на заплахата е в неговите ръце. Молех се на Великия Аллах да ми разкрие колко е низък подлецът: Предложих му пари. Сетих се за алтъните си, но вдъхновен от Аллах, съчиних лъжа. Казах му, че алтъните не са в текето, че съм ги укрил другаде. Излязохме. Тръгнахме безцелно из пустите улици и отдалечените квартали, без да си давам сметка накъде се отправям. Чудех се как да постъпя; и се страхувах ужасно. В края на нашето безцелно и безпосочно шляене, след като на два пъти пребродихме една и съща улица, нашият събрат, илюминаторът Финяга ефенди, посветил живота си на повтарящиге се орнаменти, се изнерви. Аллах обаче ни насочи към пустеещото пожарище и изоставения кладенец.

Не можех да продължавам с подробния си разказ нататък и решително казах:

- Ако държите на благополучието на останалите миниатюристи, на мое място и вие щяхте да сторите същото.

Като чух, че признават правотата ми, направо щях да се разрева: Дали защото сърцето ми сгря незаслужено милосърдие? Не. Дали защото у мен отново отекна звукът от тупващото тяло в кладенеца, дето захвърлих Финягата, след като го претрепах? Не. Дали защото си спомних колко щастлив бях, докато не се превърнах в убиец, докато бях като всички останали? Не. Пред очите ми просто изникна образът на слепеца, който прекосяваше в детството ми бедняшкия ни квартал: Измъкваше от мръсните дрипи още по-мръсно бакърено канче, заставаше до чешмата, по-обърнат към нас, децата, които го наблюдавахме отдалече: „Деца, кой ще налее вода от чешмата в канчето на слепия чичко?“ И когато никой не се отзоваваше на молбата му, казваше: „Добро дело е, деца, добро дело!“ Белотата на ирисите му се сливаше с белотата на еклерите.

Обезпокоен от приликата си с оня слепец, съвсем сбито и без всякакво удоволствие доразказах как съм погубил Лелин ефенди. Изрекох колкото истини, толкова и лъжи: Между истините и лъжите сърцето ми намери утеха, забелязах, че го забелязаха и те - не бях отишъл при Лелин ефенди с цел да го убивам: Убедиха се, че не съм замислял предварително да го убивам, схванаха, че търся извинения и оправдания, защото само ако е нямал зли помисли, човек няма да бъде изпратен в Ада.

- След като пратих Финяга ефенди при ангелите на Аллах - рекох замислено, - думите, казани ми от покойния, не ме оставяха на мира. Заради тая последна рисунка оцапах ръцете си с кръв и тя придоби колосално значение за мене. Лелин ефенди повече не ни канеше в дома си да работим по книгата, тъй че сам отидох там, за да ми покаже последната рисунка. Не пожела изобщо да ми я покаже, държа се подигравателно. Сякаш не съществуваше ни загадъчната рисунка, ни каквото и да било, заради което си струва да се убие човек! Признах му, че съм убил Финяга ефенди, че съм го захвърлил в кладенеца, та да спре с презрителното си отношение към мене, да ми обърне внимание. Обърна ми внимание, но не спря да ме презира. Един баща не може да презира сина си. Великият Майстор Осман ни се гневеше често, биеше ни; ама не ни презираше. Сбъркахме, братя, че предадохме Майстор Осман.

Усмихнах се на събратята си, които без да свалят очи от очите ми, слушаха, сякаш слушаха последните ми думи, изричани от смъртния одър. А аз, като наистина умиращ събрат, виждах как очертанията им стават все по-неясни.

- Заради две неща убих Лелин ти. Задето принуди великия Майстор Осман като маймуна да подражава на франкския художник Себастиано. И задето, в момент на слабост, го запитах дали имам стил.

- Какво каза?

- Каза, че имам. Според него обаче това не било оскърбление, а похвала. Помня как притеснено се питах дали думите му наистина са похвала за мене: Хем приемам стила като вид поквара, вид безчестие, хем се измъчвам. Би ми се искало да съм лишен от стил, ала дяволът подстрекава и подклажда любопитството ми.

- Всеки тайничко си мечтае да притежава стил - рече мъдро Кара. - Всеки желае да му направят портрет, пожела го и Падишахът ни.

- Неизлечима болест ли е това? Превърне ли се в епидемия, никой не би могъл да й се противопостави.

Никой обаче не ме слушаше: Кара заразказва историята на нещастния туркменски бей, заточен за дванайсет години в Китай, задето преждевременно разкрил пред шахската дъщеря, че я обича. Докато, заобиколен от китайски красавици дванайсет години копнеел по нея, той, понеже нямал портрет на любимата си, забравил лицето й, а любовната мъка, на която го подложил Аллах, се превърнала в същинско мъчение. Беше ни ясно - разправя собствената си легенда.

- Благодарение на твоя Лелин научихме думата „портрет“ - казах. - Надявам се някой ден да се научим без страх да разказваме легендата на собствения си живот като легенда за собствения си живот.

- Легендите принадлежат на всички - отсече Кара. - Те не принадлежат на отделната личност.

- А пък всички рисунки принадлежат на Аллах - допълних го със стиха на хератския поет Хатифи. - Но постепенно, с разпространението на франкските стилове, за изкуство ще се приема умението да разказваш чуждите истории като свои.

- Тъкмо това иска дяволът.

- Оставете ме сега! - изкрещях им с все сила. - Оставете ме за последно да погледам света.

Притесниха се, забелязах го, и това ме изпълни с увереност.

Пръв се опомни Кара.

- Ще дадеш ли последната рисунка?

Така го изгледах, че моментално разбра - ще я дам - и ме остави. Сърцето ми се разтуптя.

Вие отдавна сте наясно със същността ми, колкото и да се опитвах да я прикривам. И все пак не се чудете, че се държах като старите хератски майстори: Те прикривали подписите си не за да не ги разпознаят, а от уважение към своите майстори и съществуващите норми. Развълнувано, със светилник в ръка тръгнах из абсолютно тъмните стаи на текето, проправяйки път на собствената си бледа сянка. Пердето на тъмнината ли се спускаше връз очите ми, или толкова тъмни бяха стаите? Моята сянка и аз спряхме сред привиденията в кухнята, измъкнахме листовете от чисто кътче на прашния долап, сетне бързо се върнахме. За всеки случай Кара ме бе проследил, но без кинжала. Искаше ли ми се преди окончателно да ослепея, да грабна кинжала и да го ослепя?

- Щастлив съм да зърна още веднъж това, преди да ослепея - изрекох гордо. - Искам да го видите и вие. Гледайте.

И им показах последната рисунка, отмъкната от дома на Лелин ефенди в деня, когато го убих. Забелязах с какво любопитство, с какъв уплах се вгледаха в двойната рисунка. Гледах я заедно с тях и треперех. Вероятно вдигах температура - може би от иглата, пробола очите ми, може би от възхищението, което изпитвах.

Използвайки, макар и неумело, новия композиционен похват, Лелин ефенди тъй бе подредил в различни места на двойната страница големите и малките изображения, които създадохме през последната година, че сякаш не гледахме в книга, чиито орнаментирани рамки бе изработил покойният Финяга ефенди, а през прозорец, разкриващ целия свят. В центъра на този свят, там дето трябваше да е портретът на Падишаха ни, се мъдреше собственият ми портрет - гледах го с нескривано задоволство. За жалост, вероятно поради моята необиграност, приликата не бе чак дотам явна, въпреки че дни наред и трих, и рисувах, съзерцавайки образа си в огледалото; така и не успявах да озаптя вълнението си и то не толкова от това, че се намирах в центъра на рисунката, в центъра на света, колкото поради необяснимата дяволска причина, че изглеждах по-задълбочен, по-сложен и по-загадъчен, отколкото съм в действителност. Какво пък, нека да виждат вълнението ми моите събратя миниатюристи, може пък да го разберат и да го споделят. Хем бях в центъра на всичко като падишах, като крал, хем бях самият себе си. Изпитвах и гордост, и срам. Успях да поуравновеся тези две чувства, поуспокоих се и усетих главозамайващо удоволствие от присъствието си в рисунката. За да изпитам сега това истинско задоволство трябваше талантливо, като франкските майстори, да изобразя себе си посредством всички подробности и багри - бръчките по лицето, диплите на дрехата, вътъкът на плата, сенките, циреите, пъпките, брадата.

По лицата на взрените в рисунката стари приятели освен страх и възхита бе изписано и онова неизменно чувство, което ни съсипваше - завистта. Наред с гневното отвращение, което изпитваха към човека, затънал в греха, те бяха обладани и от нерешителна завист.

- Съзерцавайки нощем рисунката тук, под светилника, аз за пръв път усетих, че Аллах ме е изоставил и че в моята самота единствено дяволът ми предлага подкрепата си - казах.

- Ако действително можех да съм в центъра на вселената - а гледайки рисунката, копнеех за това, - щях да съм неизмеримо по-самотен, въпреки любимото си обкръжение - жената, красива като Шекюре, приятелите абдали, прелестта на властващия в картината червен цвят. Не се боя, че другите може да коленичат в молитвен поклон пред мене, задето съм ярка личност, тъкмо обратното - жадувам го.

- Не съжаляваш ли? - запита Щъркела с тон на човек, току-що излязъл от петъчна проповед.

- Чувствам се като дявола не защото убих двама души, а защото си сътворих такъв портрет. Струва ми се, че ги убих тъкмо за да направя този портрет. Сега обаче самотата ме плаши. Миниатюристът се превръща в роб, когато подражава на франкските майстори, без да е овладял уменията им. Искам да го избегна. Вие разбирате, че ги убих заради желанието им в придворната работилница всичко да продължава постарому; Аллах, естествено, също го е разбрал.

- Но това ще ни докара само нови беди - възкликна любимият ми Пеперудата.

Рязко впих ноктите си в китката на глуповатия Кара, който не откъсваше очи от рисунката, с все сила го стиснах, извих китката му. Кинжалът падна. Сграбчих го.

- Вече нищо не може да ви спаси от бедите, дори и да ме предадете на палача - доближих острия връх на кинжала до окото на Кара, сякаш всеки миг ще го пробода. - Давай иглата!

Измъкна я с другата си ръка и ми я подаде - мушнах я в пояса си. Надникнах в овчите му очи.

- Ужасно съжалявам красивата Шекюре, че не й остана друг изход, освен да се омъжи за тебе. Ако не бях принуден да убия Финяга ефенди, за да ви спася, тя щеше да се омъжи за мене и щеше да е щастлива. Най-добре от всички ви проумях историите за изкусността на франкските майстори, които разправяше баща й. Затова добре си отвори ушите за последното, което ще кажа: Осъзнах, че тук вече няма място за нас, за майстор-миниатюристите, които желаем благодарение единствено на таланта си да живеем достойно. Ако подражаваме на франкските майстори, както го желаеше покойният Лелин и както го пожела Падишахът ни, рано или късно ще ни възпрат ако не подобните на Финяга ефенди и ерзурумците, ще ни възпрат страхливците измежду собствените ни среди и ще бъдат прави, а ние не ще съумеем да стигнем докрай. Сговорим ли се с дявола, опитвайки се да стигнем докрай и да създадем свой стил и индивидуалност като франкските майстори, ще предадем своето минало и пак не е сигурно дали ще успеем - виждате, не ми достигнаха сръчности и познания за тази рисунка. Примитивният портрет, който си направих - дори не приличам на себе си, - ме накара окончателно да се убедя, че за да се овладеят уменията на франкските майстори, са нужни векове - всъщност всички отдавна го знаехме, само се правехме, че не го забелязваме. Ако книгата на Лелин ефенди бъде завършена и изпратена във Венеция, дожът и художниците ще ни се присмеят и толкоз. Ще си рекат, че османците не желаят повече да бъдат османци и ще спрат да се страхуват от нас. Колко прекрасно щеше да е, ако си следвахме пътя на спарите майстори! Никой обаче не го желае - нито Негово Величество Падишахът ни, нито тъжният Кара ефенди, понеже си няма потрет на Шекюре. Тогава стойте си тук и с векове подражавайте на франкските стилове! И слагайте гордо своите подписи върху подражателските си рисунки. Старите хератски майстори се стараеха да изобразяват света, както го вижда Аллах и не се подписваха върху рисунките си, за да скрият своята индивидуалност. А вие ще се подписвате, за да скриете отсъствието на индивидуалност. Има още един изход, и вие го знаете, макар да го криете от мене: Индийският падишах Акбар събира около себе си най-талантливите миниатюристи в света, готов е да ги одари с любов и със злато. Вече е съвсем ясно - ще завършим книгата за хилядната годишнина на исляма не в Истанбул, а в Агра.

- Трябва ли миниатюристът да се превърне в убиец, за да стигне до тези изводи? - възкликна Щъркела.

- Не, достатъчно е да бъде най-талантливият и най-изкусният - отвърнах му, без да обръщам особено внимание на думите му.

Далече нейде на два пъти изкукурига горделив петел. Взех си вързопа, алтъните, турих в папката тетрадката с образците и рисунките си. Мина ми през ума, че бих могъл един по един да ги убия с кинжала, чийто връх бях опрял в гърлото на Кара, но дори сега прекалено обичах приятелите си от детството, с които някога чиракувахме заедно - включително Щъркела, пробол с иглата окото ми.

Любимецът ми Пеперудата се надигна. Изкрещях му, сепнах го, принуждавайки го отново да седне. Това ми вдъхна успокоението, че ще се измъкна жив от текето, разбързах се, а на вратата изрекох грижливо подготвените си думи:

- Моето изтегляне от Истанбул ще заприлича на изтеглянето на Ибн Шакир от завладения от моголите Багдад.

- Тогава ще трябва да вървиш не на Изток, а на Запад -подхвърли завистливият Щъркела.

- На Аллах принадлежи и изтокът, и западът - отвърнах на арабски като покойния Лелин.

- Но изтокът е на Изтока, западът е на Запада - вметна Кара.

- Миниатюристът не бива да се големее - изрече Пеперудата. - Трябва единствено да рисува, както душата му иска, изстрадвайки и Изтока, и Запада.

- Тъй справедливи са думите ти - рекох на Пеперудата, - че ми иде да те разцелувам.

Ала преди дори да пристъпя към него, Кара чевръсто се хвърли към мене. В едната ми ръка бяха вързопът с бельото и алтъните, а под мишницата ми - папката с рисунките. Не можех да се възпра, само и само за да ги опазя. Посегнах му с ръката, в която стисках кинжала. Съдбата не бе благосклонна към него - закачи крака си в подставката, изгуби равновесие, вкопчи се в ръката ми и увисна на нея. Изритах го с все сила, ухапах го за пръстите и го разтърсих. Зави от болка и падна. Тоз път стъпих върху ръката му, стиснах здраво кинжала и изревах към другите двама:

- Седнете си по местата!

Седнаха. Ръгнах върха на кинжала в ноздрите на Кара, както в легендата за Кейкавус. От носа му шурна кръв, а от очите му - умоляващи очи - се зарониха сълзи.

- Казвай сега, ще ослепея ли?

- Според легендата едни получават накървяване, други -не. Ако Аллах е доволен от твоето рисуване, ще ти изпрати своята великолепна тъмнина, за да те доближи към себе си. Тогава ще виждаш не този презрян свят, а фантастичните гледки, които Той вижда. Ако пък не е доволен от твоето рисуване, ще продължиш да си виждаш, както и досега.

- Аз истинската рисунка тепърва ще я създам в страната Индия. Още не съм сътворил творбата, заради която Аллах ще ме съди.

- Не си създавай илюзии, че ще избягаш от франкските стилове - рече Кара. - Знаеш ли, че хан Акбар поощрява всички миниатюристи да се подписват върху произведенията си? Португалските монаси-йезуити отдавна са разпространили из Индия франкските рисунки и стилове. Те са навсякъде.

- Желаещият да остане чист все ще измисли как да постъпи и къде да избяга.

- Да де, ще ослепее и ще забегне в несъществуващи страни - изгаври се Щъркела.

- Защо държиш да останеш чист? - попита Кара. - Бъди като нас и си остани тук.

- Тук цял живот ще подражават на франките, за да открият свой индивидуален стил. Само че как да открият своя индивидуален стил, като подражават на франките?

- Друго не ни остава - въздъхна Кара без капка достойнство.

Неговото щастие, разбира се, не бе рисуването, а красивата Шекюре. Дръпнах окървавения кинжал от носа на Кара и го вдигнах над главата му като палач, готов да отсече нечия глава.

- Поискам ли, като едното нищо ти отсичам главата. Ама ще те помилвам заради щастието на Шекюре и децата й. Бъди добър с тях и без безобразия и простотии. Обещай ми!

- Обещавам.

- Помилван си в името на Шекюре.

Но ръката ми извърши тъкмо обратното на изреченото. С все сила стоварих кинжала върху Кара.

Дали в последния миг успя да се извърти, дали защото аз поотклоних посоката на удара си, ала кинжалът се изметна и вместо в шията, се заби в рамото му. С ужас съзрях онова, което ръката ми извърши от само себе си. Измъкнах затъналия в плътта кинжал, а раната от червена стана яркочервена. Обхвана ме и ужас, и срам. Ако слепотата ме настигне на кораба, да речем, насред Арабско море, никой от моите приятели миниатюристи нямаше вече да отмъсти за мене.

Щъркела, който съвсем основателно се боеше, че ще е следващият, побегна вдън тъмните стаи. Понечих заедно с моята сянка да го последвам със светилника в ръка, ала се побоях и се върнах. Последното, което сторих, бе да целуна Пеперудата на сбогуване. Но миризмата на кръв, настанила се помежду ни, не ми позволи да го целуна така, както ми се искаше - искрено. Той видя как от очите ми потекоха сълзи.

Измъкнах се от текето сред смъртоносната тишина, прекратила рязко воплите на Кара. Отдалечавах се тичешком от мократа, кална градина, от тъмния квартал. Корабът, който щеше да ме отведе в придворната работилница на хан Акбар, потегляше след сутрешния езан - тогава към него от пристанището в Кадърга тръгваше последната лодка. Тичах и плачех.

Минах като крадец през Аксарай и смътно видях на хоризонта първите лъчи на деня. Срещу кварталната чешма, изникнала между зидове, улици и улички, имаше каменна къща - в нея бях прекарал нощта, когато за първи път преди двайсет и пет години дойдох в Истанбул. През пролуката на открехнатата порта отново видях кладенеца, в който исках да се хвърля посред нощ от срам - тогава бях на единайсет - понеже насън се бях напикал в постелята, застлана ми с великодушие и гостоприемство от далечен роднина преди двайсет и пет години. Добрах се до Беязът, там и часовникарският дюкян, дето често оправяха вечно повредения ми часовник, и дюкянът за стъклария, отдето взимах кристални лампи (украсявах ги, за да ги препродам тайно на ценители), канчета за шербет и шишета (рисувах им цветя), и безлюдната, евтина баня, с която бях свикнал - всички те се възправиха насреща ми и отдадоха чест както на мен, така и на моите сълзи.

Беше пусто и в разгроменото кафене, и в дома на красивата Шекюре - от сърце й желаех да бъде щастлива с новия си мъж, който точно сега може би умираше. Когато за първи път изцапах ръцете си с кръв и забродих из истанбулските улици кучетата, мрачните дървета, мъждеещите прозорци, черните комини, забързаните за утринния намаз работливи, нещастни ранобудници и привиденията ме гледаха враждебно, сега обаче, след като признах престъпленията си и реших да напусна града на живота си, ме гледаха дружелюбно.

Подминах джамията „Беязът“ и от хълма загледах Златния рог: Хоризонтът изсветляваше, но водата още бе тъмна. Две рибарски лодки, гемии с отпуснати платна и една забравена галера се поклащаха лениво върху невидимите вълни, сякаш казвайки ми: „Не заминавай, не заминавай!“ А аз си казвах: „Представи си фантастичния живот, който те очаква в Индия, представи си чудесата, които тепърва ще сътвори твоят талант!“

Свърнах от пътя, прекосих тичешком две кални градини и приближих стар каменен дом, потънал в зеленина. Къщата на Майстор Осман, откъдето като чирак всеки вторник го взимах, за да го придружа до придворната работилница - вървях на две крачки след него и мъкнех чантата му, папката, кутията за пера и работната дъска. Тук нищо не бе се променило, ала чинарите в градината и на улицата толкова бяха пораснали, че къщата и улицата излъчваха усещането за помпозност, власт и богатство като от времената на султан Сюлейман.

Понеже пътят, спускащ се към пристанището минаваше наблизо, реших, подстрекаван от дявола, да зърна за последно сводовете на придворната работилница, в която прекарах двайсет и пет години. И така минах по улицата, по която следвах по вторниците Майстор Осман, сетне по улицата с майсторите на стрели, влудяващо ухаеща на липи през пролетта, покрай фурната, от която Майсторът си купуваше питка с кайма, през стръмнината с дюлевите и кестеновите дървета, под които се заседаваха просяците, покрай затворените дюкяни в новата чаршия, дето всяка заран Майсторът поздравяваше бръснаря, през пустеещата сега градина, дето лятно време акробатите издигаха шатрата си за представления, покрай отвратително вонящите ергенски квартири и под миришещите на мухъл византийски сводове, покрай двореца на Ибрахим паша и колоната със змиите, каквито бях рисувал стотици пъти, покрай чинара, рисуван от нас по различен начин, и стигайки „Ат Мейданъ“, минах под кестените и черниците, накацани призори от свраки и врабчета.

Масивната порта на придворната работилница бе затворена. Нямаше никого нито пред портата, нито горе, под сводестия навес. Оглеждах развълнувано спуснатите кепенци на прозорчетата, през които като чираци, когато ни бе притеснено, наблюдавахме дърветата, и тъкмо тогава някакъв мъж ми подвикна.

Креслив, пронизителен, дразнещ ухото глас. Каза, че окървавения кинжал с рубинен ефес, който стисках в ръката, бил негов, че племенникът му Шевкет го отмъкнал от дома му, сговаряйки се с майка си. Което доказвало, че съм от хората на Кара, щурмували снощи дома му и отвлекли Шекюре. Тоя разярен мъж с всезнаещ, пронизителен глас бил сигурен, че Кара няма начин да не се отбие в придворната работилница при приятелите си миниатюристи. Дългата му, със странен червен отблясък сабя и сметката, която незнайно защо реши да подири от мене, си имаха дълга предистория, която обясняваше всичко. Понечих да му кажа, че нещо бърка, ала забелязах яростта, изписана по лицето му. Забелязах, че е обзет от омраза и е готов да ме убие, че ще го стори с един замах. Прииска ми се да му кажа: „Недей, опомни се!“

Той обаче го стори.

Не смогнах дори да вдигна кинжала, само едва приповдигнах ръката, в която стисках вързопа.

Вързопът излетя във въздуха. Червената сабя разсече първо ръката ми, после - врата ми и отсече главата ми.

Че главата ми е отсечена осъзнах по двете странни крачки, които глупашки извървя горкото ми тяло, по безсмисленото полюшване на кинжала в ръката, по рухването ми на земята, по плисналата като фонтан кръв от врата ми. Нещастните ми нозе се движеха от само себе си, гърчеха се напразно в предсмъртни конвулсии като на злощастен агонизиращ кон.

Главата ми тупна и не успях да видя нито убиеца си, нито пълния с алтъни и рисунки вързоп, който все още се мъчех здраво да стискам. Те останаха зад тила ми, откъм стръмнината, спускаща се към пристанището в Кадърга и морето, което никога нямаше да достигна. Главата ми никога нямаше да се обърне и да погледне към тях и към прострялата се зад тях част от света. Забравих ги и се замислих за въжделенията в собствената ми глава.

Мисълта ми, преди сабята да отсече главата ми, беше: Корабът ще потегли от Кадърга; тази мисъл се сля в ума ми с подканящото „побързай“; допълни маминото „Побързай!“ от детството. Мамо, вратът ме боли и не мога да се помръдна.

Това значи била смъртта.

Аз обаче знаех, че все още не съм умрял. Избодените ми зеници не трепваха, ала отворените ми очи виждаха всичко.

Мислите ми бяха изпълнени с всичко, което виждах от равнището на земята. Пътят плавно се извисяваше нагоре. Стените и сводовете на придворната работилница, покривът, небето. Това беше пътят.

Мигът на съзерцание се проточи и разбрах, че сега съзерцанието е вече вид спомняне. Онова време нахлу в ума ми като усещането, което изпитвах при съзерцаването с часове на някоя стара вълшебна рисунка: Съзерцаваш ли я дълго, съзнанието ти прониква във времето на рисунката.

Сега всички времена бяха се превърнали в онова време.

Сякаш никой повече нямаше да ме види и тавата ми с гаснещите мисли щеше да си остане все тъй обърната към тъжната стръмнина, към каменните зидове, към недостижимите черници и кестени в далечината.

Очакването, което нямаше да има край, внезапно ми причини такава мъка и болка, че аз закопнях да напусна това време.

59. АЗ, ШЕКЮРЕ

Кара ни беше укрил в дома на свой далечен роднина, но не мигнах цялата нощ. Поунасях се леко сред похъркване и кашлюкане - деляхме една постеля с Хайрие и децата, - за да се стресна за кой ли път от преследващите ме насън жени и странни същества с отсечени и току-що прикрепени крайници. Призори ме пробуди студът, завих хубавичко Шевкет и Орхан, прегърнах ги, целунах ги по косиците и се помолих на Аллах да ми изпрати щастливия сън от добрите времена, когато сладко заспивах в дома на покойния си баща.

Ала така и не успях да заспя. Подир сутрешния намаз надзърнах през кепенка на тъмната стаичка навън и съзрях онова, което често ми се явяваше в прежните мои щастливи съновидения: Призрачен мъж, изтощен от войната и раните си, върви към мене с познатата си походка и стиска в ръката си тоягата като сабя. Миг преди да прегърна мъжа, аз се пробуждах с разплакани очи. Сега обаче в окървавения мъж на улицата познах Кара - от гърлото ми се изтръгна вик, какъвто никога не се е изтръгвал насън.

Изтичах и отворих вратата.

Лицето му бе подуто и мораво. Носът му кървеше разранен. От рамото до врата му зееше огромна рана. Кръвта бе обагрила в яркочервено предницата на ризата. Усмихна ми се като мъжа от сънищата, добрал се най-сетне до моята къща.

- Влизай.

- Извикай децата. Връщаме се вкъщи.

- Не си в състояние да се добереш до вкъщи.

- Няма от какво да се страхуваш повече. Бил е Велиджан ефенди.

- Маслината... Уби ли го тоя нещастник?

- Забегна в Индия с кораб, потеглил от Кадърга - извърна очите си той, понеже съзнаваше, че не си е свършил работата докрай.

- Ще можеш ли да вървиш до вкъщи? По-добре да ти изкарат един кон.

Имах чувството, че приберем ли се вкъщи, ще умре и ужасно ми дожаля за него. Не само защото можеше да умре, а защото не бе изпитал никакво щастие. Тъжният му, но суров поглед казваше, че не му се умира на чуждо място, че държи да се махне, преди да го видят в такова ужасно състояние. Едва покачиха Кара върху коня.

С вързопи в ръце последвахме из уличките трудно крепящия се връз коня Кара - децата се бояха да го погледнат. Все пак, олюлявайки се в ритъма на коня, Кара успя да им разкаже как е извадил от строя подлия убиец на дядо им и как го е посякъл със сабята. Виждах все по-благосклонните погледи, които му хвърляха децата и се замолих на Аллах да не позволи на Кара да умре.

Вече вкъщи Орхан радостно се развика: „Дойдохме си у дома!“ И аз се преизпълних с надежда, че Азраил ще ни пожали и Аллах ще ни отпусне още време. Макар и да не таях прекомерни надежди, знаех от опит - неведомо е защо и кога Аллах решава да прибере нечий дух.

С големи усилия смъкнахме Кара от коня, заедно го отведохме горе и го настанихме да легне в татковата стая със синята врата. Двете с Хайрие се заехме да го събличаме - раздирахме и режехме с ножица залепналата по тялото му кървава риза, пояса му, смъкнахме обувките и бельото му. Бутнахме кепенците и мекото зимно слънце, заиграло се по клоните на градинските дървета, нахлу в стаята, докосна кани, съдини, кутии с клей, мастилници, стъкленици и ножове за подостряне на пера, и освети смъртнобледата кожа на Кара, раните му с цвят на вишна и на месо.

Натопих в гореща вода чисти парчета плат за чаршафи, насапунисах тялото му и го почистих внимателно, както внимателно се почиства скъп, старинен килим - тъй бих се погрижила единствено за синовете си. Стараех се да не натискам силно синините по лицето му, да не докосвам болезнено разранените му ноздри, като същински лекар прочистих ужасяващата рана на рамото му. И през цялото време не спирах да ломотя мелодично каквото ми скимне - така правех като почиствах децата, докато бяха мънички. Имаше прорезни рани на гърдите и по ръцете. Ухапаните пръсти на лявата му ръка бяха посинели. Парчето плат, с което обмивах тялото му, се пропи с кръв. Докоснах леко гърдите му; усетих мекотата на корема му; вгледах се в члена му: Отдолу, откъм двора, долитаха гласовете на децата. Защо ли някои поети го сравняват с камъшено перо?

Чух Естер да влиза в кухнята - гласът й бе приповдигнат и загадъчен, явно носеше вести; смъкнах се долу.

Естер бе тъй развълнувана, че дори не ме прегърна и разцелува, а тутакси заразправя: Пред портата на придворната работилница намерили главата на Маслината, вързопа му и рисунките, доказващи вината му. Възнамерявал да забегае в Индия и решил, като за последно, да огледа придворната работилница.

Намерили се и свидетели: Още щом зърнал Маслината, Хасан измъкнал червената сабя и с един замах му отсякъл главата.

Слушах я и се чудех де ли е сега горкичкият ми татко. Новината, че възмездието е настигнало убиеца, прокуди страховете ми. Възмездието поражда у човека усещането за покой и справедливост. Любопитно ми беше как ли татко там, дето се намира, е изживял това усещане и внезапно ми хрумна, че светът е дворец с безчет стаи, чиито врати се отварят една подир друга. Често пъти, припомняйки си за нещо или бленувайки, ние минаваме от една стая в друга, макар че повечето от нас, най-вече поради леност, твърде рядко го правят, оставайки си все в същата стая.

- Не плачи, мила - рече Естер. - В края на краищата всичко приключи добре.

Дадох й четири алтъна. Един по един ги пъхна обнадеждено в устата си и лакомо, но неумело ги изпробва на зъб.

- Венецианските неверници наводниха навсякъде с фалшиви алтъни - усмихна се тя.

Когато Естер си тръгна, наредих на Хайрие да не пуска горе децата. Качих се, заключих вратата, обгърнах страстно голото тяло на Кара и сторих онова, което пожела от мене в къщата на обесения евреин в нощта на татковото убийство - повече с любопитство, отколкото с желание, повече с предпазливост, отколкото с боязън.

От векове персийските поети оприличават мъжкия атрибут с камъшено перо, защо ли обаче уподобяват женската уста на мастилница? Алегория, наизустявана и повтаряна многократно, тъй че отдавна е забравено какво я е породило, какъв е нейният смисъл: Маломерността на устата? Или безмълвната загадъчност на мастилницата? Или просто това, че Аллах е художник? Не, любовта не е подвластна на никаква логика и само алогичен човек като мене, непрекъснато загрижен за своето самосъхранение, е способен да я проумее.

Споделям с вас една тайна: Там, в лъхащата на смърт стая онова в устата ми не предизвика у мен никакво вълнение: Ако нещо ме вълнуваше, докато стоях там и усещах как цялата вселена пулсира в устата ми, това бяха радостните възгласи на синовете ми, играещи на двора.

И макар устата ми да бе твърде заета, успях да забележа промяната в погледа на Кара. Каза, че никога няма да забрави лицето ми и устата ми. Кожата му имаше дъх на мухлясала хартия - като старите книги на татко; мирисът на прах и застоялост - мирисът на хазната - бе просмукал косите му. Навремени се забравях и без да искам докосвах раните, оттоците и прорезите - изстенваше като дете, отдалечаваше се постепенно от смъртта и аз разбрах, че все повече ще се привързвам към него. Нашето любене постепенно забърза като гемия, навлязла решително в незнайни морета, тежко издула от вятъра своите гъвкави платна.

Разбрах, че дори на смъртния си одър Кара умело държи руля в тия води, преброждани кой знае колко пъти с кой знае кои безсрамни жени. И представа си нямах дали целувам своята или неговата ръка, дали съм напъхала в устата си своя пръст, или целия си живот, а той - полувъзбуден поради раните и изпитваната наслада, - следеше накъде отива светът с полуотвореното си око, току ме сграбчваше вещо и съзерцаваше лицето ми с възхита, както се съзерцава рисунка, а само миг след това - както се гледа мегрелска блудница.

В мига на върховното удоволствие викът му изригна досущ като виковете на съсичаните легендарни герои от прославените миниатюри за сблъсъка на персийската и туранската армии, и аз се изплаших, че викът му се чува из целия квартал. Ала като истински майстор-миниатюрист, пресметнал и в мига на най-възвишеното си вдъхновение точния замисъл и композиция на рисунката, Кара, дори когато му бе най-хубаво, движеше с ръка камъша си по волята на Аллах, контролирайки мястото ни в света.

- Намазах с мехлем - тъй кажи на децата - раните на баща ви - задъхано изрече Кара.

Тия му думи обагриха любовта ни, сбутана в тясната пролука между живота и смъртта, между забраната и Рая, между безизходицата и срама; а и нейното оправдание. Цели двайсет и шест години след това, чак дордето почина от разрив на сърцето до кладенеца, с моя любим мъж Кара се качвахме през подиробедите в стаята, и докато слънчевият лъч пронизваше кепенците, се любехме, вслушани, поне през първите години, във възгласите на Шевкет и Орхан, и винаги наричахме това „да намажем раната с мехлем“. Дълго време продължавах да спя в една постеля с ревнивите си момчета, за да не страдат от наставленията и ревността на един грубоват и натъжен баща. Знае го всяка разумна жена - къде по-приятно е да спиш, прегърнала децата си, отколкото да спиш, прегърнала измъчен и потиснат от живота мъж.

Да, ние - аз и децата ми, бяхме щастливи, но Кара не беше. Причината можеше да се види и с просто око - раната между шията и рамото му така и не се оправи окончателно; любимият ми мъж си остана недъгав - тъй го и наричаха хората. Не че тази недъгавост затрудняваше живота му, но отстрани не изглеждаше никак приятно. Бях чувала какво приказват за него други жени, зърнали го отдалече -намираха го за привлекателен. Дясното рамо на Кара обаче остана по-ниско от лявото, а вратът му - странно изкривен. До ушите ми стигаха приказки, че жени като мене съзнателно се обвързвали с по-зле изглеждащи от тях мъже, че неговата недъгавост е причина за нещастието му и в същото време е тайната причина за нашето щастие.

Като всички сплетни, и тази съдържаше вероятно частица истина. Вярно е, понякога чувствах колко непълноценен, колко мизерен е нашият живот и се измъчвах, че не мога, както, според Естер, би ми подобавало като на най-голямата красавица, да мина, яхнала гордо коня си по истанбулските улици, обградена от роби, слуги и прислужнички; понякога изпитвах носталгия по мъжа, който като истински лъв гледа на света триумфално с гордо вдигнато чело.

Независимо от причината, Кара неизменно си оставаше тъжен. Виждах, че през повечето време тъгата му нямаше нищо общо с недъгавостта му и вярвах, че нейде дълбоко в душата му се е спотаил тормозещият го джин на тъгата; дори във върховните мигове, когато се любехме. За да успокои този джин, понякога се наливаше с вино, друг път, увлечен от интереса си към рисуването, гледаше рисунките в книгите, или отскачаше до миниатюристите и заедно хукваха подир красиви момчета. Да, имаше период, когато с миниатюристите, калиграфите и поетите откриваха забава и разтуха в каламбурите, в двусмислиците, в иносказанията, в метафорите, в младите красавци и в ласкателствата - тогава забравяше всичко, както когато работеше като секретар при Егри Сюлейман паша и в Дивана. Четири години по-късно умря Падишахът ни, а възкачилият се на престола султан Мехмед загърби рисуването - и от наслада, празнувана демонстративно, интересът на Кара към него се превърна в тайна, изживявана самотно при закрити врати. От време на време разгръщаше книгите на покойния ми баща и се взираше в една рисунка, изработена в Херат по времето на Тимуровия син - да, това бе сцената, когато Ширин се влюбва в Хосроу, съзерцавайки неговото изображение, гледаше я виновно и печално, сякаш бе съхранила се в спомена му сладостна тайна, а не част от властващата и днес из дворцовите среди щастлива, изкусна игра.

На третата година след възкачването на престола на новия падишах, английският крал му изпрати в дар невероятен часовник с музикален механизъм. Седмици наред издигаха огромния часовник насред възвишението в градината на двореца, дето се вижда от Златния рог, а майсторите монтираха зъбните колела, механизмите, различните изображения и скулпторни фигури, докарани от английския кораб заедно с огромния часовник. Хората, струпали се по склоновете на Златния рог и надошлите откъде ли не с лодките си, зяпаха изумено и в захлас как в такт със страховития ритмичен мотив на исполинския часовник, образите и фигурите в човешки ръст, монтирани на него, се задвижиха и заобръщаха, сякаш не бяха творение на рабите на Аллах, а негово собствено; като звън на чан отекваха ударите на часовника из цял Истанбул.

И Кара, и Естер, всеки от тях поотделно, ми казаха, че часовникът, предизвикал възторга на простолюдието, се превръщал в инструмент, демонстриращ мощта на неверниците, което съвсем основателно безпокояло Падишаха ни и религиозните тъпоумници. Тия приказки се множаха и подир време се чу как, пробуждайки се веднъж посреднощ, следващият ни султан Ахмед, вдъхновен от Аллах, грабнал боздугана си, втурнал се от харема към султанската градина и направил на сол часовника с всичките му фигури. Говореше се, че Падишахът ни грабнал боздугана веднага щом зърнал насън озарения лик на Пророка, който го предупредил, че ако позволи на хората да се възхищават от рисунките, че и да се надпреварват с Аллах в сътворяването на човешкия образ, Аллах ще се отвърне от него. Горе-долу така продиктувал събитието Падишахът на предания си летописец. Калиграфите, получили пълни кесии с алтъни, го описали в книгата „Същността на историята“, но на миниатюристите не било възложено да я илюстрират.

Ето как увехна вълнуващата червена роза на миниатюрната живопис, дошла от Персия и цъфтяла сто години в Истанбул. Стиловете на старите хератски майстори и на франкските майстори, предизвиквали толкова спорове и безконечни търкания между миниатюристите, така и не стигнаха до единоборство. Защото рисуването замря; вече не се рисуваше ни както на Изток, ни както на Запад: Миниатюристите не роптаеха, не се гневяха; с безлично покорство и тъга лека-полека се примираха с положението, както старците се примиряват безропотно с болестта. Не се интересуваха, дори не си представяха какво са работели великите хератски и табризки майстори, следвани някога тъй възхитено, не си припомняха какво са работели франкските майстори, на чиито нови методи бяха подражавали някога, раздвоени между завистта и отвращението. Рисунката бе обречена на самота - по същия начин залостените порти на къщите нощем обричат града на мрака. Най-безжалостно се забрави, че някога светът е изглеждал друг.

Книгата на татко остана, за жалост, недовършена. Изработените страници, които Хасан разпиля по земята, бяха иззети и отнесени в хазната, там сръчен и педантичен библиотекар ги включи към различни албуми и ги подвърза заедно с други безинтересни рисунки, правени в придворната работилница. Хасан избяга от Истанбул и повече не се видя. Шевкет и Орхан обаче не забравиха и до днес, че не Кара, а чичо им уби убиеца на баща ми.

Две години след ослепяването си Майстор Осман почина - Главен миниатюрист стана Щъркела. Пеперудата, от чийто талант покойният ми баща се възхищаваше, през последните години от живота си изработваше орнаменти за килими, платове и шатри. Младите калфи от придворната работилница тръгнаха по неговия път. Никой не смяташе отказът от рисуването за голяма загуба. Може би защото никой не бе видял нарисуван собствения си образ.

През целия живот си мечтаех тайно за две рисунки - с никого не съм го споделяла.

1. Копнеех да ме нарисуват. Знаех обаче, че, каквито и усилия да бъдат положени, това е невъзможно, защото за жалост никой от миниатюристите на Падишаха не вярваше, че щом устните и очите не са нарисувани като на китайка, лицето на една жена може да е красиво. Ако пък ме нарисуват в стила на старите хератски майстори като китайска красавица, може би само онези, дето са ме виждали, биха се досетили, че лицето на китайската красавица е всъщност моето лице. А потомците, дори и да се досетят, че очите ми не са дръпнати, просто не биха могли да си представят как е изглеждало лицето ми. Сега, когато поостарях, когато се утешавам със синовете си, бих била много щастлива, ако си имах потрет, направен на младини!

2. Копнеех да бъде сътворена рисунката на щастието: Нещо, към което в едно месневи бе проявил интерес поетът Саръ Назъм от Ран. Зная много добре какво трябва да представлява рисунката. Майка с двете си деца; блажено усмихнато, малкото суче от зърното на едрата майчина гърда, усмихнатата майка го държи в прегръдките си, а очите й са взрени в по-голямото братче, което донейде ревнува. Би ми се искало майката на рисунката да съм аз, а в небето да е изобразена птица - тя трябва да предизвиква усещането, че лети и едновременно, че е застинала блажено в небето за вечни времена; ще ми се тази рисунка да е в стила на старите хератски майстори, които знаеха как да спрат времето. Да, убедена съм, не е лесно.

Моят глупав син Орхан, дето се мъчи да постига всичко с ума си, години наред ме убеждаваше, че моята рисунка на щастието никога няма да бъде сътворена, защото хератските майстори, които знаеха как да спрат времето, нямаше да ме нарисуват такава, каквато съм, а пък франкските майстори изобщо не знаеха как да спрат времето.

Може и да е прав. В края на краищата човек дири щастието в живота, а не в нарисуваната усмивка. Миниатюристите знаят това, но не могат да го изобразят. Ето защо те разменят местата на житейското щастие и на щастието от способността ни да виждаме.

Разказах на сина си Орхан цялата тази история, която не може да бъде нарисувана, та да я опише. Без всякакви угризения му предадох пращаните ми от Хасан и Кара писма и рисунката на конете с размазаното мастило, открита у горкия Финяга ефенди. Орхан е вечно изнервен, свадлив и нещастен и никак не се бои да бъде несправедлив към онези, които недолюбва. Затуй изобщо не хващайте вяра, ако в неговото писание Кара е по-объркан, животът ни е по-труден, Шевкет е по-зъл, а аз съм по-красива и по-безсрамна, отколкото в действителност. Защото всяка история може да бъде съчинена тъй, че да стане красива и ние да й повярваме.

1990-92,1994-98

Орхан Памук

„Името ми е Червен“

турска

първо издание

превод: Розия Самунлова

редактор: Боряна Джанабетска

художник: Христо Хаджитанев

издателство „Еднорог“ тел./факс 980 13 78

e-mail: ednorog@iname.com

София 1000, бул. Княз Дондуков 45

Цена: 9.80 лв.

Бележки

1

Миниатюрист, който украсява ръкописа със заглавки, винетки, флорални и други орнаменти, и позлатява бордюрите. - (Бел. прев.)

2

Под Китай тогава са подразбирали и така наречения Китайски Тюркестан, както и страните, граничещи със Северен Иран, т. е. Изтока и Далечния Изток. - (Бел. прев.)

3

Ибн Араби (1165-1240) - мюсюлмански философ мистик, проповядвал, че мюсюлманинът може да се моли и в църква, и в синагога, без да отдава особено значение на религиозната форма. Затова е обвинен в еретизъм. - (Бел. прев.)

4

Мюсюлманска молитва, извършвана пет пъти на ден. - (Бел. прев)

5

Мюсюлмански проповедник. - (Бел. прев.)

6

Династия на персийските шахове (1502-1736). Неин основател е шах Исмаил I, последовател на шиитския орден Сафавия, управлявал тази династия. - (Бел. прев.)

7

Потомък на Мохамедовия род. - (Бел. прев.)

8

Молитвени домове с жилища на дервишите; мюсюлмански манастири. - (Бел. прев.)

9

Скитащи мизерстващи дервиши, привърженици на мистичното аскетично братство Каландрия, наричани още абдали. - (Бел. прев.)

10

Струнен музикален инструмент. - (Бел. прев.)

11

Подкана към молитва от минарето на джамията. - (Бел. прев.)

12

Народен разказвач, сладкодумец. - (Бел. прев.)

13

Бостанджии - градинари, които се грижат за парковете, за зеленчуковите и овощни градини в султанския дворец. Гълмани - млади християни с добро образование, които влизат в корпуса на дворцовите слуги. Хелваджии - майстори на всякакви сладкарски изделия при султанския двор. - (Бел. прев.)

14

Упокойна молитва - (Бел. прев.)

15

Тестени топки, залети със сироп (араб.). - (Бел. прев.)

16

Гробници на изтъкнати мюсюлмани. — (Бел. прев.)

17

Тарика (букв. - път) е метод за мистично познание на истината. Едно от многото Тарика-братства през XV век в Иран приема името Тарикат. - (Бел. прев.)

18

Фараонът, с когото се е сражавал Муса (библейският Мойсей), почитан от мюсюлманите като Пророк. Според Корана Аллах погубва такива като Фараона, защото приемат знаменията на Свещената книга за лъжа. - (Бел. прев.)

19

Мистични мюсюлмански братства. - (Бел. прев.)

20

Адем - Библейският Адам. - (Бел. прев.)

21

Посланик на Господа - една от титлите на Пророка. - (Бел. прев.)

22

Предмолитвено измиване на ръцете и краката. - (Бел. прев.)

23

Айятите са знаменията в Свещения Коран, съдържащи се в сурите. - (Бел. прев.)

24

По три пъти се измива всеки предмет, за който се смята, че е осквернен от религиозна гледна точка. - (Бел. прев.)

25

Франки е тогавашното обобщено название на французи, латини, англосаксонци, немци и др. - (Бел. прев.)

26

Имот, завещан за богоугодни и благотворителни цели. - (Бел. прев.)

27

Камаладдин Бехзад - (ок. 1455-1535) миниатюрист от Хератската (на името на град Херат) школа, една от най-известните школи за миниатюрна живопис в Средния Изток, създадена към 1410 г. Последователите на тази школа се занимават предимно с изработването на книги. - (Бел. прев.)

28

Пир - свят покровител на различни занаяти. - (Бел. прев.)

29

Незами Генджяви - (ок. 1141-1209) персийски поет и мислител; Абдулкасим Фердоуси (ок, 940-1020) персийски поет. - (Бел. прев.)

30

Ширазката школа на миниатюрната живопис възниква през първата половина на XIV в. - (Бел. прев.)

31

Мюсюлманско духовно училище. - (Бел. прев.)

32

Герои от поемата на Незами „Лейла и Маджнун". - (Бел. прев.)

33

Автор на "Книга за духа“ е видният ханбалитски (ханбалитите са привърженици на едни от най-консервативните възгледи в ислямския традиционализъм) теолог Ибн ал Каийм ал Джаузия - починал около 1350 г. - (Бел. прев.)

34

Земя, доходът от която се предоставя на тимариот. Той може да бъде военен или чиновник от администрацията. - (Бел. прев.)

35

Ковчежникът, който се занимава с разходите в султанския двор. - (Бел. прев.)

36

Герой от „ Шахнаме“ па Фердоуси. - (Бел. прев.)

37

Герой от „ Ескандарнаме“ на Незами - поема за Александър Велики. - (Бел. прев.)

38

Безплътно създание, творение на Аллах. Джиновете населяват земята и долните небеса, никои се прокрадват до Седмото небе, за да подслушват ангелите, които ги прогонват с камъни - падащите звезди. - (Бел. прев.)

39

Вътрешното пространство на османските къщи е организирано около централна софа - нещо като вестибюл, дневна, откъдето се влиза във всички останали стаи. -(Бел. прев.)

40

„Книга на празниците“, в която чрез отделни миниатюри се пресъздават 52-дневните празници, отбелязващи обрязването на султански син. - (Бел. прев.)

41

Авторът вероятно използва като прототип известния Накаш Осман, създал „Сурнаме“-то от 1581 г. Неговото произведение е не само важен исторически паметник, но и истинско произведение на изкуството. - (Бел. прев.)

42

Мюсюлманското летоброене, чието начало е свързано с годината на бягството на Мохамед от Мека в Медина - 622 г. - (Бел. прев.)

43

Един от най-известните производствени и търговски центрове за килими в Османската империя. - (Бел. прев.)

44

Старинни шапка, около която се омотава чалмата. - (Бел. прев.)

45

Друговерците в Османската империя са носели строго регламентирани по цвят и кройка дрехи. - (Бел. прев.)

46

Женска връхна дреха - покривало. - (Бел. прев.)

47

Недиме - придворни дама, събеседница. - (Бел. прев.)

48

Карун - библейския Корей, легендарен богаташ, прокълнат от Мойсей заради своята алчност и погълнат от земята заедно с богатствата си. - (Бел. прев.)

49

Абдурахман Нураддин ибн Ахмад Джами (1414-1492) - персийски поет и философ-мистик, най-великият поет в Херат по времето на тимуридите. - (Бел. прев.)

50

Поетична форма, състояща се от римувани двустишия. - (Бел. прев.)

51

Арабското название от VII век на местността между реките Амударя и Сърдаря, в която са и градовете Самарканд, Бухара и др. - (Бел. прев.)

52

В Османската империя до 3 ноември 1928 г., когато със закон Кемал Ататюрк въвежда латиницата, е била официално използвана арабската азбука, в която се пише отдясно наляво - (Бел. прев.)

53

Абу Хамид Газали (1058-1111) - виден мюсюлмански теолог. - (Бел. прев.)

54

Началник на финансовата администрация. - (Бел. прев.)

55

Професията шахнамеджи се създава в края на XV и началото на XVI век. Това са историографите на османските султани. „Шахиаме" - историческо описание на една династия или на един управник. - (Бел. прев.)

56

Обрязване при мюсюлманите. - (Бел. прев.)

57

Става дума за големия хиподрум, построен по времето на император Септимий Север и разширен от Константин Велики. По-късно е разрушен и се превръща в площад „Ат Мейданъ“ (букв. „Конският площад")- (Бел. прев.)

58

Уред за стягане на краката при бой с пръчка. - (Бел. прев.)

59

„Книга за победата“. - (Бел. прев.)

60

Султански герб, съставен от сложно преплетени арабски буквени знаци, означаващи името на султана. - (Бел. прев.)

61

Стихотворно произведение в класическата източна литература, състоящо се от пет поеми на един автор. - (Бел. прев.)

62

Тук и по-нататък в книгата като подзаглавия авторът използва букви от арабската азбука, но с тяхното турско произношение. - (Бел. прев.)

63

Герой от поемата на Незами „Хосроу и Ширин“. - (Бел. прев.)

64

Рашидуддин Фазлуллах (1247-1318) - философ, историк и лекар, теоретик на мистичната теология. - (Бел. прев.)

65

Връхна женска наметка. - (Бел. прев.)

66

Минтан - къса горна дреха с права яка и ръкави. - (Бел прев.)

67

„Книга за облеклото“. - (Бел. прев.)

68

Мистици, свързани в религиозно братство. - (Бел. прев.)

69

Владетелска титла в Османската империя и при моголите. - (Бел. прев.)

70

Проповед, произнасяна в петък или по празниците. - (Бел. прев.)

71

Абу Мухаммад Абдаллах Саади (ок. 1210-1292) - персийски поет и философ. -(Бел. прев.)

72

Джеляледдин Руми Мевляна (1207-1272) - турски поет мистик, основал суфийския орден Мевлевия през XIII век в град Коня. - (Бел. прев.)

73

Представител на хератската школа на миниатюрната живопис от втората половина на XV век. - (Бел. прев.)

74

Въоръжен пазач, а така също и офицер от султанската гвардия, който разнасял и оповестявал султанските заповеди. - (Бел. прев.)

75

Малик ибн Анас (713-795) - основател на така наречената "Мединска школа", теоретик на правото. - (Бел.прев.)

76

Ахмад ибн Ханбал (780-855) - признат за един от най-значимите систематизатори на традиционното вероучение. - (Бел. прев.)

77

Последователи на мюсюлманска школа, основана от Мухаммад ибн Ханифа (637-700) - син на Али. Според ханифиите Корана е източник на истината изцяло и без всякакви уговорки.- (Бел. прев.)

78

Последователи на школа, носеща името на своя създател Мухаммад ибн Идрис Шафии (767-819). Първи анализира четирите основи на правото и синтезира вижданията на Ханифа и Малик, като търси компромисен път между стриктното следване на традицията и независимото логично съждение. - (Бел. прев.)

79

Дъщеря на султана от морганатичен брак. - (Бел. прев.)

80

Глава на мюсюлманското духовенство. - (Бел. прев.)

81

Богословско-юридическо решение, което тълкува спорен въпрос и дава указания за практическо приложение въз основа на мохамеданския религиозен закон - Шериата. Това решение не подлежи на апелация. - (Бел. прев.)

82

Висш чиновник, който освен за корпуса на градинарите в двореца е отговарял и за увеселенията, надзиравал е бреговете на Златния рог, Босфора и Мраморно море край столицата, а така също като съдебен служител е ръководел екзекуциите на висши сановници, извършвани в двореца. - (Бел. прев.)

83

Диван - в случая - събрани стихове на някой поет, разположени според азбучния ред на римите. В Османската империя Диван означава и Държавен съвет. - (Бел. прев.)

84

Мухаммад Сулеймаи Фузули (1494-1556) - персийски поет. - (Бел. прев.)

85

Библейските мадиамци - пустинни номади, свързани с Авраам чрез сипа му Мадиам. - (Бел. прев.)

86

Тази поема с библейско-кораничен сюжет, в чиято основа е залегнала легендата за Йосиф (Юсуф), се приписва на Фердоуси. - (Бел. прев.)

87

„Книга за деянията" - сборник със сцени от султанския двор, лова, войните, забавленията... - (Бел. прев.)

88

Храмът в Мека, в който се намира „ черният камък“, низпослан от Аллах, в чиято посока се обръщат мюсюлманите при молитва.- (Бел. прев.)

89

Иса - Иисус Христос. - (Бел. прев.)

90

Халиф - глава на мюсюлманска община, наместник на Пророк Мохамед. Първите четирима халифи са най-приближените хора на Мохамед, обявени са за „праведни халифи",- (Бел. прев.)

91

Някогашна мастилница с прикрепена към нея кутийка за пера. - (Бел. прев.)

92

Главен вратар - надзиравал подчинените си вратари, охраняващи портите на двореца, придружавал членовете на Дивана по време на заседания и чуждите посланици при техните аудиенции.- (Бел. прев.)

93

Ангел на смъртта (библейският архангел Михаил), който се явява, за да вземе душата на умиращия. - (Бел. прев.)

94

Посредник между Господ и Пророците (библейският архангел Гавриил). - (Бел. прев.)

95

Джалаладдин ас Суиути (1445-1505) - ислямски теолог, граматик, езиковед. - (Бел. прев.) 182

96

Безквасен обреден еврейски хляб. - (Бел. прев.)

97

Връхна дреха с подплата. - (Бел. прев.)

98

Воал, було. - (Бел. прев.)

99

Ученици в медресе. - (Бел. прев.)

100

Стил, който се характеризира със своята експресивност и гротескност, наречен на името на Мехмед Сиях Калем, един от създателите на османския период в миниатюристиката. - (Бел. прев.)

101

Конят, с който Мохамед извършил нощно пътешествие от Мека до Йерусалим.-(Бел. прев.)

102

Така наричали човека, който е в подготвителен период за влизане в суфиско братство. - (Бел. прев.)

103

Тук - глава на суфиско братство. - (Бел. прев.)

104

Предание за думите и действията на Мохамед, засягащи различни религиозно-правни страни в живота на мюсюлманската общност. - (Бел. прев.)

105

Мухаммад Бухари (810-870) - известен познавач на хадисите, записал и събрал около 800 000 хадиси, от които определил като „безупречни" 7400 и съставил първия сборник с класифицирани хадиси,- (Бел. прев.)

106

Мир Сайид Али (XV в.) - миниатюрист от хератската школа, ученик на Бехзад. -(Бел. прев.)

107

Книга за външния вид на човека. - (Бел. прев.)

108

Шамсаддин Хафез (1325-1389) - персийски поет. - (Бел. прев.)

109

Прогоненият от небесата ангел. Той отклонявал вярващите от правия път и се превърнал във враг на Аллах; Дявол. Сатана. - (Бел. прев.)

110

Мюсюлманският свещен закон. Той систематизира и регулира светските и религиозни отношения между правоверните, икономическия, политически и културен живот на индивида и общността. - (Бел. прев.)

111

Използват се за украса в стаята на младоженката. - (Бел. прев.)

112

Посоката към Кааба, главният храм на мюсюлманите в Мека. - (Бел. прев.)

113

Призив към заупокойна молитва. - (Бел.прев.)

114

Емин - чиновник, назначен от администрацията да контролира и ръководи отдадените под аренда имоти и приходи, интендант. - (Бел. прев.)

115

Портата на поздрава (Бабюсселям), построена през 1524 г. от Сюлейман Великолепни. В нейните кули затваряли осъдени на смърт. - (Бел. прев.)

116

Групата на занаятчиите, задоволяващи потребностите на двореца. Броят им при различни султани варирал между двеста и четиристотин души. - (Бел. прев.)

117

Сградите, в които се помещават вътрешните служби на двореца, включително и харемът. - (Бел. прев.)

118

Така са наричали различните видове шапки в Османската империя. - (Бел. прев.)

119

Книги за проницателността. - (Бел.прев.)

120

Ага - титла, давана на високопоставени и заслужили хора в Османската империя. - (Бел. прев.)

121

Ръководител на вилаетска канцелария - (Бел. прев.)

122

Ръководител на секретарите на Дивана. - (Бел.прев.)

123

Управител на вилает. - (Бел. прев.)

124

Книги, посветени на военните походи. - (Бел. прев.)

125

„Книга за ветеринаря - (Бел. прев.)

126

През тази порта се влиза в първия двор на двореца. — (Бел. прев.)

127

Залата за аудиенции, където султанът приема посетители. - (Бел. прев.)

128

Библейският пророк Илия. - (Бел. прев.)

129

Ниша в стената на джамията, указваща посоката, към която са обърнати лицата на молещите се. - (Бел. прев.)

130

Нощта на възнесението на Мохамед. - (Бел. прев.)

131

Ибн Мансур ал Халадж (ок. 858-922) - един от най-видните представители на суфизма, осъден на смърт, защото подлагал на опасност догмата на исляма. -(Бел. прев.)

132

Ахмад ал Газали (пон. ок. 909 г.) - философ и мистик, автор на много трактати за любовта. Един от най-известните е „Иблис, прокълнат от любов“.- (Бел. прев.)

133

Библейската Ева. - (Бел.прев.)

134

Помощник на някой висш чиновник в Османската империя. - (Бел. прев.)

135

Стил в арабското писмо. - (Бел.прев.)

136

Персонажи от знаменития индийски епос „Панчатантра“, преведен на арабски и персийски още през средните векове. - (Бел. прев.)

137

Митична страна от персийския епос, враждуваща с персите. По-късно започват да наричат Туран областта, населена с тюркски племена. - (Бел. прев.)

138

Библейският Ной. - (Бел. прев.)

139

Букв. „червени глави" - тюркски номадски племена, съставляващи главното ядро от войската на персийския шах Исмаил; отличителният им знак била чалма с дванайсет червени ивици; къзълбашите вярват в Али, някои техни обреди напомнят християнските, поради което са считани за еретици. - (Бел. прев.)

140

Лирически или вакхически стихотворения. - (Бел. прев.)

141

Включва населяваните от гърци и латини територии около Истанбул, както и някои райони от Византия. Същевременно страната Рум обхваща владенията на селджуците. Олицетворявала е представата за Запада. - (Бел. прев.)

142

"Книга за Селим", описваща управлението на Селим Явуз. - (Бел. прев.)

143

Библейският Мойсей. - (Бел. прев.)

144

Цитат от Свещенният коран, сура Творецът, айяти 20, 21, 22 - (Бел. прев.)

Content

Орхан Памук
Името ми е Червен

1. АЗ СЪМ МЪРТЪВ

2. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

3. АЗ, КУЧЕТО

4. ЩЕ МЕ НАРЕКАТ УБИЕЦ

5. АЗ СЪМ ВАШИЯТ ЛЕЛИН

6. АЗ, ОРХАН

7. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

8. МОЕТО ИМЕ Е ЕСТЕР

9. АЗ, ШЕКЮРЕ

10. АЗ СЪМ ЕДНО ДЪРВО

11. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

12. ВИКАТ МИ ПЕПЕРУДАТА

13. ВИКАТ МИ ЩЪРКЕЛА

14. ВИКАТ МИ МАСЛИНАТА

15. МОЕТО ИМЕ Е ЕСТЕР

16. АЗ, ШЕКЮРЕ

17. АЗ СЪМ ВАШИЯТ ЛЕЛИН

18. ЩЕ МЕ НАРЕКАТ УБИЕЦ

19. АЗ, ПАРАТА

20. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

21. АЗ СЪМ ВАШИЯТ ЛЕЛИН

22. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

23. ЩЕ МЕ НАРЕКАТ УБИЕЦ

24. МОЕТО ИМЕ Е СМЪРТ

25. МОЕТО ИМЕ Е ЕСТЕР

26. АЗ, ШЕКЮРЕ

27. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

28. ЩЕ МЕ НАРЕКАТ УБИЕЦ

29. АЗ СЪМ ВАШИЯТ ЛЕЛИН

30. АЗ, ШЕКЮРЕ

31. МОЕТО ИМЕ Е ЧЕРВЕН

32. АЗ, ШЕКЮРЕ

33. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

34. АЗ, ШЕКЮРЕ

35. АЗ, КОНЯТ

36. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

37. АЗ СЪМ ВАШИЯТ ЛЕЛИН

38. АЗ, МАЙСТОР ОСМАН

39. МОЕТО ИМЕ Е ЕСТЕР

40. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

41. АЗ, МАЙСТОР ОСМАН

42. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

43. ВИКАТ МИ МАСЛИНАТА

44. ВИКАТ МИ ПЕПЕРУДАТА

45. ВИКАТ МИ ЩЪРКЕЛА

46. ЩЕ МЕ НАРЕКАТ УБИЕЦ

47. АЗ, ДЯВОЛЪТ

48. АЗ, ШЕКЮРЕ

49. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

50. НИЕ, ДВАМАТА АБДАЛИ

51. АЗ, МАЙСТОР ОСМАН

52. МОЕТО ИМЕ Е КАРА

53. МОЕТО ИМЕ Е ЕСТЕР

54. АЗ, ЖЕНАТА

55. ВИКАТ МИ ПЕПЕРУДАТА

56. ВИКАТ МИ ЩЪРКЕЛА

57. ВИКАТ МИ МАСЛИНАТА

58. ЩЕ МЕ НАРЕКАТ УБИЕЦ

59. АЗ, ШЕКЮРЕ

Бележки