Алина Бронски

Последната любов на баба Дуня

ПРЕЗ НОЩТА ОТНОВО МЕ СЪБУЖДА Константин, петелът на Маря. За Маря той е нещо като мъжозаместител. Отгледала си го е от малко пиленце, но понеже непрекъснато му е угаждала, е доста разглезен; сега обаче вече е стар и не става за нищо. Ходи наперен по двора й и поглежда крадешком към мен. Вътрешният му часовник е объркан, всъщност винаги си е бил такъв, но не вярвам, че това е свързано с радиацията. Не може за всички глупаци на този свят да е виновна радиацията.

Отмятам завивката и пускам краката си на земята. Върху дървения под е постлано чердже, което сплетох от стари, накъсани на ивици чаршафи. През зимата имам много време, тъй като тогава не се налага да се грижа за градината. През зимата рядко излизам навън, може би само да донеса вода или дърва или да изрина снега пред вратата. Но сега е лято и отрано съм на крака, за да извия врата на петела на Маря.

Всяка сутрин се изумявам, като погледна към краката си, които в немските туристически сандали изглеждат възлести и широки. Сандалите са много здрави. Надживяват всичко, след няколко години най-вероятно и мен.

Краката ми невинаги са били така разплути. Едно време бяха нежни и слаби, прашни от уличната мръсотия, прекрасни и без обувките. Егор обичаше краката ми. Беше ми забранил да тичам боса, защото мъжете се възбуждали още като зърнели пръстите ми.

Днес, ако мине да ме види, само ще му посоча към подутините в туристическите си сандали и ще кажа: „Виждаш ли какво остана от целия този разкош?“.

А той се ще се засмее и ще отвърне, че те все още изглеждат привлекателно. Откакто умря, стана много учтив, проклетият лъжец.

Имам нужда от няколко минути, докато ми се раздвижи кръвта. Изправила съм се и се подпирам на края на леглото. Главата ми е леко замаяна. Константин, петелът на Маря, грачи, като че го душат в тоя момент. Може би пък някой и да ме е изпреварил.

Взимам пеньоара си от стола. Някога той беше пъстър, червени цветя на черен фон. Сега цветята вече не се виждат. Но пък е чист, за мен това е най-важното. Ирина обеща да ми изпрати нов халат. Вмъквам се в него и завързвам колана. Изтърсвам пухената завивка, покривам с нея леглото, заглаждам я, разстилам отгоре бродираната кувертюра. После се отправям към вратата. Първите стъпки след събуждането винаги са бавни.

Небето виси над селото светлосиньо като избелял от пране чаршаф. Вижда се частица от слънцето. Главата ми не може да проумее как за всички свети едно и също слънце: за английската кралица, за президента негър в Америка, за Ирина в Германия, за Константин, петела на Мая. И за мен, баба Дуня, която допреди трийсет години е слагала шини при костни счупвания и е израждала хорските бебета, а пък днес реши да стане убийца. Константин е едно тъпо създание, от шума му няма никаква файда. Освен това отдавна не съм яла пилешка супа.

Петелът седи върху оградата и ме наблюдава. С ъгълчетата на очите си виждам Егор, който се е подпрял на ствола на ябълката ми. Устата му със сигурност е разтеглена в иронична усмивка. Оградата е крива и се клатушка от вятъра. Глупавата птица се опитва да запази равновесие като пиян въжеиграч.

— Ела насам, съкровището ми — казвам. — Ела, ей сегинка ще ми млъкнеш.

Протягам ръка. Той пляска с крила и кукурига. Менгушите му са повече сиви, отколкото розови, и треперят нервно. Опитвам се да си спомня на каква възраст е. Маря няма да ми прости, мисля си аз. Но протегната ми ръка остава да виси във въздуха.

Защото още преди дори да съм докоснала петела, той тупва в краката ми.

* * *

Маря казва, че ще й се пръсне сърцето. Значи трябва аз да го направя.

Тя седи при мен на двора и си секне носа в карирана носна кърпичка. Извърнала е глава, за да не гледа как скубя отпуснатите пера и ги хвърлям в една найлонова торбичка. Из въздуха се носи перушина.

— Той ме обичаше — казва тя. — Винаги, когато влизах в двора, той така ме поглеждаше.

Торбичката е наполовина пълна. Константин лежи на скута ми, вече едва ли не е неприлично гол. Едното му око е наполовина отворено и гледа към небето.

— Виж — казва тя. — Той изглежда така, като че ли още ни чува.

— Едва ли е останало нещо, което вече да не е чул от теб.

Казах самата истина. Маря винаги си приказваше с него. Това ми дава повод за опасение, че от сега нататък ще ми се наруши спокойствието. Всички хора освен мен имат нужда от някого, с когото да си говорят, а пък Маря особено много. Аз съм й най-близката съседка, парцелите ни са отделени само чрез оградата. А тя някога може и да е била истинска, но сега не е. Вече е повече представа, че тук някога е имало ограда.

— Разкажи най-сетне какво точно се случи — гласът на Маря е като глас на вдовица.

— Вече хиляди пъти ти разказах. Излязох, защото той грачеше, след което изведнъж падна от оградата. Точно в краката ми.

— Да не би някой да го е проклел.

Кимвам. Маря вярва в такива неща. По лицето й се стичат сълзи и потъват в дълбоките бръчки. При това тя е поне десет години по-млада от мен. Откъм образование не е стигнала много нагоре, по професия е доячка, обикновена жена. Тук няма дори крава, но пък има коза, която живее с нея вътре в къщата и заедно гледат телевизия, когато телевизорът работи. Така Маря си има за другар едно дишащо създание. Само дето козата не може да отговаря на въпросите й. Затова отговарям аз.

— Че кой пък да го прокълне глупавия ти петел.

— Шшшт. Така не се говори за покойник. И освен това хората са зли.

— Хората са мързеливи — казвам аз. — Ще го сготвиш ли?

Тя махва с ръка.

— Добре. Тогава аз ще го сготвя.

Тя поклаща глава и поглежда плахо в торбичката с перата.

— Всъщност исках да го погреба.

— Трябваше да го кажеш по-рано. Сега до тялото ще се наложи да положиш и перата, та неговите хора на небесата да не му се подиграват.

Маря се замисля.

— Ах, какво пък. Ти го сготви и ми дай половината от супата.

Знаех си, че така ще приключи всичко. Рядко се случва да ядем месо, а Маря по принцип си е ненаситна.

Поклащам глава и дърпам сбръчкания клепач над стъкленото око на петела.

* * *

Това с небесата го казах просто ей така. Аз не вярвам в такива неща. Искам да кажа, че вярвам, че има небе, което е над главите ни, но знам, че мъртвите ни не са там. Дори и като малко момиче не вярвах, че човек може да се сгуши из облаците като в пухена завивка. Вярвах, че могат да се ядат като захарен памук.

Нашите мъртви са сред нас, често те дори не знаят, че са мъртви и че телата им гният в земята.

Черново не е голямо, но си имаме собствено гробище, защото в Малиши вече не искат покойниците ни. В момента в градската управа се обсъжда дали за починалите от Черново, ако бъдат погребани в Малиши, да се изисква оловен ковчег, тъй като облъчената материя продължава да облъчва дори и когато вече не е жива. Докато въпросът бъде решен, си направихме временно гробище там, където преди сто и петдесет години е имало църква, а допреди трийсет години селско училище. Скромно място с дървени кръстове, а малкото гробове дори не са отделени с оградки.

Ако мен ме питат, не искам да бъда погребана в Малиши. След злополуката с реактора аз, както почти всички, се изнесох. Това беше през хиляда деветстотин осемдесет и шеста и отначало дори не разбрахме какво се е случило. След това в Черново пристигнаха ликвидатори в защитни костюми и с писукащи уреди, които разнасяха нагоре и надолу по главната улица. Избухна паника, семействата с малки деца най-бързо си събраха багажа, навиха дюшеците на руло и натъпкаха бижута и чорапи в чайниците, завързаха мебели върху горните багажници на колите си и потеглиха нанякъде. Трябваше да се бърза, тъй като нещастието не се беше случило предния ден, но никой за нищо не ни беше известил.

Тогава бях още много млада, някъде към петдесет, но децата вече не живееха у дома. Затова не се разтревожих кой знае колко. Ирина следваше в Москва, а Алексей тъкмо беше отишъл на обиколка из Алтай. Бях една от последните, които напуснаха Черново. Помагах на другите да съберат нещата си в чували и да разковат дъските от пода, под които бяха скрили банкноти. Всъщност изобщо не виждах причина, поради която трябваше да тръгна закъдето и да е.

Егор ме натика в една от последните коли, които бяха изпратени от столицата, и самият той се смести вътре. Егор се беше заразил от паниката, като че ли от яйцата му щяха да се пръкнат още много деца и затова сега се налагаше да бъдат преместени на сигурно място. Сякаш в слабините му отдавна всичко не беше виснало празно и отпуснато от алкохола. Вестта за реактора временно вкара разум в главата му, но после той почна да хленчи, че идвал краят на света, с което взе да ми лази по нервите.

Нямам голяма тенджера вкъщи, защото от завръщането си живея сама. Гостите не се редят на опашка. Никога не готвя да има за после, а всеки път си правя прясно ядене, само борша си притоплям по няколко пъти. А той с всеки следващ ден става все по-вкусен.

Изваждам от шкафа най-голямата тенджера, която намирам. Търся подходящ похлупак. През годините съм събрала много капаци, които не пасват точно на нищо, но за мен са добри. Отсичам главата и краката на петела за супата, после и трътката, която давам на котката. Слагам петела в тенджерата, към тях главата и краката, един обелен морков от градината, глава лук с люспите, за да получи бульонът златист цвят. Изсипвам кладенчова вода от кофата — толкова, че да покрие всичко. Бульонът ще стане хранителен, тлъст и лъскав.

Когато стана това с реактора, аз бях от хората, които леко се отърваха. Децата ми бяха на сигурно място, мъжът ми бездруго нямаше да изкара още дълго, а моята плът по това време беше още издръжлива. По принцип нямаше какво да изгубя. И бях готова да умра. Работата ми ме беше научила никога да не изпускам из очи тази възможност, за да не се случи така, че някой ден да бъда неприятно изненадана.

И до днес всеки ден се изненадвам приятно, че още ме има. Всеки втори ден се питам да не би пък да съм някоя от мъртвите, които ходят като призраци наоколо и не искат да разберат, че имената им вече са изписани по гробовете. Някой трябва да им го каже, но кой ли ще има тази дързост. Доволна съм, че на мен никой повече няма какво да ми казва. Видяла съм всичко и вече не ме е страх от нищо. Смъртта може да идва, но бих помолила да го направи по-учтиво.

Водата в тенджерата почна да образува мехурчета. Намалявам огъня, взимам от кукичката един черпак, обирам пяната, която, сива и плътна, се е събрала по краищата. Ако водата продължи да ври, пяната ще се накъса на много малки парченца и ще се разпространи из целия бульон. Сега тя стои мътна и неапетитна върху решетестата лъжица, прилича на сплъстен сив облак. Пускам я да се плъзне към котешката купичка. Котките са по-нечувствителни от нас. Тази е дъщерята на котката, която вече беше в къщата ми, когато се върнах. На практика тя беше стопанката, а аз нейна гостенка.

Малкото съседни села са изоставени. Къщите са си там, но стените им са тънки и килнати на една страна, а копривата е порасла до покрива. Няма дори плъхове, защото плъховете се нуждаят от боклук — пресен, мазен боклук. Плъховете се нуждаят от хора.

Можех да си избера всяка една къща в Черново, след като се върнах. Избрах си моята предишна. Вратата зяпаше отворена, газовата бутилка беше само наполовина изразходвана, кладенецът бе на няколко минути път пеша, а градината все още се разпознаваше къде е била. Скубах копривата и подрязвах къпините, седмици наред не правех нищо друго. Беше ми ясно: имам нужда от тази градина. Ходенето пеш до автобусната спирка и дългото пътуване до Малиши не са ми по силите, за да го правя често. Но без ядене три пъти на ден не може.

Оттогава обработвам една трета от градината. Това ми стига. Ако имах по-голямо семейство, щях да изчистя цялата. Хубаво, че преди реактора така добре се бях грижила за всичко. Парникът е бижу, излязло изпод ръката на Егор, и аз бера домати и краставици седмица преди всички останали в селото. Има зелено и червено цариградско грозде и червен, бял и черен касис, стари храсти, които през есента внимателно подрязвам, за да тръгнат нови филизи. Имам две ябълки и ъгъл с малини. Плодороден район е тук.

Супата къкри на най-слабия огън. Оставям я два, най-добре три часа така да се вари, докато старото месо омекне и се отдели от костите. Като при хората е: старото месо не се побеждава лесно.

Миризмата на пилешка супа побърква котката. Вре се с мяукане в краката ми, търка се в дебелите вълнени чорапи на прасците ми. Че остарявам, забелязвам по това, че мръзна. Дори и през лятото вече не излизам от къщи без вълнени чорапи.

Котката е бременна, след това ще й дам кожата и хрущялите на петела. Понякога тя гони бръмбари и паяци. Много паяци имаме в Черново. След реактора животинките се размножиха. Преди година тук дойде един биолог, който фотографира паяжините в дома ми. Оставям ги да си висят, макар че Маря казва, че като домакиня съм била повлекана.

Хубавото на старостта е, че никого не моля за разрешение за каквото и да било — нито дали ми се разрешава да живея в старата си къща, нито дали да оставя паяжините да висят. Паяците също бяха тук преди мен. Биологът ги снима с един фотоапарат, който приличаше на оръжие. Постави прожектори и освети всяко ъгълче от къщата ми. Нямах нищо против, нека си върши работата на спокойствие. Само да си беше понамалил звука на уреда, че от писукането му ме засърбяваше гърбът.

Биологът ми обясни защо сме имали толкова много насекоми. Защото след реактора в района ни останали много малко птици. Затова бръмбарите и паяците се размножавали, необезпокоявани от никого. Защо обаче тук има и толкова много котки, той не можа да ми обясни. Вероятно котките притежават нещо, което ги предпазва от злините.

Втора котка се промъква през вратата. Тази, която живее при мен, веднага прави гърбица. Тя си е звяр и не пуска никой да прекрачи прага.

— Хайде, бъди мила — казвам аз, но тя не иска да е мила. Издава нещо като „цшшш“ и „пшшш“, а козината й се вирва нагоре. Има само половин опашка, другата половина някой й я е отрязал. Винаги съм имала котки и кокошки, по-рано и кучета, това ми харесва в селския живот. Също така е и една от причините, поради които се върнах. Животните тук не са побъркани, както тия в града, дори и като са облъчени и останали инвалиди. От теснотията и шума в града котките и кучетата пощуряват.

Навремето Ирина пристигна специално от Германия, за да ме спре да тръгна към Черново. Опита с всички средства, дори се разплака. Моята Ирина, която никога не плачеше даже като беше малко момиченце. При това аз не съм й забранявала да плаче, напротив, понякога плачът дори е здравословен. Но тя беше като момче, катереше се по дървета и огради, понякога падаше, изяждаше си боя и никога не плачеше. След това следва медицина, сега е хирург в германския Бундесвер. Такова ми е момичето. И после тя каза, че плачела само защото аз съм искала да се прибера у дома.

— Никога досега не съм ти казвала какво да правиш — рекох й аз. — И не искам ти да ми казваш какво аз да правя.

— Но мамо, кой разумен човек би се върнал обратно в зоната на смъртта?

— Говориш някакви думи, момичето ми, които не разбираш. Разгледах всичко там, къщите си стоят, а в градините растат бурени.

— Мамо, нали знаеш какво значи радиоактивност. Всичко е облъчено.

— Аз съм вече стара, нищо повече не може да ме облъчи, а ако пък съм облъчена, заради мен няма да настъпи краят на света.

И тя подсуши очите си с такова движение, от което можеше да се разпознае, че е хирург.

— Няма да идвам да те виждам.

— Знам — отвърнах й аз, — но ти така или иначе не идваше често.

— Това обвинение ли е?

— Не. Намирам го за правилно. Никой не е задължен да виси при старците си.

Тя ме погледна малко накриво, както ме беше гледала понякога преди много години, когато още беше малка. Не ми повярва. Но аз си мислех точно това, което й казах. Няма какво да прави при мен и не бива да има гузна съвест.

— През няколко години можем да се срещаме в Малиши — казах й аз. — Или когато дойдеш. Докато съм жива.

Знаех, че няма много отпуска. А когато си я взима, то не трябва да я прекарва при мен. Освен това по онова време полетите бяха още много скъпи, много по-скъпи от сега.

Имаше едно нещо, за което не говорихме. Ако нещо е особено важно, за него не се говори. Ирина има дъщеря, а аз имам внучка, която е кръстена с много хубаво име: Лаура. При нас няма момиче, което да се казва Лаура, само внучката ми, която още не съм виждала. Когато се върнах в селото, Лаура тъкмо бе станала на една годинка. Щом се настаних отново в къщата си, ми стана ясно, че никога няма да я видя.

По-рано всички деца от града прекарваха лятната ваканция при баба и дядо на село. Ваканцията беше дълга, цели три горещи летни месеца, а пък родителите в града нямаха толкова дълга отпуска. В нашето село от юни до август също тичаха насам-натам градските чада, които набързо се сдобиваха с изпечени от слънцето лица, изсветлели къдрици и закоравели пети. Ходеха заедно в гората, за да събират горски плодове, и се къпеха в реката. Шумни като птиче ято, те се носеха по главната улица, крадяха ябълки и се боричкаха из мръсотията.

Ако станеха прекалено непослушни, ги изпращаха на полето, за да събират колорадските бръмбари, които повреждаха реколтата ни. Бръмбарите бяха изнасяни с кофи от картофите и след това изгаряни. Все още в ушите си чувам шума от безбройните черупки, които пукаха в огъня. Сега ни липсват малките дългопръстковци — такава напаст от бръмбари върху картофите ни, каквато има след реактора, светът още не е виждал.

Всички в Черново знаеха, че съм била помощна медицинска сестра. Викаха ме, ако децата си счупеха нещо или пък болките в корема нямаха намерение да минават. Веднъж едно момче беше яло прекалено много зелени сливи. Нишките им бяха предизвикали запушване на червата му. Беше пребледнял и се превиваше на пода, казах, че веднага трябва да бъде откаран в болницата, където му направиха операция и момчето беше спасено. Спасих и едно друго дете с възпален апендикс и трето, което беше алергично към ужилване от оса.

Обичах тези деца, тропащите им крачета, разранените ръце, високите им гласове. Ако има нещо, което днес да ми липсва, това са те. Хората, които днес живеят в Черново, нямат внуци. Ако пък все пак имат, ги виждат само на снимки. Целите ми стени са със снимки на Лаура. Ирина ми изпраща нови почти във всяко писмо.

Вероятно не след дълго Лаура също би станала едно от тези безгрижни деца от ваканциите. Ако всичко си беше както преди. Но ми е трудно да си го представя. На бебешките снимки тя е с мъничко, сериозно личице и аз се питах какви ли мисли са се настанили в тази глава, че хвърлят сянка от очите на Лаура. Никога не е с шнола или с панделка в косата. Още като бебе не се усмихва.

На по-новите снимки има дълги крака и много светла, почти бяла коса. Все още гледа сериозно. Никога не ми е писала. Баща й е германец. Ирина обеща да ми изпрати сватбена снимка — едно от малкото обещания, които не изпълни. Сега всеки път ми праща поздрави от него. Всички писма от Германия събирам в една кутия в шкафа.

Никога не питам Ирина дали Лаура е здрава. Не питам и за здравето на Ирина. Ако има нещо, от което да се страхувам, това е от отговора на този въпрос. Затова просто се моля за нея, макар че не вярвам някой да чува молбите ми.

Ирина винаги се осведомява за здравето ми. Когато се виждаме — веднъж на две години — първо ме пита какви са кръвните ми показатели. Дали си ги знам. Пита какво ми е кръвното и дали редовно си преглеждам гърдите на мамограф.

— Момиче — казвам й, — погледни ме. Виждаш ли на колко съм години? И всичко това без витамини, операции и профилактични прегледи. Не искам повече никой да ме докосва и да ме продупчва с игла, поне това съм си го заслужила.

След което Ирина поклаща глава. Макар и да знае, че имам право, не може да излезе от кожата си на хирург. На нейната възраст и аз така разсъждавах. Ако бях на нейно място и на нейните години, и аз бих си вдигнала най-страховития скандал.

* * *

Като гледам селото ни, нямам чувството, че тук се разхождат само живи трупове. Някои няма да изкарат още дълго, това е ясно, но за това не е виновен само реакторът. Малцина сме, броим се на пръстите на двете ръце. Преди пет или преди седем години бяхме повечко, когато изведнъж цяла дузина последва примера ми и се върна в Черново. Някои от тях вече погребахме. Други са като паяците, неизтребими, само дето паяжините им са станали малко по-объркани.

Маря например си е леко мръднала с нейната коза и с петела, който сега така хубаво къкри в тенджерата ми. За разлика от мен Маря отлично знае кръвното си, защото си го мери по три пъти на ден. Ако е прекалено високо, веднага гълта някакво хапче. Ако пък е прекалено ниско, гълта друго хапче. Така тя винаги е заета с нещо. Но въпреки това скучае.

Аптечката й заема един шкаф, с лекарствата си може да утрепе цялото село. Редовно попълва запасите си от Малиши. Взима антибиотици дори при хрема и разстройство. Казвам й да не го прави, защото така още повече се поврежда, но тя не ме слуша. Била съм прекалено здрава, вика тя, затова нищо не съм разбирала. И наистина — изобщо не помня кога за последен път бях хремава.

Уханието на пилешка супа се разнася из малката ми къща и през прозореца полита и навън. Изваждам петела от тенджерата и го оставям върху една чиния, за да поизстине. Котката врещи, заплашвам я с пръст. Изваждам зеленчуците, пуснали са вече вкуса си в бульона и са изгубили свежестта си. Увивам ги в един стар вестник и ги отнасям до компоста. Върху купчината ми компост растат тикви, през есента ще ги откъсна и ще ги раздам в селото, защото иначе цяла зима ще трябва да ям просена каша с тиква.

Прецеждам бульона през цедка и го прехвърлям в друга тенджера. Бульонът ме гледа с многото си златни, мазни очи. В едно списание бях чела, че трябва и мазнината да се отстрани от течността. Но не споделям това мнение. Който иска да живее, трябва да яде мазно. И захар трябва да се яде от време на време, но най-вече много пресни плодове и зеленчуци. През лятото почти всеки ден ям салата от домати и краставици. И цели снопове подправки, които растат буйни и зелени в градината ми — копър, пера от лук, магданоз, босилек, розмарин.

Месото вече не пари толкова много, мога да го пипам с ръце. Внимателно го отделям от костите и го слагам в една купа. По-рано го режех на ситно за децата ми и внимавах справедливо да разпределя парчетата. Алексей, макар и само осемнайсет месеца по-малък от Ирина, беше слабичко момченце и понякога гледах в неговата чиния да сложа по-хубавите парченца месо.

Често ядяхме пилешка супа, защото в Черново имаше много кокошки. От бульона правех борш и шчи, и солянка. Никога не съм скучала. Представям си как преди време Ирина също е накъсвала месото на малки парченца за Лаура. Ако Лаура беше при мен, щях да й разкажа каква беше майка й като малка. Но Лаура е далече и ме гледа от стената с тъжните си сиви очи.

Денят минава бързо, когато човек е натоварен с разни задачи. Често подреждам из къщи. Понякога пера някои долни гащи и ги простирам на въженцето в градината. Слънцето ги суши и избелва, след два часа мога да ги сгъна и да ги прибера в шкафа.

Търкам тенджерата, която съм използвала, с пясък, изплаквам с кладенчова вода и я оставям също да изсъхне на слънцето. От време на време трябва да правя почивка, сядам с вестник в ръка на пейката пред къщата. Вестниците взимам от Маря. Тя ги беше намерила в къщата, когато се беше настанила в нея. По-рано там беше живяла една сама жена, която четеше много вестници и също така и някои от хубавите женски списания: Работница и Крестьянка, не пропускаше брой. Бяха завързани с въженцето за простиране и сложени под леглото и в барачката за инструменти. Маря ми ги даде всичките. Чета ги, когато ми остане време през деня или преди да заспя.

В Крестьянка, която разгърнах, открих рецепти с киселец, една шивашка кройка, един къс любовен разказ, чието действие се развива в колхоз, и обяснение на тема защо в свободното си време жените не бивало да носят панталони. Броят е от февруари хиляда деветстотин осемдесет и шеста.

* * *

Пресипвам половината от супата в по-малка тенджера и търся подходящ капак. Хващам я за дръжките встрани и я понасям към Маря. По пътя на едно място за секунда премигвам. Духът на Константин си седи там и се люшка на вятъра. Кимвам му, а той ми отвръща с бурно размахване на криле.

Пред къщата на Маря се тълпят котки и това не е никак чудно: вътре мирише на валериан. Маря е голяма жена, особено на широчина. Седнала е на едно кресло, тялото й прелива над облегалките. Погледът й е втренчен в телевизора, който пък е снабден с две антени. Екранът е черен.

— Какво дават днес? — питам я и оставям тенджерата на кухненската маса.

— Само глупости — отвръща Маря. — Както винаги.

Затова и никога не пускам телевизора си. Само понякога му бърша праха, а котката обича да спи отгоре му, върху плетеното мильо. При последното ми ходене до Малиши видях на една витрина, че междувременно са пуснали телевизори, които се закачат като картина на стената. За разлика от тях този на Маря е един шкембест сандък, който заема половината от помещението.

— Какво си донесла? — пита тя, но не се извръща към мен, тъй като това е доста трудно, както е заклещена в креслото.

— Супата — казвам. — Твоята част.

Тя тутакси се разревава, а козата, която лежи в леглото, й приглася с едно жаловито „меееее!“.

Докато вадя чиниите, установявам, че в последно време Маря доста се е позанемарила.

Посудата й е покрита със слой мазнина, което издава, че спестява от миялния препарат. В сифона се е събрала мръсотия и е почти гъбясала. И ще ми разправя тя на мен, че трябвало да си почистя паяжините. На масата има купчина шарени хапчета.

— Маря — казвам аз със строг глас, — какво се е случило?

Тя махва с едната ръка, а с другата бърка между гърдите си. Оттам, изпод няколкото ката мръсно бельо измъква една снимка и ми я подава.

Избутвам очилата към челото и приближавам снимката до очите си. Черно-бяла фотография, на нея една двойка: момиче с бяла булчинска рокля с дълъг воал и момче с черен костюм, с широки рамене и ниско чело. Момичето е умопомрачително хубаво: големи очи под гъстите мигли и уста, обещаваща най-сладките целувки. Изглежда нежна и крехка в прекалено голямата булчинска рокля, която някак не й е по мярка. И макар че контрастът не би и могъл да бъде по-голям, веднага разпознавам, че момичето е Маря.

— Това твоят Александър ли е? — питам аз.

А Маря се разревава още повече и казва, че на този ден преди петдесет и една години се е оженила.

Отдавна трябваше да ми дойде на ума, че Маря не е просто така мързелива и повлекана. А че е мързелива и повлекана, защото страда от депресии. По времето, когато бях помощна медицинска сестра, никой не страдаше от депресии, а ако някой се самоубиеше, го наричаха душевноболен, освен ако самоубийство не беше от любов. По-късно прочетох във вестниците, че имало такова нещо като депресии, и при последното идване на Ирина я попитах какво е то.

Тя ме беше погледнала така, сякаш изобщо не би искала да ми отговори на този въпрос. Защо съм питала, поиска да знае, като че ли ставаше дума за държавна тайна.

Отвърнах, че просто искам да разбера дали има нещо вярно. А Ирина каза, че в Германия било много разпространено, на практика като стомашно-чревен вирус.

А като гледам Маря, си помислих да не би пък това нещо да се е промъкнало по някое време през границата. Ако беше дошла по-рано в Черново, може би щеше да му се изплъзне. Защото, ако има нещо, което да не може да ни хване тук, това са епидемиите от останалия свят.

Маря вече ми беше разказвала много за нейния Александър. Най-вече как я смазвал от бой, а веднъж, ужасно пиян, я бил прегазил с трактор. Известно време след това тя все още се грижила за него, а той продължавал да я ругае и от леглото си я замервал с бастуна си или с други тежки предмети, които му се намирали подръка. Няколко дни преди реактора той метнал по нея едно радио и я уцелил. Радиото се строшило и Маря намерила това за толкова възмутително, че заедно с ликвидаторите и един чувал с дрехи напуснала къщата, без дори да се обърне назад към Александър. Открили го вече мъртъв и сега тя се упреква и рисува миналото си само в розово.

Моето мнение е следното: когато двама възрастни живеят заедно, но нямат деца, по същия начин биха могли да живеят и отделно. Това не е брак, а някаква игричка.

Но запазвам мнението си за себе си.

Измивам основно две от чиниите на Маря и ги избърсвам с кухненската кърпа, която се оказва парче от завеса. Маря мърмори, че й разхищавам водата, а тя вече нямала сили да иде до кладенеца. Цъкам с език, успокоявам я.

Тя се измъква с мъка от креслото и се довлича до масата. Тялото й е огромно, паянтовият стол скърца под задника й. За мен е загадка как човек може така да затлъстее в село, където или сам трябва да си произведе хранителните продукти, или да се снабди с тях от града.

Подавам й чинията с пилешка супа.

Когато взима лъжицата в ръка, когато я потапя в жълтия бульон, когато я поднася към устата си, аз внезапно я виждам по съвсем друг начин: Маря като съвсем млада булка, в чиито очи проблясва страхът от бъдещето. Предишната й красота не се е стопила напълно, като призрак е все още в тази стая. Колко по-лесно ми е било на мен през целия живот: да не си хубава, означава да не те е страх, че можеш да изгубиш хубостта си. Мъжете пощуряваха единствено по краката ми, а днес не мога сама дори ноктите си там долу да изрежа. Напоследък Маря ми помага.

Козата скача от леглото на Маря и идва при нас на масата. Поставя главата си в скута на стопанката си и поглежда насреща към мен. Поемам глътка от супата, която е чиста и солена като сълза.

И си мисля, че Маря не е трябвало да се връща тук. Не заради радиацията. Спокойствието е това, което не е за нея. Маря принадлежи на града, където всеки ден би могла да се кара с някого в хлебарницата. Тъй като тук никой няма желание да се кара с нея, тя не се чувства добре, набъбва и скоро ще се спомине от дебелина.

* * *

По главната ни улица има трийсетина къщи, половината от тях са необитаеми. Всеки познава всеки, всеки знае откъде идва другият, предполагам, че всеки би могъл да каже кога съседът му ходи до клозета и колко често се обръща нощем, докато спи. Което не означава, че хората тук се дебнат един друг. Който се е върнал в Черново, не изпитва потребност от съвместен живот.

Парите са една от причините. В Малиши жилища не липсват, но сивите пететажни блокове от Хрушчово време са с пробити тръби и с мухлясали, тънки като мукава стени. Вместо градина има вътрешни дворове с една ръждясала люлка, останали железа от някогашна пързалка и няколко никога неизпразвани боклукчийски контейнера. Ако искаш да отглеждаш домати, трябва да имаш дача извън града, до която веднъж дневно отива претъпкан автобус. Щеше да ми се наложи да живея под наем, а пенсията ми щеше да стигне само за стая при хазяи. Стаята щеше да бъде малка.

В Черново обаче имаме хора, за които парите не са проблем, доколкото мога да преценя. Семейство Гаврилови например са културни хора, това отдалеч го подушвам. И също така, че са свикнали да живеят в комфорт. Какви пари само могат да печелят от градината си! Имат леха с краставички, парник и веранда, където в топлите месеци могат да си пекат месо на барбекю като по телевизията. Освен това имат рози, рози без край, и то всякакви цветове, растат на храсти и се катерят нагоре по оградата. Гаврилов често застава в костюм до тези рози и в момента, в който забележи някоя увяхваща, я отрязва. Гаврилова потупва листенцата с един парцал, натопен в сапунена луга, срещу листни въшки. Като минеш покрай имота им, ухае на мед и розово масло. Само дето не говорят с никого и ако спешно ми трябва сол, бих отишла някъде другаде, но не и при тях.

Бих могла да отскоча до Леночка, която отзад изглежда като момиче, а отпред като кукла. Като куклата, която Ирина имаше, когато беше дете, само че с няколко десетилетия по-стара. Леночка си стои обикновено у дома, плете един безкраен шал и се усмихва, щом я заговориш. Но не отговаря. Има много кокошки, които се размножават като мухи. Ако се нуждая от нещо, винаги бих отишла при Леночка, тя всеки път услужва, ако има от това, което й искам.

Бих отишла и при Петров, само че той няма сол у тях. Има рак от главата до петите. След операцията искали да го задържат в болницата, докато умре. Той избягал, сякаш е в затвор, скочил от прозореца, както си е с престилката от операцията, дърпайки след себе си инфузионната система. Настанил се в къщата на родителите на бившата си жена в Черново и вече няма никакви планове, освен бързо и кротко да умре. Оттогава е минало доста време. От една година е тук, засега е последният дошъл. Петров нищо не сади в градината си, защото твърди, че не искал повече да храни рака си. Солта и захарта смята за нездравословни, затова не държи от тях в къщата си.

Пъхам вътре една лъжица, понасям чинията с пилешка супа през улицата, германските туристически сандали вдигат прахоляк по пътя. Викам високо от портата на Петров и тъй като той не отговаря, влизам направо. Още е жив, идва откъм живия плет, затваряйки си дюкяна на панталона. На колана му е закачена малка брадва с ръждясало острие. Под лявата му мишница e залепнало пожълтяло книжле, което кой знае в коя изоставена къща е открил. Първите месеци изнервяше цяло Черново, като хлопаше по вратите на хората и питаше дали имат нещо за четене — беше пристигнал само с една чанта с бельо и бележник в нея.

— Добре дошла, бабо Дуня — казва той. — Не си падам по градинарството, а тези къпини просто ме довършват. — И той ми показва изподраните си ръце, а аз клатя съжалително глава.

— Какво ново пишат в Крестьянка? — осведомява се той.

Кожата му е така прозрачна, че се чудя дали пък междувременно не се е превърнал в призрак.

— Трябва да хапнеш нещо — казвам аз. — Иначе ще останеш съвсем без сили.

Той подушва в посока към чинията.

— Старият петел на приятелката ти?

Струва ми се, че макар и да изглежда толкова прозрачен, устата му се изпълва със слюнки.

— Значи затова най-сетне настана тишина — казва той и подушва още веднъж.

— Яж.

— Това ще ме убие. Сол, мазнина и животински протеин.

Аз съм кротък човек, но и в мен се надига желанието да му изсипя супата във врата.

Той сяда на пейката пред къщата и излъсква лъжицата ми в ризата си.

— Ти си ми симпатична, бабо Дуня — казва той. Лъжицата трепери в ръката му. Със сигурност от няколко дни не е ял.

— Идвай при мен, когато си гладен — казвам. — Винаги готвя нещо прясно.

— Може и да съм задник, но не съм използвач.

— За благодарност можеш да поправиш первазите на прозорците ми.

— Виж какво намерих — казва съзаклятнически той и бърка зад гърба си.

Трябва да дигна очилата си на челото, за да видя какво е. Светлосиня кутия „Беломор“, смачкана и със избелели букви.

— Къде я намери?

— Зад кушетката.

— Изглежда празна.

— Но има тринки вътре.

Той ми подава кутията. Измъквам една крива цигара. Той взима друга и я закрепва между зъбите си. После ми дава огън. Пушекът дере гърлото ми.

— Не си използвач — казвам аз. — Ти си великодушен човек, делиш последните си цигари с мен.

— Вече съжалявам. — Той дърпа така жадно от своята точно както току-що беше изсърбал супата. — Никакъв джентълмен не съм.

Цигарата ми угасва със съскане. Или аз бях направила нещо не както трябва, или просто тя беше стара и влажна. Петров я издърпва от устата ми и внимателно я поставя до себе си на пейката.

— Сега ме заболя коремът — казва той. — Коремът ми е пълен с мъртвия дърт петел. Тази супа ще ме убие.

Откъсвам голямо листо от дебелия репей, който се опитва да изрови из основи къщата на Петров, и изчиствам с него чинията. Не мога да се сетя кога съм пушила за последен път.

* * *

Очите ми са поотслабнали, но все още чувам отлично. Което сигурно се дължи на факта, че в селото няма никакъв шум. Бръмченето на електроагрегата достига по същия начин да ушите ми, както и жуженето на земните пчели и свирукането на цикадите. Дори и при нас лятото е сравнително шумен сезон. През зимата е от тихо по-тихо. Когато над всичко полегне снежната покривка, стихват дори и мечтите и само червенушките подскачат из храстите и дават цвят на белия пейзаж.

Не се боя какво би станало, ако един ден спре токът. Имам си газови бутилки, а и във всяка къща има свещи и кибрит. Търпят ни, но никой от нас не вярва, че правителството ще ни се притече на помощ, ако привършим запасите си. Затова всеки се грижи самостоятелно за себе си. През зимата Петров беше почнал да се топли, като изгаряше част от съседната къща. Дърва за горене има достатъчно.

Биологът ми беше разказал, че при нас не само паяците плетат различни паяжини, но и цикадите издават различни звуци. Това и аз можех да му кажа — който има уши, сам чува. Но биологът не знае на какво се дължи. С уредите си той записа песните на цикадите, а пък после ги слуша в ръка с бележник и хронометър. Обеща да ме информира, ако открие нещо. Никога повече не се обади.

Ние в Черново сме трудно откриваеми. Всъщност изобщо не сме особено ако човек не иска да бъде намерен. Имаме пощенски кутии в Малиши. Ако някой иде дотам, носи обратно един пакет с пощата за другите. Или пък не го прави.

Никога не моля някого другиго да ми донесе пощата, защото в кутията ми винаги има нещо, а то много тежи. Ирина ми изпраща колети. Алексей не. Не знам на кого от двамата съм по-благодарна.

Ако наредя един върху друг всички пакети, които Ирина ми е изпратила от Германия, ще се получи кула на няколко етажа. Но аз прилежно сгъвам жълтите картонени кутии и ги отнасям в барачката. Всичко, което Ирина слага в колетите, изглежда да е внимателно премислено. Пушени колбаси и консерви, витамини на таблетки и аспирин, кибрит, най-различни къси чорапи, долни гащи, препарати за миене на ръце. Нови очила, слънчеви очила с диоптри, четки за зъби, моливи, лепило. Термометър, уред за измерване на кръвното (дадох го на Маря) и всякакви размери батерии. Имам колекция от чисто нови ножички, джобни ножчета и малки дигитални будилници.

Много съм доволна от германската захар за желиране, при нас такава няма, и сега не се налага с часове да варя сладката си. Също така от бакпулвера, от пликчетата с бобени и доматени семена (но всъщност си предпочитам моите собствени семена). Големите опаковки с пластири и марля раздавам.

Многократно съм писала на Ирина, че нищо не ми липсва. Почти нищо. Би могла някой път да ми прати семена за цветя от нейния край, за да отгледам нещо по-различно. Но не бива да ме угоява с колети от Германия. После схванах, че тя има по-голяма нужда от тези пакети от мен. Оттогава просто казвам „благодаря“, а от време на време заявявам и някакви желания. Например че бих искала от мечетата „Харибо“ и някаква нова белачка за картофи.

Това, което очаквам с нетърпение, са писмата. Всяко писмо е истински празник. Тогава дори нямам нужда от нов вестник, но въпреки това си купувам, когато ходя до Малиши, че и аз малко да разбера какво се случва по света. Всяка вечер, преди да заспя, чета последното писмо и така, докато пристигне следващото.

Петров твърди, че днес никой вече не пишел писма и че новините се пренасяли от компютър до компютър и от телефон до телефон. А в някои случаи дори от компютър до телефон. В Черново няма телефони, което означава, че апаратите са тук, но вече няма никаква работеща линия. Някои притежават малки мобилни телефони, които обаче са в обхват само близо до града. Петров има такъв, веднъж ми го показа. Играе си на него на разни игрички като малко дете.

Когато беше нов в селото, влачеше се по улиците и държеше високо телефона си. „Няма обхват, няма обхват“ — жалваше се той и предложи да сме съберели подписи, за да ни поставят стълб с приемателна антена. Нищо не се получи.

Гаврилови рекоха, че който иска да говори по телефона, няма какво да прави в Черново. Според Маря устройствата излъчвали радиация. Старият Сидоров, който е поне на сто години, тъй като си беше стар още докато аз бях млада, обаче каза, че неговият стационарен телефон си работел отлично и Петров можел да го използва, както е обичайно между съседи.

Той показа стария си телефон, пластмасова кутия със слушалка и шайба, които някога са били оранжеви. Телефонът стоеше на масата на Сидоров сред големи жълти тиквички, които тъкмо бил събрал от градината.

Петров вдигна слушалката и я постави до ухото си. После я подаде на останалите.

— Повреден — рече Маря, подавайки ми слушалката, а пък я поставих обратно върху телефона.

— Няма линия, деденце — каза Петров. — Тук изобщо няма линия, разбираш ли. Няма.

Но Сидоров настояваше на своето си, че редовно — не всяка седмица, но почти всяка — говорел по телефона с приятелката си в града.

— Наташа — обясни Сидеров, отговаряйки на скептичния ми поглед, и посочи към Маря. — Малко по-млада от нея.

По-късно Петров се опита да ме убеди, че старият Сидоров вече не бил напълно на себе си. Но аз само свих рамене. Ако тук имаше някого, който не биваше да се подиграва на другите, то това беше Петров.

Седя на пейката пред къщата си, когато, подпирайки се на бастуна си, покрай мен едва-едва преминава Сидоров. Вече не изглежда никак добре. След няколко крачки се обръща и мъчително тръгва назад. Изправя се пред мен, целият трепери. Ако имаше повече зъби, сигурно и те щяха да тракат.

След това ме пита защо не го каня да влезе.

Какво да правя, каня го. Стаята ми, с изключение на паяжините, е чиста и подредена, гостите по всяко време са добре дошли. Подготвена съм. Но точно Сидоров не съм очаквала. Той сяда на един стол, поставя бастуна между краката си, а ръцете върху масата. Слагам чайника на печката.

Облечен е в стар сив панталон от костюм, който е закърпен, но чист. Краката му са кокалести, а брадата рошава и като тел.

— Дуня — казва той. — Съвсем сериозно го мисля.

— Какво мислиш съвсем сериозно? — питам аз.

— Сега ще ти кажа.

Давам му време. Чайникът засвирва, поставям накъсани стръкчета мента в две чаени чаши и заливам с гореща вода. Изчаквам чашата ми да поизстине. Сидоров веднага отпива от чая си и пита дали има захар.

Взимам една кутия от шкафа. Стара е и бучките захар са изкривени. Не си слагам, защото чистата захар предизвиква неспокойство и ненаситност.

Сидоров пуска две бучки в чашата си и разбърква. Ментата му се пречка из чая.

— Ще ти кажа нещо — предупреждава ме той.

— Цялата съм слух.

— Ти си жена.

— Така е.

— Аз съм мъж.

— Щом казваш.

— Хайде да се оженим, Дуня.

Задавям се с ментовия чай и се закашлям, че чак сълзи ми излизат от очите. Сидоров благосклонно наблюдава пристъпа ми на кашлица. Когато вадя носна кърпичка, за да избърша лицето си, той отдава това на вълнението ми.

Покашля се.

— Сега не ме разбирай грешно. Харесвам те.

— Аз също те харесвам — отвръщам механично аз. — Но…

— Тогава значи всичко е решено — казва той, става и понечва да си ходи.

За миг оставам без думи. После идвам на себе си и го връщам от вратата.

— Къде тръгна така бързо?

— Да си донеса нещата.

— Ама аз съвсем не съм казала „да“. — Той се извръща към мен и ме поглежда, очите му са с цвят на измито синьо като лятното небе над селото. — Че какво каза тогава?

Със смях го връщам обратно на стола и тиквам в ръцете му чашата с чай.

— Не искам да се женя, Сидоров. За никого. Никога повече.

На ръката ми, там, където палецът преминава в опакото на дланта, има малка избеляла татуировка, която си избодох, когато бях на петнайсет, с игла и мастило. Тъкмо в този момент тя ме засърбява. Междувременно е започнала да прилича на изсрано от муха, отколкото на буква.

— Защо не? — В старите му очи има детинско учудване.

— Не съм дошла тук, за да се женя.

Той изпуфтява обидено. После мъчително отново се изправя.

— Добре си помисли. Бих могъл да ти поправя оградата.

— Защо тъкмо сега?

— Защото няма да станем по-млади.

— Нали имаше приятелка в града?

Той изпуфтява още веднъж и махва с ръка. Няма как вече да го спра да не си ходи. Изпращам го до вратата и гледам подире му как върви надолу по улицата и с бастуна си вдига бели облачета прах. Излиза вятър и издува ризата на гърба му.

Познавам го, откакто съм родена. Сидоров е единственият освен мен, който живееше в Черново и преди реактора. Когато бях младо момиче, той вече беше семеен възрастен мъж, още тогава с една глава по-висок от мен. След реактора го изгубих от очи. Когато се върнах в Черново, той бил прочел за мен във вестника. Във всеки случай се върна втори, но аз никога не го попитах какво се е случило с шумната му жена и двамата му синове.

Добре мога да си представя какво го е накарало да се замисли за сватба. Той е мъж и пере нещата си, когато те вече могат да стоят прави от мръсотия, в един леген с домашен сапун, след което, без да ги изплакне, ги простира да съхнат в градината. За ядене два пъти на ден си накисва овесени ядки с разредено дълготрайно мляко, ако има от него, и с кладенчова вода, ако млякото е свършило. На празници поръсва отгоре подсладено царевично мюсли или шарени спирали с плодов аромат от големи опаковки с чуждоземни надписи. Зеленчуците му изгниват и макар да разбира от градинарство, никак не умее да готви.

За разлика от него аз винаги готвя със свежи зеленчуци и градината ми процъфтява.

* * *

От един месец не съм стъпвала в Малиши. Ако зависеше от мен, не бих тръгнала така скоро натам. Но запасите ми привършват, маслото и олиото, грисът и макароните с форма на буквички. Още предната вечер измъквам от бараката пазарската си чанта на колелца и я изчиствам от паяжините. Паяците работят много бързо, трябва да се поучим от тях. Сещам се за биолога, който съвсем внимателно с пинсета хващаше паяжините и ги поставяше в някакви купички.

Аз пък не откривам нищо особено в мрежите на паяците. Те са сребристи и лепкави.

Питам Маря дали й трябва нещо от града, питам Петров и за кратко се замислям дали да не питам и Сидоров, но се отказвам. Гаврилови не питам. Леночка не отвръща на почукването ми. Маря иска нови списания, вълнена прежда и най-различни хапчета, сред които и едни срещу запек. Прежда няма да взема. В шкафа й има купчини скъсани вълнени пуловери, които може да разплете. И без това чантата ми ще се препълни.

Петров си пожелава да му донеса добра вест.

— Не се шегувай — казвам му. — Мога да ти донеса мед.

— Не искам мед — отвръща той. — Не ям мед, защото се прави от повръщаното на пчелите. Донеси ми някоя добра вест.

Винаги си е такъв.

На сутринта ставам преди пет часа. Духът на петела на Маря седи на оградата и ме гледа укоризнено, но поне е тих. Махвам му и се подготвям за пътуването до града. Откакто имам туристическите сандали, преди дълго вървене не се налага да си мажа с крем краката, толкова удобни са тия обувки. Обличам чиста блуза и старата пола, която се оказва малко по-широчка, очевидно съм отслабнала. Измъквам парите изпод нареденото бельо в шкафа и ги слагам в портмонето, а портмонето пъхвам в сутиена си.

Няма нужда да си записвам на бележка покупките, помня всичко. Нарязвам на парчета една току-що откъсната от градината краставичка и я слагам в пластмасовата кутия, в която преди година Ирина ми беше изпратила кламери. Нямам представа какво да правя с тях, но кутийката е практична. Не посолявам краставицата, за да не си пусне водата по пътя. От домашния ми хляб са останали няколко филийки, които изсуших на слънцето и си направих сухар, взимам ги и тях. Яденето, което мога да си купя в града, не ми понася.

Пътят е дълъг и знам, че вечерта чистите ми чорапи ще са целите в прах в туристическите сандали. Преди една година ми трябваха час и половина до спирката, сега са над два. Преди две години пътувах с велосипеда, но сега ми е прекалено неустойчив. Гаврилови пътуват винаги с велосипеди, но никога не питат дали някой иска да му донесат нещо. Това вероятно се дължи на факта, че единствени те са двама и не могат да си представят какво е това да си сам.

Сещам се за Егор и за това как навремето се оженихме. Беше голяма сватба, цялото село се весели. Аз имах една тъничка брачна халка, а той нямаше, защото искахме да спестяваме за детето, което растеше в корема ми. На моите трийсет и една години аз си бях вече презряла булка. Отначало нямах никакво намерение да кажа на Егор „да“. Три години се срещахме, преди детето да се настани в мен и да ни изненада и двамата. Вече дори смятах, че не мога да забременявам. И тъй като знаех, че възрастните първескини често си имат проблеми и раждат болни деца, бременността за мен беше истинско чудо.

След гражданското, когато всички вече бяха яли и пили, аз събух обувките си у нас в двора и танцувах. Мъжете запяха, подсвирваха и викаха един през друг. Егор ме издърпа от центъра, притисна ме в един ъгъл и рече от сега нататък никога да не съм си събувала обувките. Държеше се така, сякаш иска да стъпи с тежките си ботуши върху голите ми пръсти. Тогава разбрах, че съм направила грешка.

Не се сърдя на Егор; по онова време повечето мъже бяха такива. Грешката не беше, че съм избрала неподходящ. Грешката беше, че изобщо съм се съгласила да се женя. Можех сама да си отгледам Ирина и Алексей и никой никога нямаше да ми нарежда какво да правя с краката си.

* * *

Спирката се нарича „Бившата фабрика „Златен заек“ и е крайна за линия сто четирийсет и седем, която отива до Малиши. Фабриката е на няколкостотин метра от козирката на спирката. Представлява изоставена тухлена сграда със стърчащи кули. Стъклата на прозорците са изпочупени. Когато погледнеш вътре, виждаш ръждясали машини, застинали във вечен сън.

Много добре си спомням колко много хора по-рано пристигаха в тази фабрика с автобуса или на колело от Черново и съседните села, за да застанат покрай поточната линия. Бонбоните им бяха много хубави: тъмна, разтапяща се шоколадова обвивка, вътре пълнеж с малки парченца ядки, всичко това завито в съвсем тънка хартия, отгоре със станиол, а след това още една хартия, на която имаше нарисувана зайка с много зайчета наоколо. За Нова година най-добрите работници получаваха специална подборка бонбони, сложени в огромна кутия. Още при мисълта за пълнежа устата ми се изпълваше със слюнка: желе, коняк, сметанови трюфели.

На големите празници купувах на Ирина и Алексей по шепа бонбони, а пък веднъж пациент, който ръководеше нощните смени във фабриката, ми подари една от онези новогодишни кутии. Вероятно беше получил две. Голямо щастие си беше.

Отворихме я, както се полагаше, след като часовникът беше отброил дванайсетте си удара. Разделихме съдържанието й на три — Егор не ядеше бонбони. Количеството стигна за три месеца. Събирахме и опаковките: от станиола майсторяхме украса за новогодишната елха следващата година, а хартията със зайците поставяхме да се изправи между кориците на книгите и я пазехме като съкровище. Децата я разменяха срещу други хартии от бонбони с мечета и лисици и червенобузи момиченца с плитки.

Когато децата ми бяха малки, още нямаше дълги по метър миришещи лепенки от турските дъвки, които за първи път подуших през деветдесетте, преди да се върна в Черново. В селото нямаше турски дъвки, нямаше менте парфюми „Шанел“, нямаше менте коняк, нямаше силно гримирани физиономии на млади момичета, нямаше прани дънки и силна музика. В Черново бяхме само аз и тишината. Няколко месеца по-късно пристигна Сидоров, а после една след друга почнаха да светват лампите и в останалите къщи.

От спомена устата ми пак се изпълни с лепкава слюнка. Страшно много обичах сладко, но с времето само от мисълта за шоколад взе да ми се повдига. Предпочитам да ям цариградското грозде от градината си вместо бонбоните със сметанов пълнеж. Това е от възрастта и панкреаса. Измъквам от чантата си малко шише със завиваща се запушалка и отпивам глътка кладенчова вода.

Седя на пейката, фабриката е зад гърба ми, и гледам към сухия, пожълтял от летните горещини пейзаж. Нивите от десетилетия вече не се обработват, но структурата им се е запазила. Тук-там към небето стърчат отделни житни растения, които година след година сами се разсяват. Ако човек отиде по-навътре в полята, ще открие и царевица, цвекло и картофи. Над тях растат дебели зелени бурени, широколистни растения с лек виолетов оттенък, чието име не зная, тъй като в младостта ми ги нямаше.

Къщичката на спирката е боядисана в зелено и е чиста. Никой не пътува толкова надалеч, за да мърси. Районът внушава страх. Фабриката е на място, което мнозина определят като „зона на смъртта“. Черново е още по-навътре в нея. Последната спирка е границата. По-рано тук стоеше войник с автомат и си умираше от скука. Сега вече границата не се пази. В Украйна разиграват истинска драма с тяхната зона, имат бодлива тел и караулки. Това ми беше разказал Петров. Изобщо все по-малко разбирам какво се случва там, зад границата.

Всички ние в Черново знаем, че автобусът няма да пътува още дълго. Нямаме представа какво ще правим, като спре. Може би тогава ще се намери някой, който да ни носи от Малиши неща, които тук не можем сами да си отглеждаме. Петров вече се беше опитал уж нещо да организира, но никой не се беше отзовал. За останалите хора ние сме страшни. Те най-вероятно вярват, че зоната на смъртта спазва границите, които хората са начертали на картите.

Всеки път си е истинска радост, когато автобусът се появи.

Налагаше се да почакам почти час, имах време на спокойствие да подишам чистия въздух и да подредя мислите си. Няколкото километра от селото до спирката на моята възраст вече не са просто разходка. На връщане чантата ми ще е пълна и пътят ще стане още по-дълъг.

Шофьорът пътува по този маршрут от пет години. Казва се Борис и преди половин година му се роди внук. Внимателно питам как е бебето. Това са деликатни въпроси и не бих искала никого да нараня. Борис отговаря с дрезгав глас, че момчето било много лакомо и доста растяло.

Отдъхвам си.

Той поема точно преброените монети от ръката ми. Транспортното предприятие от трийсет години не е увеличавало цената на билетите. В Малиши за тия пари вече не можеш да си купиш и чаша вода. За мен това е добре, защото и моята пенсия не е станала по-голяма.

Сядам на първата седалка, че да си говоря с Борис. Има голям тумбак и отпуснати напред рамене, пък и нещо в израза на лицето му никак не ми харесва. Още като бях помощна медицинска сестра, често ме викаха при мъже като него, които лежаха с инфаркт до поточната линия или в гаража.

Към час ще пътуваме заедно. Пътят е неравен, камъчета хвърчат изпод гумите, които с мъка се въртят по неасфалтираната улица. Малкият автобус трещи, а под огледалото за обратно виждане се клатушка флагче на футболен отбор.

Гледам през прозореца, над полята кръжат соколи, между дърветата забелязвам сърна и после заек. Струва ми се, като че ли животните са превзели областта само за себе си. На път за града минаваме през две изоставени села, на главната улица седи котка и си ближе лапите.

Борис разказва какво е гледал по телевизията. Много политика в Украйна, в Русия и в Америка. Не го слушам особено внимателно. Политиката, разбира се, е важна, но все пак човек сам трябва да си натори картофите, ако му се иска понякога да хапва картофено пюре.

Най-важното е да няма война. Но затова ще се погрижи президентът ни. Понякога се чувствам неудобно при мисълта, че междувременно Ирина се е снабдила с германски паспорт.

От друскането в автобуса старите ми кокали почват да вибрират, имам чувството, че чувам и тяхното дрънчене. От време на време за кратичко задрямвам. Когато си отварям очите, вече сме насред града. Борис се промъква измежду мръсните тенекиени сандъци на автогарата и се отправя към едно по-задно място за паркиране.

С всеки следващ път шумът в Малиши ми се струва все по-заглушителен. При това хората по улиците стават все по-малко, дори и тук на автогарата да има най-много половин дузина шофьори и двайсетина пътници, наредени на опашки. Но всички вдигат шум. Отвикнала съм.

Целите ми са строго определени. Първо отивам до Спестовната каса, където Ирина е открила сметка, на която превеждат пенсията ми. Макар че у дома няма какво да си купя, тегля всичките пари, тъй като животът ни е научил да нямаме вяра на банките.

Във фоайето на Спестовната каса има банкомати. Момиче с фишу на врата ме пита дали имам нужда от помощ. Нямам нужда от помощ, а от парите си, и то не да ми ги даде автомат, а човек на гишето. И така влизам в залата. Докато чакам, в прасците ми вее леден вятър, добре, че съм с вълнените си чорапи. Момичето на гишето, което ухае на парфюм и дъвка, казва гордо, че вече имали климатик. Момичето изглежда така, сякаш никога досега не е държало в ръка колорадски бръмбар. Виждам в деколтето й, че кожата й е настръхнала, и я предупреждавам, че ще се простуди. Тя казва, че отдавна била простудена, и побутва към мен пенсията ми, която преброявам, разделям парите на две половини и ги разпределям в двете чашки на сутиена си.

Всеки път, като си взема пенсията, изпитвам огромно желание да купя нещо на Ирина, Алексей и Лаура. Когато Лаура се роди, й изпратих разни неща, гумени играчки за захапване при поникване на зъби, дрънкалки и ританки, докато ми стана ясно, че всъщност никой не се нуждае от тях. В Германия и без това има по-хубави неща. При нас може доматите и да са по-големи, но по-хубавите ританки се продават там.

Затова спрях да купувам ненужни неща и сега пъхам всичките си пари в старата кутия за чай. Когато Лаура стане на осемнайсет години, а това ще е съвсем скоро, ще дам цялата сума на Ирина с изключение на един неприкосновен запас, който ще оставя за моето погребение. Ще помоля Ирина да смени парите в германски марки или в долари и да ги сложи в касичката на Лаура. Внучката ми е най-младият член на нашето семейство, а младите хора имат нужда от пари.

Ирина всеки път ме поправя, че вече нямало германски марки, но аз не мога да запомня какво имало вместо тях.

Следващата ми цел е пощата, само че по пътя натам ще мина през пазара. Позволявам си тази пауза, влизам в залата, където мирише на риба и гнил зарзават, и се подпирам на един щанд, на който продават тестени изделия със свинска мас. Но облаците миризма затормозват носа ми. Ям парче краставица от моята градина.

Продавачът ме поглежда от горе надолу и аз разбирам, че не му е приятно, когато на щанда му ям нещо, което сама съм донесла. Не е учтиво от моя страна. Бъркам в чантата си и му се извинявам. Но той махва с ръка и продължава да ме гледа. След което ме пита дали аз съм баба Дуня от зоната на смъртта.

Бих могла да го попитам той пък какво си мисли, къде самият се намира в момента. Но не го правя. Щом се чувства сигурен зад поничките си със свинска мас, тогава така му се пада. Освен това съм изумена, че ме познава. С това не мога да свикна.

Подава ми една поничка в мазна хартия.

— За вкъщи — казва той. Не искам да го обидя и я поемам, макар да знам, че само с една хапка от това нещо ще си унищожа панкреаса.

— Познаваме ли се? — питам и се правя, че отхапвам. Още като бях помощна медицинска сестра, ме познаваха много хора, знаеха ме и в околните села. Нали все при мен идваха, като се случеше нещо. Но в Малиши още тогава си имаха свои лекари и сестри. Може пък да е от някое от селата. Имам добра памет, но в нея са се запечатали само детските личица.

Питам го кой е.

Отвръща ми, че няма как да го знам, но мен тук всички ме знаели, защото всички говорели за мен. И за останалите, които са се върнали.

Той се обръща и почва да рови в една кутия с вестници, за да ми покажел нещо, но аз му казвам, че не е необходимо. Не ми трябва да знам какво бил казал някой си или, още по-лошо, какво бил написал. В последните години постоянно пристигаха журналисти, които снимаха градините ни и ни задаваха някакви въпроси.

— Имам работа — казвам и напускам залата на пазара. Мазната поничка завивам по-здраво в хартията и допълнително в салфетка, която изваждам от чантата си. После я прибирам. Маря ще й се зарадва.

На пощата виси огромна табела, че тъкмо в момента е обедната почивка. Поглеждам си часовника. Лош знак, когато почивката е почнала малко преди единайсет, това значи, че ще продължи по-дълго. Отивам в парка, сядам на една пейка и дълбоко въздишам. Да вървя по асфалта, си е направо отрова за ставите, пък и въздухът е мръсен.

Паркът е тих като гробище, само на полянката двама млади се прегръщат. Премествам се да не би да ги смутя, и почвам да си вея с едно списание, което току-що бях купила от една будка за Маря. То е от ония чуждестранни списания, които вече почнаха да излизат и на руски. Страниците блестят, има много фотографии на слаби жени в разкошни дрехи. На последните страници са рецептите, но на мен са ми много странни. Не знам какво е тахан, а и не съм чувала за ризото. Познавам само оризова каша с ябълки, може би това е чуждата дума за същото.

Щом като се почувствах отпочинала, ставам и пак тръгвам. Останалото време, в което трябва да чакам, запълвам с пазаруване. Купувам сметана, която не се разваля дори и в горещината, сирене, една химикалка и хартия за писма с розички. Искам да пиша на Лаура. Купувам сол и пет лимона. Виждам пластмасови кутийки с безцветни гъби, на които пише „вносни култивирани гъби“, думата „вносни“ е написана с големи печатни букви и така е подчертана.

Купувам три банана, единия веднага го изяждам. Бананите са игра за сетивата, те са прекалено сладки, но пък са меки и добри за дъвчене. Кората прибирам, докато намеря кошче за боклук.

В аптеката поглеждам към списъка с лекарства, който ми е дала Маря, и чакам, докато ми донесат едното или другото от етажерките. Което намирам за пълна глупост, не купувам. После погледът ми пада върху различните болкоуспокояващи и взимам една голяма опаковка, само така, за всеки случай.

Чантата ми постепенно се напълва. За себе си съм взела малко неща. Това е добре, защото ще останат повече пари за Лаура. Връщам се обратно в пощата и виждам, че табелката я няма.

Пощенската кутия на Маря е празна. Няма да й го кажа, а ще твърдя, че и този път са били много строги и не са искали да ми дадат нейната поща, тъй като не съм упълномощена. В моята кутия има три пакетчета и пет писма. Подреждам всичко много грижовно да не би нещо да се подгъне. Късно е, въздухът мирише на пушек, трябва да тръгвам обратно към автогарата.

* * *

Светло е още, когато пристигам в село. Летните нощи са дълги и безпощадни, из въздуха, дори и у нас, се носи трепкащо безпокойство. На главната улица е пусто. Вратата на Сидоров зяпа отворена. Зад прозореца на Маря нещо се движи. Напоследък тя спи зле. Затова гълта шарени хапчета, от които на сутринта се събужда късно и после гледа наоколо със стъклени очи.

Петров лежи с книга в ръка в хамака си, а Гаврилови седят пред къщата си и играят шах.

Аз също трябва да седна. Градът изпива и последните сили на човек. След като оставих у дома покупките си, се настанявам отвън на пейката.

Събувам туристическите си сандали, които изведнъж са ми станали тесни, и едва потискам стенанието.

Навивам надолу вълнените чорапи, краката ми се показват голи. Ако събера всичкото време, в което тези крака са танцували, ще се получи най-много една година. Ако пък преброя всичките танцувални стъпки, ще се получат километри. Сега имам мазоли и кокоши тръни, а ноктите са жълти и изкривени.

Слагам си краката в кофа с леденостудена вода от кладенеца. Под водата изглеждат подпухнали. Студът се изкатерва от долу нагоре по прасците ми, освежава старите вени и отпуснатите мускули.

Измъквам си краката и стъпвам върху една хавлиена кърпа. Много бих искала да избърша пръстите си един по един, но не мога да стигна до тях.

Тръгвам боса из къщи, дъските на пода са топли и изметени. Запалвам лампата в кухнята и слагам вода за чай. Изяждам с една бисквитка и с чепка червено френско грозде малкото парче сирене, което купих в Малиши. Не мога да си обясня как съм изкарала годините, през които след реактора живях в града, без да се сгромолясам от изтощение. Може би работата ми даваше сили. Знаех, че в държавната болница имаха нужда от всеки чифт ръце, и затова не се пенсионирах. Вече отивах към седемдесет, когато обърнах гръб не само на болницата, но и на града завинаги.

Преди да си легна, отварям едно от писмата. Разпечатването на писмата от Ирина не е нещо, което мога да свърша бързо и между другото. Трябва да седна, трябва да разполагам с време, главата ми трябва да е свободна. Не искам да бъда смущавана от похлопване на вратата. Всъщност сега е идеален момент и аз взимам писмото, което е било изпратено последно. Но нещо е по-различно от обикновено. Пликът е бял, под чуждоземния печат са моето име и адресът на пощенската кутия, но не са изписани от прецизната хирургическа ръка на Ирина, която не прави никакви заврънкулки и е съвсем точна като мъжки почерк. Тези букви тук са закръглени и сладки.

Разрязвам плика с ножа. Вече знаех, че вътре няма да има снимки на Лаура, тъй като пликът е тънък и на пипане е мек. Отвътре излиза един лист.

Приближавам се до лампата, вдигам очилата на челото. Сърцето ми бие. Всъщност аз имам спокойно, уравновесено сърце. Но като почна да чета писмата от Германия, то бърза да стигне до онова място, на което се разбира, че всички са живи и здрави и че поне в това писмо няма да има лоши новини.

Този път трябваше няколко пъти да тичам напред-назад и въпреки това нищо не разбрах, а в края сърцето ми хлопа още по-силно. Подписано е с името Лаура. Но не е на руски. Ако нямах опита от предишната си работа, не бих могла да разчета този почерк. Някои лекари пишат диагнозите с латински букви, а не на кирилица.

До сутринта лежа будна и се опитвам да успокоя сърцето си. Безпокойството не ме напуска. Чувам собственото си дишане, дишам тежко и със свирукане.

Не се страхувам от смъртта. Но в такива моменти, когато спокойствието ме напусне, отново се сещам какво е това да се страхувам. Не за децата, а за самата мен. Глупаво е да се вкопчиш в тяло, което вече е преживяло всичко. Но тези секунди ми показват, че още не съм готова, както съм си мислила. Все още има неща, които трябва да се уредят. Думи, които трябва да бъдат написани. Когато вече ме няма, Ирина и Алексей не бива да се почувстват по-натоварени, отколкото е необходимо.

Подреждам в главата си нещата, които непременно трябва да направя, докато усетя, че съм по-добре подготвена. Това малко ме успокоява. Дори се отказвам да ходя до Маря и да я помоля за валериан. Ако Константин беше жив, сега щеше да кукурига. Но на оградата продължава да седи само духът му и да гледа укоризнено към мен.

* * *

Обличам си плетената жилетка, пъхвам писмото на Лаура в ръкава и взимам едно пакетче кафе от Ирининия колет и торбичката с лекарства за Маря от пазарската ми чанта. Писмата на Ирина, които бях взела предния ден, лежат отворени на масата. Противно на навиците си на разсъмване бързо ги прочетох едно след друго. Обичайното — времето, работата, Европейският съюз. Никакво обяснение, никакъв намек какво би могла да ми е написала Лаура.

Минавам с целия си багаж покрай Константин. Междувременно е станало осем часът сутринта. Маря седи в леглото си будна, но в лошо настроение, зад гърба й планина от възглавници, на коленете — пухена завивка. Оглеждам се за козата. Вероятно пасе зад къщата.

— Болна ли си? — Вадя нещата, които съм донесла.

— Ти да не би да си здрава? — Маря обаче няма как повече да хленчи, след като вижда новите опаковки с чуждите думи върху тях. Добре, че тук нямаме обхват. Ако можеше да гледа и цялата програма на телевизията, със сигурност щеше спешно да поиска всички медикаменти, които се показват в рекламите на лекарства.

Изчиствам едно медно джезве за кафе, което откривам сред тенджерите на Маря. После изброявам лъжиците кафе, сипвам вода от тубата и разбърквам основно. Запалвам печката и хванала дългата дръжка, изчаквам съдържанието бавно да се сгрее. Пяната се надига, изгребвам я и я разпределям в две малки чашки. Първо пяната, след това черното кафе. Ръката ми малко трепери, докато сипвам. Кафето изглежда красиво в чашката, повърхността му е украсена с връхче отгоре.

Маря отпива и се опарва. Ругае, било така горчиво, че мъртвите можело да възкреси. На мен ми стига, ако най-сетне стане от леглото. Още предната вечер е сплела на две плитки русата си коса. След нощните часове те са се охлабили и косата й пада на отделни светли кичури. Забелязвам, че Маря почти няма бели коси.

— Как беше в града? — пита тя.

— Както винаги — отвръщам аз. Макар че не беше точно така. При нас времето е спряло, но градът се променя непрекъснато. Малиши умира. Други градове се променят, за да оцелеят, но за Малиши това не важи.

Писмото на Лаура шумоли в ръкава ми. Всъщност исках да разкажа на Маря за него, но не можех да се реша. Лаура е толкова дълбоко в мен, че не успявам да говоря за нея. Струва ми се, че все едно трябва да обърна с хастара навън вътрешностите си.

— Много си странна днес — казва Маря и слага в кафето си няколко бучки захар.

Ставам от стола, време ми е да си ходя.

— Хе, хе — казва тя и ме хваща за полата с меката си бяла ръка. — Остани още малко.

— Знаеш ли немски, Маря?

— Това пък отде ти дойде наум?

Разбира се, че не знае. Най-вероятно дори няма да разпознае езика, ако види нещо написано на него.

— Би ли могла да различиш немски от английски, Маря?

— Какви ги дрънкаш през цялото време?

Отново сядам. Чувството, че пред мен седи младото момиче от снимката на Маря, е толкова силно, че избърсвам очите си с носната кърпичка, за да мога да я виждам по-добре.

— Добре. Ще поостана още малко.

Маря поглъща подсладеното си кафе и пуска краката си на пода. Те са боси, ноктите й са лакирани с червеникаворозов лак. Блестят като малинови бонбонки.

— Знаеш ли — казва тя. — Толкова съм доволна, че се върна. Всеки път, като тръгваш за Малиши, така ужасно се страхувам, че няма да се върнеш.

* * *

Има дни, в които мъртвите изпълват главната ни улица. Говорят един през друг и изобщо не забелязват какви глупости дрънкат. Глъчката от гласовете висва над главите им. После пък идват дни, в които всички те изчезват. Накъде ги отвява вятърът, нямам представа. Може би ще разбера, когато стана една от тях.

Виждам Марина и Аня, и Сергей, и Влади, и Оля. Виждам стария ликвидатор в риза на райета, ръкавите навити нагоре, с мускулести ръце и лъснати обувки. Беше денди в началото. Бързо умря.

Бебето, което седем месеца след реактора се роди мъртво в ръцете ми. Завих го неизкъпано в една кърпа и го подадох на майка му. Тя го беше родила в старата си селска къща, а не в родилния дом. Затова имахме време и никой не ни смущаваше. Бащата се обърна и излезе от стаята, майката отхвърли назад върха на кърпата и се усмихна. Знаех какво означава тази усмивка. Тя скоро щеше да последва детето си и не изпитваше болка от раздялата.

Малкото момиче с рижавите плитки, което не умря така красиво, искаше ми се да му дам нещо, но не биваше. Цялото семейство се беше вкопчило в мен и в доктора, искаха неща, които не бяха във възможностите ни, а се караха помежду си за дреболии.

Това са моите мъртви, които ме последваха в Черново, а има много други, които са били тук още преди мен заедно със своите котки, кучета и кози. Селото има своя история, която се свърза с моята като два кичура коса в една плитка. Част от пътя сме минали заедно. Винаги поздравявам мъртвите с леко движение на главата, устните ми едва помръдват.

По главната улица вървят мъж и малко момиче, и двамата не съм ги виждала досега. Той носи раница, а тя дърпа подире си малък куфар. Обута е с червени официални обувки. Поздравявам ги по същия начин, както и другите мъртъвци, но после схващам, че те изобщо не са мъртви.

Спирам и те също. Гледаме се. При нас никой не идва на гости, ако се изключат хората от киното, фотографите и биолозите. И медицинската сестра от града, която цъфва през няколко години, за да ни измери кръвното и да ни вземе кръв за изследвания.

Последно беше тук преди седем месеца, вече не носеше предпазен костюм срещу радиацията, а само престилка, и имаше прекалено много руж на неестествено бялото си от пудрата лице. Спря своята стара лада на главната улица и задърпа снаряжението си в един куфар подире си. Петров тръшна вратата под носа й, Сидоров се направи, че нито я вижда, нито я чува, Леночка й се усмихна мило и я помоли да не я докосва. Само Гаврилови и Маря обърнаха внимание на бедната женица и не я пуснаха да си отиде, докато тя не ги опипа целите чак до черния дроб и не им направи зрителен тест. Когато, напълно изтощена, тя похлопа на вратата ми, аз я поканих да влезе и й предложих чай. Трескавият й поглед и лошо направеното студено къдрене на косата й ми напомниха за самата мен преди четирийсет години.

Който пристигне тук, по принцип остава, докато не го отнесат до малкия парцел на мястото на някогашното училище. Момичето явно е смъртно болно.

Ако ще и да стана на сто години, пак няма да се науча с лекота да приемам тези неща. Наблюдавам момичето с такова внимание, че то едва ли не се разплаква. После се представям с името си и питам какво бих могла да направя за нея.

Мъжът отказва да ми каже името си. Той е по-различен от всички, които съм видяла по тези ширини. Градски човек е, но не от Малиши. Столичанин е. Всичко по него — обувките, гладкото лице и начинът, по който говори, крещят, че неговото място не е тук. Не съм от тези, дето бързо почват да изпитват съчувствие, пък и той ме затруднява да почна да го съжалявам. Момичето се казва Аглая. Изглежда, било вярно това, което ми беше казала Маря, че днес малките момичета в града се кръщават като древни жени.

— Аглая, значи Глаша — казвам аз. Малката се усмихва и ръката й преминава от тази на баща й в моята. Иначе не личи да е много доверчива. Може пък да й приличам на някого. Тя има здрав вид, червени бузи, тъмни къдрици, само очите й са тъжни и усмивката й е крива.

— Видях ви по телевизията — казва към мен бащата, сякаш това е съобщение, което би ме заинтересувало особено много.

Тръгвам напред с малката Глаша към една къща, която искам да им покажа. Самата аз щях да се настаня там, но е прекалено голяма за мен. Но те са двама и имат нужда от две стаи, не е добре, когато се налага баща и дъщеря да делят една стая. Останалите ни следят с очи, докато стигнем до края на главната улица.

Къщата, която имам предвид, е боядисана в синьо. Очите на Глаша светват, а моето сърце тутакси омеква. Ще ми се да пусна ръката й. Но тя се е вкопчила в мен.

— Има ли тук течаща вода?

Не поглеждам към баща й, като отговарям:

— Тук никой няма течаща вода. Кладенецът е на края на улицата. В някои дворове има собствени кладенци, но в този няма. Имаме ток. Има печка за топлене, на която може да се готви. Не знам колко дълго…

Поглеждам към момичето и не смея да го изговоря. Зимата в Черново не се живее така лесно, както през лятото. Но дали тогава все още ще са си двамата?

— Самият аз не знам — казва мъжът.

Той влиза през портата. Момичето пуска ръката ми и го следва. Тича през градината и веднага си спомням, че някога Ирина и Алексей също са играли тук. В тази къща по-рано живееше една възрастна жена, баба Мотя, която позволяваше на децата от селото да си берат от нейните малини. Те не бяха само червени, а и от един жълт сорт, от които Ирина понякога ми носеше, стиснала ги предпазливо в юмручето си, така че да не смачка нежните плодчета. Жълти и по-големи от обикновените малини, те грееха върху дланта й. Но пък на вкус не бяха много сладки.

Бащата на Глаша влиза в къщата и се опитва отвътре да отвори прозореца. Налага се да дърпа и да блъска, докато най-накрая през черчевето се подава доволното му лице. Веднага обаче отново изчезва. Чува се дрънчене, нещо пада, след което тялото му пак се показва на прозореца като в рамка на картина.

— Окей — казва мъжът. — Няма по-добра къща, така ли?

Ако на моята възраст продължавам да се учудвам на хората, няма да ми остане време дори да си измия зъбите.

— Не — отвръщам аз. — Това е най-добрата къща откъм големина, обзавеждане и състояние.

Той явно е изненадан, че мога да казвам такива дълги изречения.

— Окей — повтаря той. — Ваша ли е?

— Не — отговарям аз. — Просто можете да се настаните в нея.

— А ако пристигне някой и ми поиска наем със задна дата?

Не му се сърдя за изразеното недоверие. Като става дума за реактора, човек не може да има вяра никому. Наскоро в района ни се разрази скандал: на обитателите от облъчените села, които се преместваха на други места, обещаха да им дадат обезщетения за къщите им и те посочиха такива стойности, каквито колибите им не биха имали дори ако бяха построени на Червения площад. Институциите удряха печатите си, срещу което получаваха част от сумата за обезщетение. Нещо подобно беше разказала Маря. Така че аз си бях доволна, че моята къща все още поне по документи ми принадлежи. Освен това съвестта ми е чиста — нещо, което с възрастта става все по-важно.

— Тук никой не минава просто така. Как изобщо пристигнахте?

— Докараха ни. Но не съвсем до селото. Шофьорът се страхуваше.

Кимвам. Междувременно момичето намери в градината няколко малини и ги напъха в устата си.

Мъжът я наблюдава от прозореца.

— Малините също ли са радиоактивни?

— Вие не знаете ли къде се намирате в момента?

— Знам, знам — казва той. — Но въпреки че знам, пак. Вие не понасяте тъпи въпроси, така ли, бабо Дуня?

Трябва да тръгвам към къщи, но нещо ме задържа. Просто се налага да се насиля, за да тръгна.

— Един последен въпрос, ако позволите — вика той подире ми. — Къде може тук наблизо да се купи нещо за ядене?

Обръщам се. Намирам, че в сравнение с всичко останало да се умре от глад, е нещо относително меко, но не е в моята власт да решавам как смъртта да пристигне при хората.

Мъжът чака да му отговоря. Не е свикнал да чака. Гладкото му лице потрепва нетърпеливо.

— Малиши. Зеленчукова градина. Запаси. Съседи.

След което най-сетне се отправям към къщи.

* * *

Работата ме е научила, че хората винаги и без изключение правят само това, което си искат. Питат за съвети, но всъщност нямат никаква нужда от чуждото мнение. И така филтрират всяко изречение, че взимат от него само това, което им харесва. Останалото просто игнорират. Бях се научила да не давам съвети, освен ако специално не ме помолят. Освен това се бях научила и да не задавам въпроси.

Изчаквам да падне вечерта, за да полея краставиците и доматите си. Пчели жужат около жълтите цветове на тиквичките. Гледам ги като омагьосана. Дълго време след реактора не бях забелязвала да има тук пчели. Животните реагираха различно. Пчелите изчезнаха. Опраших доматите си на ръка с една малка четчица. Че сега една пчела ровичка в чашката на цветчето, е може би точно онази добра новина, която Петров си беше пожелал. Ако бях по-млада, щях да я съобщя, изкрещявайки я. Решавам да я напиша в писмо до Ирина. И до Лаура.

След това си сварявам чай от малиновите цветчета. Когато се отдръпвам от чайника, виждам Егор да седи до мен. Мъчно ми е, че не мога да му предложа чай. Да пиеш чай с някого, е по-хубаво. На тази възраст може би е единственото по-хубаво нещо, което предпочитам да правя с друг човек, а не сама. Веднъж му оставих чаша чай от учтивост, докато разбрах, че всъщност така не му правя никаква услуга.

Егор ме гледа с тъмните си очи. Смущавам се. След смъртта му аз остарях и вече по външен вид той би могъл да ми е син. Затова не бива сега да ме разсъблича с поглед.

По някое време не издържам.

— Какво ме зяпаш така?

Той се обляга назад:

— Обичам да те гледам.

— Случайно да знаеш някакъв друг език освен руски?

— Суржик.

— Това не е самостоятелен език. Диалект е. Не си ли го учил в училище?

— В училище не сме учили чужди езици — казва той спокойно и поглежда през мен, сякаш съм прозрачна. Сигурно вижда писмото на Лаура в ръкава ми. Благодарна съм му, че не казва нищо.

— Видя ли новите?

Той вдига едната си вежда.

— Тоя е задник — казва той.

Не му възразявам. Макар да не вярвам, че съществуват добри и лоши хора. Например за себе си изобщо не знам към кои бих се причислила. Като бях млада, толкова много се стараех да бъда добър човек, че дори станах опасна за останалите. Например бях прекалено строга с децата си, за да израснат те примерни и старателни граждани. Сега съжалявам, че не съм ги поглезвала повечко. Но глезенето по наше време се порицаваше. Казваше се, че така се отглеждат лигави нехранимайковци, а пък аз исках да предпазя децата си от това. Към Алексей бях по-строга, от което понякога сърцето ми щеше да се пръсне.

— Момичето ще умре — казва Егор.

Вдигам очи от чая си. Разбира се, че ще умре. Ние всички ще умрем. Някои по-рано, други по-късно, а дете, което идва да живее тук, със сигурност няма да оцелее още дълго. Децата са нежни и чувствителни. Само такива дърти и жилави пачи като Маря и мен държат вечно. Няма микровълнова фурна, в която да омекнем.

— Той ще я убие със собствените си ръце. — Егор поглежда многозначително през прозореца.

— Той какво е виновен, че тя е болна? — Егор ме ядосва, не стига, че е умрял, пак се прави на по-умния от нас двамата.

— Хич не му е чист косъмът, щом я води тука.

Най-сетне почвам да схващам какво иска да ми намекне, тъй като и бездруго през цялото време подозирах същото.

— Искаш да кажеш, че тя не е болна?

По-рано щеше да плюе на пода. Сега свива рамене.

— Още не. Но това бързо би могло да се промени.

— Но защо един баща ще направи такова нещо?

— Бащи. — Той все пак плюе на пода. — Ти пък всичко знаеш за бащите. Аз какъв баща бях?

Сега е мой ред учтиво да замълча. Повечето жени, които познавам, щяха да се чувстват по-добре, ако сами си бяха отгледали децата, вместо непрекъснато да се спъват в ботушите на пияните си мъже.

Но това аз не го одобрявам. Дълбоко в сърцето си съм убедена, че човек трябва да живее в двойка. Най-малкото, когато има задача да изпълнява. Семейството е за двама. Егор ми липсваше още докато беше жив, независимо какво съм твърдяла винаги. Сега той е тук, но вече е прекалено късно.

— Ти знаеш нещо — казвам.

— Жена му го заряза. Сега той иска да й го върне — обяснява Егор.

Винаги забравям на колко съм години. Учудвам се на скърцащите си кокали, на тежестта, която ме дърпа надолу, когато сутрин ставам, на непознатото, закръглено лице в надрасканото огледало. Но сега, когато тръгвам по главната улица, когато дори се затичвам, отново се усещам лека. По-лека мога да бъда вероятно само в смъртта. Отварям портата, бързам през градината и удрям с юмрук по дъските на синьо боядисаната стена на къщата.

Малко по-късно мъжът застава в рамката на вратата по джинси и маратонки. По раменете му е опъната фланелка с чуждестранен надпис.

— Какво искаш? — Той се стряска от мен. Аз слагам крака си напред, преди той да понечи да затвори вратата.

— Довел си тук здраво дете?

Той се опитва да избута с маратонката си моя крак в туристическите сандали. Пръхтим като две диви прасета при секс.

— Напълно ли си изгубил акъла си? — това аз го казвам.

— Погрижи се по-добре за собствения си акъл.

— Жена ти те е зарязала, какво общо има с това малкото момиче?

— Глупости. — Той ме настъпва с маратонката си и аз политам назад, едва не падам. Егор стои зад мен, но не би могъл да ме подпре.

— Тя ВЕДНАГА трябва да се маха! — Отдавна не съм крещяла така. — Тя е здрава!

— Кой от нас е здрав?

Той излиза пред къщата, идва съвсем близо до мен. Говоря му колко сладичка е малката му дъщеря, че трябва да иде с нея някъде другаде; той, ако иска, може и под влака да се хвърли, но детето, него трябва да върне у дома, да го махне оттук. Лицето му се изкривява. Бута ме, залитам и се улавям за фланелката му. Той ме удря през ръката. Със сух шум платът се разцепва, но може би шумът идва някъде отвътре в мен, юмрукът му е уцелил ребрата ми. Боли, но мен не ме е страх от болката. Страх ме е само от безпомощността. Но дори и тя не може да ме спре да кажа нещата, които са ми важни.

— Какво знаеш ти изобщо? — пръхти той и ме блъска грубо по раменете. Този път наистина падам. Лежа на земята, над нас свети Голямата мечка, нощта е безоблачна. Той ме рита отстрани с всички сили, лицето му е изкривено. Пръстите му се сключват около врата ми. Чувам се как хриптя. Колко тихи могат да бъдат двама души, когато единият убива другия.

Егор стои зад него и плаче.

Отначало не разбирам какво се случва после. Сухо изпукване в нищото. Мъжът, който отказа да ми се представи с името си, се изправя и залита. За миг стои в изкривено, неестествено положение. После се свлича на земята, и то съвсем до мен.

Без да искам, аз изведнъж се разхленчвам. Когато такъв силен мъж внезапно се строполи, това си е шок. Сега обаче е редно сама да се изправя. Изтъркулвам се наляво и после по корем. Следващото, което правя, е да се вдигна на колене и да се подпра на ръцете си. Изпълзявам до мъжа, който падна.

— Боже, какво стана, боже?

Главата лежи обърната по лице в локва кръв. В черепа му е забита малка брадвичка. Поглеждам нататък към Егор, който вдига ръце, като че иска да каже: „Виждаш сама, не съм въоръжен“. Стенейки, заставам на колене и погледът ми бавно се придвижва в тъмното, от което се отделя някаква фигура.

— Петров — казвам аз. — Петров, свиньо такава.

По лицето на Петров трепка усмивка като на побъркан. Погледът му е отсъстващ. Питам се дали в момента не е просто сомнамбул. След това той се отърсва и прави опит да ме издърпа нагоре, с което ми причинява още по-големи болки.

— Защо се биеше с него, бабо Дуня?

— Не го исках тук.

— Лошо ли се държа? Не показа ли уважение към теб?

— Нали виждаш. — Изправям се и му позволявам да клекне пред мен и да изтупа мръсотията от полата ми.

— Ужасно съжалявам, че ти развалих тази така прекрасна нощ, но ми се струва, че го убих.

В живота си съм виждала прекалено много рани, за да тръгна сега да му противореча.

— Възниква един съвсем простичък въпрос — казва Петров. — Какво да го правим?

— Не става дума за него — отвръщам аз и придържам ребрата си, които при всяко вдишване се обаждат с режеща болка.

* * *

Момичето седи в леглото и примигва в тъмното. Изцапаните ни лица вероятно страшно са я уплашили. Но тя показва храброст. Не плаче, гледа ме почти без да мига. Със сигурност й напомням за някого.

— Идваш с мен, Глаша — казвам и се опитвам да прикрия мъката си. — Баща ти току-що се спомина.

Тя не пита за него. Това е добър знак. Всъщност лош, но в момента за нас е добър. Измъква се от леглото, невинно момиченце с нощница на червени точки. Малкият й куфар лежи отворен на пода, а на възглавницата й седи плюшено животно с дълга опашка.

— Утре сутринта се връщаш у дома — казвам аз. Всъщност тази вечер би било по-добре, но не съм магьосница и не мога всичко.

Хващам момичето за ръка. Тя не забелязва, че минаваме покрай трупа на баща й, който лежи в тъмнината като отдавнашна купчина пръст. За днес я взимам при себе си.

Петров носи малкия й куфар и през цялото време нещо ми говори. Полудяваме, защото ми се струва, че почвам да усещам как радиацията влиза през порите под кожата на детето. От това забравям за собственото си нараняване.

— Алуминиево фолио — казвам аз на висок глас. — Ако сега нещо може да помогне, това е алуминиево фолио.

— Че кой тук има алуминиево фолио?

— Аз. Аз имам алуминиево фолио.

Действително имам — благодарение на Ирина. Тя ми беше изпратила най-различни неща за кухнята, германски, практични неща, каквито по-рано нямаше. Хартия за печене, с която могат да се пекат сладкиши, без тавата да се намазва с мазнина. Силиконови формички за малки кексчета, за които по-рано използвах измити консервени кутии. И хубаво, здраво алуминиево фолио на ромбове.

— Глаша — казвам аз. — Сега ще видиш какво чудо ще направим.

Момичето явно има душа на възрастен. Не се учудва много. Питам я дали знае какво му е особеното на нашето село. Тя клати глава. Може би така е по-добре. Виждала съм хора, които получават дори изгаряния, тъй като са си въобразили, че са пипнали нещо горещо. Ако разкажа на момичето историята с радиоактивността, възможно е тя и да не оцелее до следващия месец.

— Всичко е като игра — казвам аз. — Може да ти струва много глупава игра, но затова пък ще останеш здрава и ще пораснеш, и ще си родиш пет деца заедно с някой мил мъж.

Тя се смее, явно представата за всичко това й се струва забавна. Развивам алуминиевото фолио, Петров ми помага. В куфара на Глаша има чорапогащи и риза с дълги ръкави, карам я да ги облече, за да не би защитната дреха да одере нежната й кожа. После тя протяга ръце и крака и ние я обвиваме със сребърното фолио. Глаша се киска. Благодарна съм, че е толкова приятно същество, че не плаче и не се противи. Без никакво мрънкане поглъща и таблетките с йод от домашната ми аптечка. Ако винаги е така послушна, човек трябва да се бои за нея.

Тя заспива в леглото ми без никакви оплаквания, като преди това малко се е повъртяла насам-натам в алуминиевото фолио. А аз лежа будна и изтощена до нея и дишам повърхностно, за да не ме болят ребрата. Така спях навремето до Алексей и Ирина, когато бяха още малки и се извиваха покрай тялото ми, което тогава си беше далеч по-леко и ги разтоварваше. Харесваше им, дето бях така мека и топла. На Егор също му харесваше.

Нежно като птиченце, непознатото момиче диша в леглото ми, Петров отново се клатушка в хамака в градината си, а духът на Егор се разхожда из изоставените градини и плаче за неща, които вече не може да си върне и поправи.

* * *

Срам ме е, но не искам да се отклонявам от истината. Точно тази сутрин се успивам. Отварям очи и виждам, че леглото до мен е празно. Ако бързо и припряно се изправя, ще се наложи да прекарам остатъка от седмицата на четири крака, а за такова нещо съм твърде стара. Шумоленето ми сочи правилната посока. Глаша търкаля по дървения под стари копчета, които трябва да е намерила в някое от чекмеджетата. Копчетата се удрят в краката на леглото. Наоколо лежат разпръснати парчета от алуминиевото фолио.

Сега обаче наистина скачам от леглото. На секундата болката ме връща обратно върху дюшека, а аз потискам охкането си.

— Трябва да внимаваш за алуминиевото фолио, съкровището ми.

— Скъса се.

— Виждам. Ще ти направим нов скафандър.

Този път ми се налага с мъка да се изкашлям, защото усещам, че нещо ми пречи в гърлото.

Тъкмо сме приключили с фолиото, когато някой чука на вратата. Набързо завързвам на врата си една кърпа, за да скрия следите от душенето. После отварям. Там са застанали Гаврилови с едно такова никакво изражение на физиономиите. Той изглежда така, сякаш съм се изходила пред входната им врата.

— Бабо Дуня — казва Гаврилова, докато в същото време мъжът й наднича в стаята ми. — Мислим, че вие сте тази, която първа би трябвало да узнае.

Избутвам Глаша зад гърба си, като че ли по този начин бих могла да я предпазя от всичките злини на света.

— Новият обитател лежи с разцепена глава в градината — докладва Гаврилова прецизно и сякаш изпитваща доволство от новината.

— Баща ми ли? — учудващо проницателно се обажда зад гърба ми Глаша.

— Не, един друг — отговарям механично аз.

— Но къде е баща ми?

— Внезапно замина, съкровището ми.

Доверява ми се. Във всеки случай не задава повече въпроси и застава на колене, за да събере разпилените копчета.

— И какво сега очаквате от мен, Лидия Илийнична? — При особени случаи ние си говорим на малко и на бащино име. Иначе не сме си никак близки.

— Мухите вече са го накацали — казва Гаврилов и ме гледа укоризнено.

Не минават и десет минути, и те вече са седнали на леглото ми и пият от африканското кафе, което Ирина ми беше изпратила от Германия. Гаврилови са поне десет години по-млади от мен. Въпреки това са на мнение, че трупът в градината ме засяга повече, отколкото тях. Известно време не съобщават основанията си, докато най-сетне Гаврилов колебливо изплюва:

— Вие сте нещо като кметица тук.

— Никой досега не ме е ругал по този начин.

— Разбирам, че имате много работа, бабо Дуня, но просто не е хигиенично.

Десет минути по-късно къщата ми се препълва с хора, та се налага да пратя Глаша да си играе навън. С удоволствие бих я последвала, но всички един през друг говорят само на мен. Дори и Леночка е тук. Между неканените гости са се настанили и мъртъвците и кривят погнусени лица, когато живите им стъпват по краката. Всички искат да ме информират, че новодошлият лежи в градината с брадва в главата. Всички ме гледат и очакват, че по някакъв чудодеен начин ще го махна оттам. И мухите. И превъзбудата.

Междувременно собствената ми глава така силно почва да ме боли, като че ли в нея също има забита брадва. Тук в Черново обикновено не си нарушаваме един на друг спокойствието. Понякога си ходим на гости, но не всички наведнъж. Имаме тихо споразумение, че всеки сам ще си решава проблемите и няма да товари с тях останалите. Аз например не размахвам писмото на Лаура и не викам: „Кой ще ми каже какво пише вътре? Може ли някой от вас да различи немски от английски?“.

Но сега има общ проблем и върху него кацат мухите.

По някое време пристига и Петров. Всички му правят място: неговата очевидна близост до смъртта предизвиква уважението на останалите. Той обаче не е очаквал тази навалица и се оглежда боязливо. На лицето му е изписано, че и той иска да разбере от мен какво ще правим от тук нататък. Въздишам. Ребрата ме болят все по-лошо, но това никой не бива да го разбере. Възможно най-незабележимо притискам ръката си към тях.

— Петров — казвам аз високо. — Моля те, не ми разказвай и ти, че в градината лежал някой.

Петров стисва устни и се опитва да разбере от физиономията ми какво се случва.

Седни при другите и се насили да се покажеш поне малко развълнуван като останалите, опитвам се да му кажа с очи. Няма да те издам. Те не са разбрали, че си бил ти.

Глъчката продължава с нова сила.

— Трябва да извикаме линейка!

— Катафалка — поправя Петров предпазливо.

— Да идем до Малиши.

— Какво да търсим там, че те всички са корумпирани и фиркани.

— Аз няма да издържа пътя.

— Кой тук е най-добре с краката?

— Аз на практика съм вече мъртъв.

— Аз пък от пет години имам вода в белите дробове.

— Сърцето ми подскача до небесата, ако направя повече от пет крачки.

Най-болни се чувстват точно двамата розовобузести Гаврилови. От всичко това излиза, че мен ме имат за човека, който е в най-добра форма.

— И вие имате нахалството да кажете на една стара жена, която вече е с единия крак в гроба, че трябва да предприеме това пътуване? Съвест нямате ли? Та аз току-що се върнах от Малиши и втори път няма да мога да ида.

— Спокойно, бабо Дуня — това е Петров. — Аз ще ида. Ти наистина изглеждаш бледа. Хайде, тръгвайте си, тя трябва да си легне.

Гаврилови действително се надигат от леглото ми. Но после отново се отпускат назад. Гледам към прозрачното лице на Петров. Днес той със сигурност нищо не е ял, а и вчера едва ли е хапнал. Очите му светят, а малкото коса по главата му е щръкнала нагоре. Не е нужно да си помощна медицинска сестра, за да разбереш, че Петров едва ли ще стигне далече.

Давам си сметка, че действително аз трябва да ида. Ще взема със себе си и Глаша. Ако вървя бавно и дишам леко, може би ще се справя. Само трябва да събера малко сили, поне четвърт час. Но преди да успея да го изговоря всичко това, из къщата ми се разнася треперещият, гъгнещ глас на Сидоров.

— Можем просто да се обадим по телефона в милицията.

Той действително каза това: „Можем просто да се обадим по телефона в милицията“.

Смущение обхвана всички.

— Ти може и да можеш да се обаждаш у дома като Извънземното, но на нас, земните хора, за да телефонираме, ни трябва работеща линия.

Това е Петров. По лицата на останалите разбирам, че и за тях той говори със загадки. Кой знае какво ли е прочел в някоя от полуизгнилите си книги.

— Искам само да ви помогна, глупаци. — Гласът на Сидоров се извива обидено. — Няма да мине много време и той ще се възнесе към небесата.

Всички кимват. Никой не иска да ядосва Сидоров.

— Качеството на разговора е МНОГО ДОБРО!

— Благодаря ти, Сидоров — обаждам се аз. — Може би по-късно.

Той блъсва вратата, така че цялата ми къщурка се разтриса. По някое време някой открива остатъка от водката ми от цариградско грозде, която пазя с медицинска цел. Когато бутилката стига до мен, в нея няма почти нищо. Оглеждам се, търсейки чаша, след което изтръсквам последните капки направо в устата си.

Внезапно вратата отново се отваря и на прага застава Глаша в алуминиевото фолио.

— Обадих се по телефона на мама — казва тя високо, след като ме е открила с очи.

Засрамена скривам празната бутилка зад гърба си.

— Нали ви казвах. — Сидоров се клатушка зад Глаша като тръстика на вятъра. Лицето на Глаша сияе.

— Обадих се по телефона на мама. Знам номера й.

— Ти си моето сладко, умно съкровище — казвам аз. — Сидоров, ще ти го река право в очите: и без теб не се чувствам добре. Обирай си крушите оттук и не побърквай детето.

— Мама ще дойде да ме вземе — казва Глаша. — Заедно с милицията.

* * *

В момента имам чувството, че това може да са последните часове на селото ни. Гаврилови по изключение направиха нещо смислено за общността и покриха покойника с платнище. Изобщо не знаех, че имат такова нещо, макар да подозирах, че дворът им е склад за скъпоценни и полезни неща. Останалите се разпръснаха по къщите и дворовете си, а аз останах сама с Глаша и Маря, които се настаниха удобно на леглото ми. Сядам на един стол и се опитвам да намеря положението, в което ребрата най-малко ме болят.

— Мисля, че алуминиевото фолио за нищо не помага — казва Маря.

— Пссст — правя й знак аз. — Много добре си помага.

— Знаеш ли всъщност кой е бил? — пита Маря.

Докато малката седи до нас с наострени уши, не мога да рискувам и да искам от Маря подробно да ми изясни потока на мисълта си. Още веднъж изсъсквам предупредително.

— Мисля, че е бил Гаврилов — казва Маря, която не разбира знаците ми.

— Глупава жено, пепел ти на езика, че какъв мотив би могъл да има той?

— Страхувал се е да не му откраднат нещо.

— Повечко си постояла на слънцето, Маря.

— Или пък ти си била. Ти тръгна да му показваш пътя.

От изненада тутакси скачам на крака. Но ми се завива свят и едва не падам. Маря нищо не забелязва, тя си оправя ноктите с една пиличка, която Ирина ми беше изпратила.

— Че защо ми е да го правя, Маря?

— Защото той беше лош човек.

— Не мога да убивам всички лоши хора.

— Всички, разбира се, не. — Маря се прозява. — Не се напрягай толкова, няма да те изпея.

— И аз няма — обажда се Глаша.

Ако бях с десет години по-млада, на това място щях да си умра от страх. Но аз съм просто много уморена. Изчаквам всички да се приберат по къщите си, за да мога спокойно да си седна на пейката. Ще ми се да е дошла зимата: всички си стоят вътре, а вятърът блъска снега в прозорците. Дори с радост очаквам времето, когато и Глаша няма да е вече тук. Тя непрекъснато е гладна, а аз не й позволявам да яде зеленчуци от градината ми. Варя й каша с просо и дълготрайно мляко, което взех от Сидоров, и й разбърквам вътре последната си захар, защото иначе не кусва от кашата.

— Майка ти сигурно ще дойде скоро.

— Майка ми тича насам. — Глаша се притиска към хълбоците ми и пъхва чипия си нос в гънките на полата ми. — Майка ми плака по телефона.

— А ти наистина ли чу нейния глас? През счупения телефон?

— Не беше счупен. Само много пращеше.

Сядам на пейката и чакам. Другите са влезли по къщите си, но са забили носове в прозорците, очите им наблюдават всичко през дупките в оградата. Само Петров се люшка на хамака си, като че ли и светът да загине, пак нищо не може да му се случи. Много ми се ще да му кажа, че няма от какво да се страхува. Никой няма да го обезпокои.

* * *

Чуваме ги отдалече и веднага става ясно, че идва повече от една кола. Скоро ги виждаме, три са. Най-отпред висок черен автомобил с дебели гуми. Отзад две коли на милицията. Паркират в облак прах на главната улица.

Глаша, успокоена, изблизва купичката с каша. Първо се отваря шофьорската врата на черния автомобил. Това е кола, от която би трябвало да излезе мъж, а не тази блондинка в панталон като мъж и с обувки на високи токчета. Прическата й е прилепнала към главата, а тушът от миглите й се е размазал.

— Къде е тя? — вика сърцераздирателно блондинката. — Къде си я скрил, лешояд проклет?

— Глаша — прошепвам аз. — Тази жена е побъркана, не гледай нататък.

— Това е майка ми. — Глаша примерно оставя купичката на пейката и хуква. Жената пада на колене, разперва ръце и мига като пред разстрел. Алуминиевото фолио се вее из въздуха. Момичето висва на врата на жената, а моите очи се пълнят със сълзи.

— Какво са ти сторили? — Майката на Глаша започва да къса фолиото.

— Неееее — изкрещява Глаша и писъкът й ме пронизва до мозъка на костите. — Не го махай. Ще умра на място.

Всичко се омесва. Въздухът забръмчава. Милиционерите обкръжават майката и детето, сякаш искат да ги предпазят от нападение. Жената вика нещо неразбираемо. В същото време дърпа един защитен костюм от багажника, в който се опитва да напъха Глаша. Питам се защо ли тя самата не е облечена в такъв, като вярва на тия неща. От време на време се провиква:

— Герман, Герман, няма да ми се измъкнеш!

Герман не е кучето й, разбирам аз, това е мъжът, който лежи под платнището на Гаврилови. Който е накацан от мухите.

Ставам. Ребрата ми отново се обаждат, от мен се откъсва стенание. Съвсем бавно се приближавам към групата. Милиционерите ме наблюдават. Жената притиска Глаша към гърдите си. Глаша извръща глава и ми се усмихва.

— Заминавай оттука, дъще — казвам аз на жената в панталона. — Отведи детето си на сигурно място.

Лудостта в очите й се стопява и ясно се вижда, че е жена като всички останали и че с нея може да се разговаря нормално.

— Искате да кажете — тя оглежда лицето ми с надежда, че там ще намери отговорите на всичките си въпроси, — искате да кажете, че още не е прекалено късно?

— Още не е прекалено късно — лъжа аз. Защо пък точно мен трябва да ме пита?

— Вие сте баба Дуня, нали?

Кимвам. Тя подсмърча като момиченце, избърсва си лицето и измъква от чантата си нещо малко и правоъгълно.

— Позволявате ли? — пита тя и преди да отговоря каквото и да е, притиска бузата си към моята и прави снимка на двете ни с мобилния си телефон. След което хваща Глаша за ръка и тръгва към автомобила.

Милиционерът вика подире й сега какво щяло да стане с подадения сигнал. Тя махва с ръка. Не пита за мъжа си. Ако беше поискала да го види, щеше да ми създаде проблем. Но тя си върна детето и сега иска да се махне оттук. Мога само да приветствам решението й. Глаша сяда на задната седалка и си закопчава колана, гледа ме как се облягам на едно дърво, защото краката ми не ме държат. Опитвам се да отвърна на усмивката й.

— Оставете дамата да си ходи, другарю милиционер — казвам аз тихо. — Но вие, ако обичате, вие останете.

Чак по-късно осъзнавам каква голяма грешка съм направила. Трябваше сами да уредим въпроса с мъжа под платнището. Сред дузина куци и сакати изчезването на един труп няма да е никак трудно.

Но аз изпълнявам гражданския си дълг и водя милиционерите в градината. Стоя встрани, когато вдигат платнището. Виждам нещастието в лицата им. И те също така предпочитат да не ги следя при всяко действие. Прекалено много са, за да се договорят с мен, че все едно нищо не са видели.

— Коя всъщност е майката на момиченцето? — питам тихо най-младия от тях, строен младеж, който подръпва косъмчетата над горната си устна.

— По-добре изобщо да не знаете — отговаря също така тихо той. — Но повярвайте ми, тя няма да скърби.

Това вече ми е ясно. Тези, които сега стоят с траурни физиономии, са милиционерите. Единият от тях прави снимки. Другият се е обгърнал с ръцете си, сякаш трепери от студ. Третият тръска мобилния си телефон.

— Тук няма мрежа. Трябва да се обадим по телефона. Откъде се обадихте на майката?

Водя ги до дома на Сидоров. Влизат, без да чукат. Това не бих направила дори и аз като почти годеница. Сидоров не им обръща внимание; хърка на опърпаната си отоманка като истински шейх. На земята стои някога оранжевият телефон, от който излиза кабел до контакта. Най-младият милиционер взима телефона и вдига слушалката. Поставя я до ухото си, след което я подава на другите. Вероятно на началника си, който ме гледа намръщено.

— Искате нещо да ме избудалкате, а, мамичко?

Ядосан е и изглежда така, сякаш ще посегне да ме удари. Но все пак не го прави. Може би днешните милиционери са по-различни от предишните или пък този има възрастна майка вкъщи. Младият милиционер, силно впечатлен, върти шайбата.

— Ще ви бъда много благодарна, капитане, ако вземете покойника. Температурата навън е висока и разните гадини се размножават много бързо. Не бихме искали да тръгнат болести.

— Пък сякаш сте в санаториум. Не карам катафалка, мамичко, ако все още не сте го забелязали. Тръгваме обратно към Малиши. — Той се усмихва. — Очаквайте посещение от колегите ни.

Усмивката е това, което ме връща назад във време, в което сърцето ми рядко е било по-бавно от сто удара в минута. Не съм студенокръвен човек, никога не съм била. По принцип винаги съм се опитвала да не изпускам живота и да тичам подире му. В моменти като този забравям, че съм стара и вече няма къде да отида.

Отново се чувствам така, сякаш съм на трийсет и се налага с всичко сама да се справям. Сутрин ставам в пет, доя кравата, пилешка супа на печката, после каша, и двете покрити с кожух, че да не изстинат. Събирам яйцата от курника и сварявам част от тях за обедната почивка. Събуждам Ирина, която се прозява и мрънка. Събуждам Алексей, което става по-бързо и по-лесно, той подскача като зайче из къщата и е трудно да го хванеш. Поднасям им купичките с каша и внимавам всичко да си изядат. Училищните им раници не проверявам, за това не стига времето. Давам им точно пари за закуска в училище и нареждам на Ирина по-късно да стопли пилешката супа за себе си и за брат си. Нямам и четвърт секунда време да гледам подире им, когато хукват надолу по улицата.

Завивам две от твърдо сварените яйца в салфетка и ги слагам в чантата си. Тичам към автобусната спирка, при което единият ми ток се отлепва. На бърза ръка събувам другата обувка и отлепвам и здравия ток. В минибуса до Малиши стоя права; една неумита мишница ми препречва погледа, но пък аз упражнявам медицинска професия и в течение на деня ще се сблъсквам с още по-неприятни миризми. Пристигам в градската Спешна помощ и си обличам бялата престилка. От тук насетне съм машина, която превързва рани, изважда тресчици, слага шини на счупени крака, утешава някое повръщащо дете и опъва сантиметъра около корема на една бременна. Докторът твърди, че щели да бъдат близнаци, а пък аз споря с него, тъй като подозирам, че няма да е в този случай. При раждането детето ще тежи почти пет килограма, момче ще е.

В обедната почивка изяждам сварените яйца с парче хляб и пия квас, който докторът е донесъл в пластмасова кутия от уличните продавачи. Мисля си за Ирина и Алексей и се питам дали днес съм направила всичко както трябва. Не мога да им се обадя, защото у дома нямаме телефон. Сложени сме в списъка на чакащите, но няма изглед това да стане в следващите пет години. Но пък децата знаят как да ме намерят на работа и аз всеки път потръпвам, когато тук звънне телефонът. Апаратът беше подобен като този на Сидоров и бих дала да ми отрежат пръст, за да си имаме един такъв вкъщи.

Измивам ръцете си в тоалетната и си слагам червило. От огледалото ме гледа една изморена жена с подпухнали клепачи. Чувствам се прастара, пък и така изглеждам. От три дни не съм виждала Егор и нямам понятие къде се е затрил. Събувам си обувките, сядам на тоалетната чиния и правя упражнения за вените на краката, както бях прочела в Крестьянка.

Когато отново ми остава време да се погледна, вече е десет часът вечерта. Децата спят гръб до гръб в голямото легло, а аз измъквам от раниците тетрадките им и проверявам домашните. Чиниите са измити, чорапите закърпени. Нямам никакъв талант за вършене на домакинска работа, но се старая. Отивам в кухнята и пия чаша вода от чешмата. Водата е със солен вкус, защото сълзите ми капят в нея. Аз съм просто жена като милиони други и въпреки това така нещастна — аз, глупачката.

* * *

— Кажи ми що да сторя — говори ми Петров и ме откъсва от спомените. — Изпълнен съм с огромно желание за най-различни деяния. — За доказателство той вдига слабичките си ръчички нагоре и свива дланите си в кокалести юмруци. — Дали да не го изгорим, както постъпват индийците?

— Откъде главата ти се е задръстила с такива глупости? — Успял е веднага да ме оживи, обаче аз съумявам да прикрия вълнението си. — Никой няма да дойде, за да го прибере. Трябва да му изкопаем гроб.

— Нямаме квалификацията. Но аз съм с теб. — Той се отдалечава, но после се връща с една лопата, която подозрително прилича на лопатата на Гаврилови.

Изчакваме, докато слънце спира така ужасно да пари, и почваме. Това означава, че Петров почна да копае. Надценил се е. След всяко замахване спира за няколко секунди, за да си поеме въздух, а след пет замахвания трябва да седне за няколко минути. Но не се отказва и продължава. Мъж е, следователно аз не мога нищо да му кажа. Нося му гореща вода с мента.

— Бих предпочел кока-кола с лед — стене той, подпрян на лопатата.

— На тая горещина студената химия ще те убие — казвам аз.

От време на време той ляга и разпуска в тревата, тогава аз хващам лопатата, без да обръщам внимание на болките в ребрата. Изненадана съм колко е тежка. Стряскам се от факта, че съм по-слаба от залитащия Петров, но не задълбавам с мислите си в тази посока. Лъскавата червеникавокафява почва се струпва на малки купчинки, подобни на къртичините.

— Няма да казваш, че няма да се справим. Трябва да вярваш в силите ни — казва Петров, но аз не обръщам внимание на дрънканиците му.

Над платнището бръмчат мухи. Времето работи срещу нас. Потта се стича по лицата ни, но къртичините не стават по-големи. Сядам до Петров и затварям очи.

Когато отново ги отварям, виждам Маря с лопатата.

Веднага трябва да кажа, че тя е съвсем друг калибър. Но досега не съм виждала Маря да работи. Явно наистина съм пропуснала нещо важно. Масивното й бяло тяло, изглежда, е много силно. Тя загребва като багер и при това почти не се задъхва. Сигурно причината е във всичките хапчета, които гълта на ден, или в желязното й здраве, което дори и хапчетата не могат да повредят.

Двамата с Петров я наблюдаваме безмълвно. Маря не поглежда към нас. Концентрирана е в копаенето. Пръстта лети към главите ни. Маря спира за миг, за да си избърше лицето. Закръглените й бузки са се зачервили, русите й плитки са се разплели. С този си вид би могла да е солистка на някоя група за народни танци.

Може пък някога и да е била, кой знае.

Когато най-сетне се отпуска до нас на тревата, Петров се опитва да се надигне. Не успява. Пуска няколко шеги от рода на че Маря би могла веднага след това да изкопае и неговия гроб, но тя се прави, че не го чува. Протяга се към сочните листа на репея, откъсва ги с точно премерено движение, слага едно върху челото си и две по-малки на бузите си.

Малко по-късно Сидоров хваща лопатата. Поглежда наперено към мен, но в следващия момент залита и едва не пада в гроба. Маря му взима лопатата. Той се подпира на бастуна си и я поглежда с поглед, издаващ, че все още не е изгубил надеждата да си намери добра жена.

Маря съблича вълнената си жилетка. Ръцете й горе са закръглени и треперят като желе. Месцето й е така розовичко, че ти се прищява да го захапеш. Пристига Гаврилов и гледа мълчаливо. Маря го оставя. Междувременно тя си събува тричетвъртите чорапи и обува обувките на босо. Сидоров си обърсва лицето. Гаврилов преглъща шумно. Само Петров стои със затворени очи.

Маря почва пак да копае с усмивка на победителка. Вече стои в дълбока до коленете дупка. После разтърсва грива като див кон и дава лопатата на Гаврилов.

Гаврилов, когото никога досега не съм виждала да се занимава с нещо, което не би било от полза непосредствено и единствено само за него, поема лопатата. Ръката му за миг докосва тази на Маря. Тя се засмива така, че зъбите й се белват, смехът й ми прозвучава фалшиво. Това, че е по-млада от мен, не е достатъчно, за да се каже, че е млада. Гаврилов явно нищо не забелязва. Той почва да копае под погледа на Маря бързо и гневно като мравояд.

Ритмичното му стенание подтиква Гаврилова да излезе. Боя се, че ще получи един зад врата. Но в момента Гаврилов е царят на гроба, а ние сме неговата публика. Дишаме в синхрон с него. Хълмчетата пръст растат.

Егор също се присъединява към нас. Искам да насоча вниманието му към Маря — той винаги е разбирал, когато при една жена има нещо за гледане, но сега ме фиксира като котка шишенце с валерианови капки. Появяват се и други мъртви. Бащата на Глаша не е сред тях; доволна съм, че е така. Тялото му лежи под платнището, а кръвта му е изтекла в земята ни.

Вече е тъмно, когато Гаврилова донася от тях скъсан чаршаф, по който се виждат избелели, неравномерни лекета. Издърпвам платнището. Отдолу излита ято мухи. Маря се извръща встрани и повръща в къпините.

С обединени усилия завиваме бащата на Глаша в чаршафа, завързваме краищата откъм главата и краката и го издърпваме до гроба. Всички бутаме и теглим. Ръцете ни се докосват в тишината, която се прекъсва само от пъшканията и тежкото дишане. Тялото пада с тъпо тупване в новото си легло.

Заравянето става бързо, макар че сме уморени. Когато всички си тръгват, аз отъпквам гроба и заравнявам почвата. От изтощение костите ми сякаш са останали без мозъка си.

* * *

Нищо на света не е по-ужасно от това да си млад. Да си дете, все още се понася. Тогава, ако си късметлия, наоколо има хора, които се грижат за теб. Но от шестнайсетата година нататък става много трудно. Все още си дете, но всички вече виждат в теб възрастния човек, когото по-лесно могат да работят в сравнение с друг, който е по-стар и по-опитен. Никой вече не иска да те защитава. Непрекъснато те затрупват с нови задачи. Никой не те пита дали все пак разбираш нещо от това, което в последно време вършиш.

Съвсем зле става след сватбата. Изведнъж си отговорен не само за себе си, но и за други хора и се появяват все нови и нови, които трябва да носиш на гърба си. Но в сърцето си все още си онова дете, което винаги си бил и което още дълго ще си останеш. Ако ти провърви, горе-долу ще пораснеш, когато остарееш. Чак тогава ще си в състояние да изпитваш съчувствие към по-младите. Преди това им завиждаш независимо за какво.

Това са нещата, които ми минават през главата, когато си мисля за Ирина и Лаура.

Искам да напиша писмо на Ирина. Тя все се оплаква, че съм пишела прекалено малко. Знам, че в действителност не чака писмата ми. Но иска да ми даде чувството, че се интересува от мен. Освен това се страхува, че скучая, а пък едно дълго писмо би било кротко и смислено занимание. Изобщо не ми вярва, като й казвам, че не знам какво е скука. Тя е добра дъщеря и има нужда от потвърждение от моя страна, че се грижи добре за мен. Откакто Алексей се изнесе на другия край на света, тя ми е най-близката роднина, също и географски погледнато. Така че тя постоянно живее с гузна съвест.

И тъй, сядам на кухненската маса, изваждам карираната си ученическа тетрадка и една химикалка и започвам да пиша. Новата хартия на розички не докосвам, тя е за Лаура. Ирина не разбира от рози.

Мила ми дъще Ирина, пиша аз, мили ми зетко Роберт, моя единствена, любима внучко Лаура. Сърдечни поздрави от село Черново до Малиши от вашата баба Дуня. Как сте? Аз съм добре дори и когато се сетя, че вече не съм на осемдесет и две. Но за напредналата ми възраст всъщност съм си отлично. Особено доволна съм от туристическите сандали, които ти, Ирина, ми изпрати от Германия. Винаги си знаела как да ми вземеш най-точния размер. Откакто ги нося, краката ме болят много по-малко.

Тази седмица ходих до Малиши и си прибрах новите писма и колети. Сърдечни благодарности на всички ви. Особено високо оценявам този път ванилената захар, която употребявам много пестеливо, и лупата за четене. Но всъщност очите ми са още наред. Като бях на годините, на които си ти сега, Ирина, си мислех, че съвсем скоро ще ослепея. Това обаче още не се е случило.

Времето е лятно, още рано сутринта температурата е седемнайсет-осемнайсет градуса, а към обяд се качва над трийсет. Това невинаги е леко за понасяне, още повече че вечер спада само до двайсет и три градуса и чак на сутринта стига до вече споменатите седемнайсет градуса, които за мен са най-приятните.

Настроението в Черново е отлично. Често пия от кафето, което ти, Ирина, ми изпрати, заедно с моята най-близка съседка Маря. За нея вече няколко пъти съм ти разказвала. Тя не е особено умна жена, но пък е добродушна. По-млада е от мен.

Облягам се назад и се замислям. Усещам се задължена да разкажа на Ирина и нещо за вчера, но внимателно, че да не вземе отведнъж да се стресне.

Тази седмица се случи нещо необичайно. Дойдоха двама нови жители, които обаче не можаха да останат. Животът в Черново е много хубав, но не е подходящ за всеки.

Исках да кажа и нещо на Роберт. Никога не съм виждала мъжа на Ирина, но искам да изразя уважението си към него.

Знам, че като семейство имате много задължения. Лаура скоро ще завърши училище и ще стане на осемнайсет, а вие, Ирина и Роберт, работите много в болницата. Сигурна съм, че при изпълнение на служебните си задачи правите много за другите хора и че те са ви благодарни за това.

Ирина не разказва много за Роберт. От последния път, когато ми беше показала негова снимка, със сигурност са минали вече десет години. На снимката той беше с вече оплешивяваща глава и голям нос. Но за мъжа не е задължително да е красив. Егор беше красив, обаче пък да не би нещо да съм спечелила от красотата му?

Ирина, аз често си мисля за баща ти. И той си имаше своите грешки, но беше добър човек.

Знам, че понякога се тревожите за мен. Няма нужда. Справям се отлично и се чувствам добре. Надявам се, че се пазите.

Обръщам листа. От химикалката ми са останали следи и на чистата страница. Достатъчно неща написах. Ирина ще се успокои.

Достатъчно неща ви написах. Моля, извинете ме, че отнемам толкова много от времето ви.

Сърдечни поздрави от Черново, ваша баба Дуня.

* * *

Писмото трябва да стигне до пощата. Но аз нямам сили следващите дни още веднъж да ходя до Малиши. Трябва да си почина най-малко две седмици. Ако ме питате, това лято повече изобщо не бива да ходя в Малиши. Искам да си седя на пейката, да зяпам облаците и от време на време да си разменям някоя дума с Маря.

В действителност рядко сядам там. А ако пък седна, то веднага пак скоквам, за да помета къщата, да изтупам чергите, да изтъркам тенджерите с пясък и да отстраня ръждата от чайника. Плевелите са избуяли зелени и сочни, изтръгвам ги, а като се изправя, ми причернява пред очите. Не се плаша, просто изчаквам погледът ми пак да се проясни.

Чернилката пред очите ми се разнася и аз виждам сериозното лице на момиче със светлоруси коси. Любимата ми внучка Лаура, с която никога не съм се срещала и която ми беше написала писмо, което аз не можах да прочета.

За момент ме обзема ужас. Струва ми се, че Лаура е пристигнала при мен в Черново като призрак. Но се оказва, че това е от горещината и от старите ми кръвоносни съдове. Лаура си е вкъщи в Германия. На сигурно място е. В писмото си до Ирина не споменах, че и Лаура ми е писала. Всъщност аз не знам нищо за Лаура. Нещата, които Ирина ми пише, не издават що за човек в действителност е тя. Лаура стана първокласничка, Лаура е вече в пети клас, тази година Лаура ще се явява на матура. Това не ми казва абсолютно нищо.

Та аз дори не знам на какъв език ми е написала писмото и защо. Може да се нуждае от помощ, а аз няма как да се отзова. Това ми къса сърцето.

Истината за нея, която аз не познавам, застава сега до истината за Ирина, за която аз също мога само да се догаждам.

Че Ирина е добра и старателна, съм дълбоко убедена. На работа ходи с бяла престилка. На джоба й отпред е написано името й, което е немско. Фамилията на мъжа й. Имам една такава нейна снимка, виси до фотографиите на Лаура.

Ирина се конкурира с мъже, които имат много повече мускули. За разлика от мен тя е лекарка. Знам какво означава това. Моите началници бяха лекари. Те ми нареждаха какво да правя или се правеха, че ми нареждат, но най-често ми позволяваха да ги заместя, защото това им спестяваше много работа. Някои се месеха във всичко и искаха да диктуват всяка стъпка. Други се държаха така, сякаш знаят всичко. Трети пиеха водка в кабинета за прегледи или се заключваха в стаята на чистачките с някоя санитарка. Знаех всичко, но никога нищо не казах; в това време аз си вършех моята работа, както и тази на доктора и на санитарката, и това си беше много сериозно. На всичкото отгоре трябваше да внимавам да не накърня мъжката гордост.

Ирина ми беше казала, че нямала подобни грижи. Но аз не й вярвам.

Когато Ирина идва да ме види, не съм само аз най-важната. Една стара жена никога не е достатъчен повод за толкова дълго пътуване. Ирина придружава групи болни деца от нашия район, които отиват до Германия, разпределени в различни семейства, където остават три седмици на чист въздух и без радиация. Тя ги преглежда в болницата си и изпраща с тях придружители доброволци да ги заведат до зоологическата градина или басейна. Това е дъщеря ми. След три седмици биват изпращани обратно със слънчев загар и малко повечко тлъстинка по ребърцата.

Изваждам писмото на Лаура и се вглеждам в думите, но изобщо не мога да отгатна какво се крие зад тях.

По-късно излизам да се поразходя из селото, за да видя как е Петров. Нося две краставички и три праскови. Краставичките са от моята градина, прасковите откъснах от един запустял двор. Прасковата стои там изкривена и чепата, наведена от тежестта на плодовете. Изобщо тази година е много плодовита: кайсии, череши, ябълки — всички дървета раждат, както никога досега.

Сещам се за лаборантите, които пристигнаха в селото ни, за да вземат проби от почвата. Сидоров гордо им даде от гигантските си тиквички, Леночка им подаде през оградата яйца, Маря извика подигравателно: „Е, добре, ей сега ще стана и ще издоя козата си за вас, искате ли и нещо друго?“, а пък аз пуснах скритите зад маските образи в градината ми да си изберат каквото си щат. Първия път отворих буркан с консервирани гъби, тъй като исках да се отнеса към тях като към гости. Те боднаха с вилицата една гъба и я пуснаха в съд с капачка на винт. Доматите ми пипаха с гумени ръкавици. При следващите им посещения не посегнах към запасите си от рафта.

По скърцането на хамака разбирам, че Петров е все още от нашата страна на живота. Лежи там като огромен скакалец, тъмните му, изпъкнали очи гледат към мен. Приближавам и поставям плодовете в скута му.

Той махва с книгата, която държи в ръка.

— Чела ли си някога през живота си Кастанеда, бабо Дуня?

— Не.

Сядам на един стол с отрязана облегалка, който той е поставил в двора си, и скръствам ръце.

— Ти изобщо не си падаш много по четенето, нали?

— Моля?

— Исках да попитам дали в живота си си чела повечко, и предполагам, че не — извиква той, което не е нужно, тъй като го чувам отлично.

— У нас вкъщи нямаше книги. Може би списания. И справочници, за работата. Учебници по време на обучението ми. Всичките ги изпратих на Ирина, когато тя почна да учи медицина.

— Всичките? Нито един ли нямаш вече тук?

— Не, всички пратих.

— А ако сега ти се наложи да направиш някоя справка?

— Никакви справки не ми се налага повече да правя. Това, което ми трябва, си го знам.

— Странно. При мен е точно обратното. — Той хвърля книгата небрежно на земята. — И никога ли не ти доскучава без книги?

— На мен никога не ми доскучава. Винаги имам нещо за правене.

— Ти си истинско чудо, бабо Дуня.

Нищо не казвам.

— Чувала ли си някога нещо за интернет?

— Чувала съм. — Не лъжа, наистина съм чувала. — Но не съм виждала.

— Че къде? Ние тук живеем в каменната ера. Но затова пък има призрачен телефон, който веднъж в годината проработва, и никой не може да обясни как така.

— Не можеш да обясниш всичко в този живот.

— Казано от всекиго другиго, това изречение би звучало ужасно банално.

Ето така говори Петров. Той е човек, който има нужда от книгите, както алкохоликът от водка. Ако няма нищо за четене, става нетърпим. А той все няма какво да чете. Черново няма Национална библиотека, а той вече е изгълтал с кориците всичко тук чак до упътванията за употреба на разни уреди, които са по-стари дори и от него.

— Дали телефонът ще проработи, когато и аз се докарам дотам? Или Маря ще изкопае дупка и за мен?

— Ще поживеем, ще видим как ще е.

— Теб нищо не може да те извади от равновесие, нали, бабо Дуня?

Нищо не отговарям. Писмото на Лаура изгаря кожата ми. Вече ми е направило рана. Петров ме поглежда внимателно.

— Понякога разказваш за дъщеря си, но защо никога не казваш нищо за сина си?

— Той е много по-далече. В Америка.

— Америка е голяма. Къде по-точно?

— На брега на океана. Там е топло и растат портокали.

— Флорида? Или Калифорния?

— Не знам.

— Защо той никога не ти пише?

— Винаги ми изпраща картичка за Коледа. За американската Коледа. Той не обича жени.

На Петров му трябва само половин секунда, за да го смели.

— И затова си го отблъснала?

— Никого не съм отблъснала. Но е добре така, дето вече не е тука.

— Липсва ли ти? — Той ме поглежда, сякаш ме изучава.

Свеждам поглед към земята. В двора на Петров почвата е по-песъчлива, отколкото на друго място. Гълта много вода. Гласът на Петров е като шумолене на вятъра. Разказва, че къде ли не е ходил. Че веднъж дори е живял в Америка, в Ню Йорк и в Калифорния. Че е обиколил света. Че имало хора, които не само че не ядели месо, но и никакво мляко и яйца и които не си купували кожени обувки заради животните. Това са неща, които той непрекъснато повтаря и които аз знам. Върти едно и също като развалена грамофонна плоча. Но все още си е жив и отхапва половината от краставицата, която му донесох.

— Тогава значи знаеш английски, Петров.

— Разбира се, че знам английски.

Писмото на Лаура се разтреперва под ръкава ми.

— А знаеш ли и други езици?

— Знам.

Бих могла просто да го попитам. Не че имам нещо срещу Петров. Но му нямам доверие, както въобще на никого нямам доверие.

— Какво си мислиш? — пита той и посяга към прасковата.

— Мисля си, че си съвсем различен от мен.

— Когато теб някой ден няма да те има вече, бабо Дуня, Черново ще изчезне.

— Това не го вярвам.

Той изплюва костилката на прасковата и проследява с очи полета й.

— Мислиш ли, че от тази костилка ще поникне нова праскова?

— Не. Прасковите се размножават повече чрез присаждане на калем.

— Искам да кажа дали този район някога ще забрави какво му сториха? След сто, след двеста години? Дали тук някога ще живеят хора, които да са щастливи и безгрижни? Както преди?

— Какво изобщо знаеш за това как е било тука по-рано?

Възможно е в момента да гледа малко обидено. Той е единственият тук, който така говори, и според мен това не е хубаво. Това е някаква рецитация от написаното по вестниците и няма нищо общо с Черново.

— Благодаря за краставиците и прасковите — вика той подире ми, когато вече съм си тръгнала.

Установявам, че за да се прибера по главната улица, ми трябват няколко минути повече от обикновено. Когато минавам покрай градината с гроба, виждам как някой е поръсил листенца от роза върху затрупаното с пръст място.

* * *

Скръбта ме напада без предупреждение и както винаги, по никое време. Грижите се сгъстяват зад челото ми и вече не мога да мисля ясно. Това са моменти, които ме връщат назад към живот, който вече нямам. Разговорите с Петров винаги са отличен повод. Той поставя въпроси, които целят право в сърцето и на които нямам отговор.

Първата година в Черново ми задаваха много въпроси. Най-трудните идваха от Ирина. Най-безсмислените — от журналистите. Те ме преследваха на всяка крачка, опаковани като астронавти в предпазните си костюми. „Бабо Дуня — викаха те един през друг, — какъв знак искате да дадете с постъпката си? Как възнамерявате да оцелеете там, където вече не е възможен живот? Ще позволите ли вашите роднините да ви идват на гости? Какви са кръвните ви показатели? Проверявали ли сте си щитовидната жлеза? На кого ще позволите да се засели във вашето село?“

Нямам представа дали изобщо някога разбраха, че това не е моето село. Опитах се да разговарям с тях, показвах им къщата и градината си, другите къщи, които тогава стояха празни. Това също беше грешка, трябваше да се дръпна от камерите и да им затворя вратата под носа. Но нали съм възпитана по друг начин и това тежи много повече от дългогодишния професионален опит като помощна медицинска сестра.

— Не биваше да им казваш, че обичаш тази страна — поучи ме по-късно Петров. — Това го тълкуват като провокация, като съзнателно омаловажаване на злополуката с реактора. Ще те намразят, задето се оставяш да бъдеш използвана.

— Да, тогава може би трябваше да им кажа, че наистина ми е безразлично дали ще умра един ден по-рано, или по-късно, така ли?

— Може би трябваше това да кажеш — отвръща Петров.

Писмото на Лаура гневно изгаря душата ми. Мъката е прекалено много, за да я понеса сама. Трябва да намеря начин да прочета писмото.

На другата сутрин седя на пейката пред къщата си с натежали крака и натежала глава. Котката се гали в мен. Тя упорито пълнее, честичко я виждам как улавя паяци и с кеф разваля паяжините им. Не бива да си мислим, че животните са по-добри от нас, хората. Котката скача на рамото ми и с грапавия си език ме ближе по ухото.

— Днес не ми харесваш — казва Маря.

Не съм я чула кога е дошла. Стои тук с едрото си тяло, широките нозе в износените си разкривени пантофи, с рошавата си златиста коса. Облечена е с мазния си халат, а отдолу е с изсивял от много пране комбинезон.

— Защо не се облечеш? — питам я строго.

— Че аз съм облечена.

— Ама тук живеят и други хора. Мъже. Не може да ходиш така.

— Искаш да кажеш, че Гаврилов би могъл да ме изнасили? Отдръпни се малко. — И тя ме изблъсква с огромните си задни части към края на пейката.

— Сидоров ми поиска ръката — казва тя, без да ме погледне.

— Да ти е честито.

— Казах, че трябва да си помисля.

— Защо караш почтения човек да чака?

— Такива неща не бива да се решават с лека ръка.

Кимвам в знак на съгласие и си оправям забрадката. От горещото й тяло, което се е допряло до мен, по лявата ми половина започва да се стича пот.

— От известно време вече съм без мъж — продължава Маря и ме поглежда отстрани, като че очаква да реагирам.

— Ако имаш мъж, това не означава, че ще си по-малко самотна. И освен това ще трябва да се грижиш за него.

Тя изсвирва през зъби като ученик.

— Ще ми се разсърдиш ли, ако кажа „да“?

Ребрата все още ме болят, така че не мога да се извърна към нея.

— Че защо да ти се сърдя? Радвам се за теб.

— Ах, и аз не знам. — Тя хваща подгъва на избелелия си от пране комбинезон и си избърсва носа. — Има достатъчно причини, за да си ми сърдита.

— Напротив. Той е дъртак, но в сърцето си е благороден човек. Ти си хубава жена. Ще бъдете чудесна двойка.

С ъгълчето на окото си забелязвам как тя се изчервява.

През нощта сънувам, че котката ми се жени за мъртвия петел Константин.

* * *

Новините бързо се разпространяват, пък на село още повече. При нас е достатъчно само да си помислиш нещо, и съседът ти вече го знае. Първи на прага ми се появява Сидоров.

— Да ти е честито — казвам аз предпазливо, тъй като нещо в мен все още се противи да вярва в това развитие на събитията.

— Благодаря ти. — Той се опитва да ми целуне ръката, но аз си я измъквам от неговата и му казвам да запази галантността си за своята годеница.

Той започва да ми изнася някаква дълга реч, обърква се, смутено спира и тръгва пак отначало. Слушам напрегнато. По някое време схващам, че се тревожи за изпълнението на брачните си задължения.

— Да се беше сетил по-рано — казвам безмилостно аз. Той мига. Чак жал да ти стане, но възрастните мъже, които искат да си вземат млади жени, трябва преди това добре да си помислят на какво могат да разчитат.

— Но аз нали исках теб — изтръгва се от него, обаче аз нямам желание да говорим по този въпрос, струва ми се, че не е почтено спрямо Маря.

Той си тръгва, превил гръб повече, отколкото друг път. Мога да се обзаложа, че заешкото му сърце галопира като пощуряло.

Следващият, който идва, каква изненада, е Гаврилова. Настанява се на трикракото ми столче и казва, че била подучила нещичко. Начинът й да говори със заобикалки ме напряга.

— Правилно сте чули — казвам. — В Черново скоро ще празнуваме сватба.

— Но това не е ли някак неморално?

— Младоженците са пълнолетни.

— Точно възрастта е тази, която изглежда смущаваща.

— В конституцията няма забрана след определена възраст човек да не се жени.

— Но къде ще живеят?

— Защо питате мен, Лидия Илийнична? Не съм свекървата. Годениците имат на разположение достатъчно квадратни метри жилищна площ.

Изведнъж Гаврилова гръмко се разсмива и строгостта напуска лицето й.

— Ах, аз нямам нищо против. Така ще бъде отстранена от пътя ми.

Поглеждам я. Сещам се за похотливите думи на Маря, че Гаврилов можел да я изнасили. Маря не е от жените, които държат да бъдат нежно докосвани. А Гаврилова може да е всичко друго, само че не е глупава. Може би дори знае и немски.

— Бог да му е на помощ — казва тя и се усмихва със злорадство.

Малко по-късно пристига Петров и още преди да е влязъл в къщата, рецитира едно любовно стихотворение. И после още едно. При третото го прекъсвам:

— Какво искаш?

— Ще вдигаме сватба, а ако нещата продължават така, ще си имаме и наследници.

— Е, тогава наистина небето ще се сгромоляса върху земята.

— Не е ли прекрасно всичко това, бабо Дуня?

Отвръщам му с убийствен поглед. Не знам кое точно негово настроение повече ме напряга.

— Окей — казва той. — Ти не намираш, че това е чудесно. Ти ревнуваш.

— Аз не — казвам. — Но някои други в Черново сега ще спят по-спокойно.

Петров трябва да седне, защото силите са го напуснали. Кожата на лицето му е като восъчна и сякаш залепена върху черепа. Изглежда така, все едно ще се скъса, ако Петров се усмихне по-широко.

— Трябва да хапнеш нещо — казвам аз. — Иначе преждевременно ще останеш без сили.

— В Индия имало някакъв, който се хранел само със слънчевите лъчи.

Петров се изправя. След което прави няколко крачки и пада в леглото ми. Истината е, че не съм никак доволна, че леглото ми се е превърнало в комунална собственост, върху която всички, които случайно са наминали насам, без изобщо да попитат, се настаняват. Но ако изгоня Петров, той ще падне направо на земята. Прекалено много органи са му извадени, чудо на чудесата е, че той изобщо може да предизвиква толкова много неразбории.

— На сватбата със сигурност ще се разплача — провиква се той към мен от леглото ми, когато понечвам да изляза. — Всеки ден ставам все по-сантиментален, не забелязваш ли?

* * *

Това, което в Черново никога не бих заменила срещу течаща вода и телефонна линия, е времето. При нас време няма. Няма срокове и крайни дати. Всичките ни всекидневни дейности по същността си са вид игра. Ние уподобяваме това, което хората обикновено вършат. От нас никой нищо не очаква. Ние не сме длъжни нито сутрин да ставаме, нито вечер да си лягаме. Със същия успех бихме могли да го правим и по обратен ред. Пресъздаваме в игра деня, както децата с куклите си правят магазин и имитират живота.

В увлечението си ние забравяме, че все пак съществува и останалият свят, в който часовниците вървят по-бързо и където всички изпитват ужасен страх от земята, която ни изхранва. Този страх стои дълбоко в другите хора, а срещата с нас го изкарва на повърхността.

Преди седемнайсет години и половина набирах германския телефонен номер на Ирина, който с кода за държавата и за града ставаше много дълъг. Предишните месеци нямах връзка с нея. Не ми и пишеше. Предусещах, че това ще значи нещо, но не знаех какво точно. По онова време все още живеех в Малиши, редовно си купувах предплатена телефонна карта за пет минути говорене, нареждах се на опашката пред кабинката за международни разговори, изчаквах да се свържа и чувах съобщението на немски от телефонния секретар. Веднага затварях, твърдо убедена, че все някога Ирина ще вдигне слушалката и ще се обади. Ако се беше случило нещо действително лошо, все щях да разбера. Тя щеше да се погрижи.

И един ден тя действително вдигна телефона и рече:

— Мамо, добре, че се обаждаш. Имам да ти казвам нещо. Имаш внучка. Тя е на единайсет дни и е здрава. Казва се Лаура.

А аз попитах:

— Сигурна ли си?

— Разбира се, че съм сигурна, аз я кръстих така.

— Нямам предвид името.

— Човек никога не може да е сигурен. Но преброих пръстчетата на ръцете и на краката — рече тя и се засмя.

Отзад се чу врещене. Все едно котка си беше заклещила опашката.

— Това е огромно щастие — казах аз. — Иди при дъщеря си. Друг път пак ще ти се обадя.

След което за известно време се отказах от обаждането по телефона. Знаех, че когато човек за първи път има бебе, не му остава много време за приказки. Изпратих на Ирина писмо, в което й разказвах спомените си от времето, когато самата тя беше бебе, и започнах да спестявам пари. Ирина ми отговори с писмо: Мамо, прощавай, че не ти казах предварително за бременността си. Но исках да изчакам раждането.

Беше приложила снимка на кърмаче с огромен биберон в устата.

Разбрах съвсем точно какво е имала предвид.

Когато Лаура стана на три годинки, Ирина пристигна за първи път, за да вземе болните деца и да ги отведе в Германия. Лаура не беше с нея.

Нито веднъж не я попитах кога мога да видя внучката си. Не я попитах защо не взима Лаура със себе си в родината си. Знаех отговорите. Не искам заради това Ирина да се чувства зле. Тя вече няколко пъти ме покани в Германия, беше предложила да ме отведе и върне. От нейните уста звучеше така леко. За разлика от нея аз нямам опит с пътуванията. През целия си живот не съм отишла по-далеч от Малиши.

Съжалявам, че не приех поканата. Когато Лаура беше още малка, не се осмелих. Не исках да съм в тежест на семейството на Ирина. А сега вече съм прекалено стара. Пътят до автобусната спирка, пътуването с автобуса, после с друг автобус до летището, полетът, пътят до Иринини — с всичко това със сигурност няма да се справя вече.

Освен това знам, че аз съм също толкова радиоактивна, колкото нашата земя и всичко, което тя ражда. Малко след реактора, както много други, взех участие в едни изследвания — отидох в Малиши в болницата, седнах на един стол, казах си името и годината на раждане, а в това време броячът до мен цъкаше и една медицинска асистентка записваше в тетрадката си стойностите. По-късно биологът ми обясни, че радиацията била в костите ми и съм я излъчвала наоколо, така че самата аз съм била като един малък реактор.

Ягодите и боровинките от нашите гори също излъчват радиация, манатарките или брезовките, които събираме през есента, месото на зайците и сърните, които Гаврилов понякога отстрелва. Хората, които идват отвън, не докосват нищо от това, най-много да го вземат за изследванията си и ние много съжаляваме, че е така.

Понякога си мисля, че дължа дългия си живот на чистия въздух и на брезовия сок, който всяка година през пролетта пия прясно събран. Отивам в гората с няколко чисти буркана и дълго търся брези, които изглеждат силни и готови да ми дадат малко от сока си. Намирам, че е варварство всеки път да се наранява едно и също дърво и само от него наведнъж да се взима прекалено много сок, както правят в области, които се радват на по-добро име от нашата. Брезовият сок е много скъп на пазара, а за изрязаните, изсъхнали дървета никого не го е грижа. Аз, напротив, пробивам много внимателно кората и пъхвам вътре една тръбичка, слагам под нея буркана и го завързвам стегнато. Еликсирът се стича вътре на капки, а когато няколко дни по-късно си взема бурканчето, със същата старателност привързвам нараненото място, както винаги съм го правила с пациентите си.

На същото научих Ирина и Алексей: не разваляй нищо, ако това не е необходимо. Много е трудно, когато ти се наложи нещо да поправяш, а за някои неща това се оказва невъзможно. Селските деца имат по-развита интуиция за това от градските, които идват на село само през ваканциите. И неведнъж съм виждала как Ирина ги плясва през ръцете, когато те нетърпеливо посягат към още неузрелите малини или пък безцеремонно откъсват гъба, която виждат на пътеката, за да я захвърлят веднага.

Скъпоценния брезов сок предлагам само на много важни гости. Биологът ми превзе сърцето и му подадох чаша с прозрачната течност.

— Искате да ме убиете ли? — Той поклати глава, смеейки се.

Аз обичам тази страна, но все пак понякога съм радостна, че децата ми не са вече тук.

* * *

Чукам на вратата на Маря — жест, който тя постоянно си спестява, като идва при мен, защото е на грешното мнение, че аз съм нямала какво да крия.

Тя извиква отвътре да влизам. Намирам я да седи на леглото си, разпуснала е дългата си коса, реше я с гребен с големи зъбци като някоя презряла Рапунцел.

— Ей, булката — казвам аз, — вълнуваш ли се?

— Никога досега не съм била булка — промрънква тя.

— Мислех, че си била женена?

— Ах — махва тя с ръка, — това не се брои. Било е преди сто години. Не знам какво да облека.

— Какво всъщност ще направите с къщите си?

— Че какво да правим? Всеки ще си задържи своята.

— Няма ли да спите заедно?

— Пепел ти на езика.

— Че защо се жените тогава?

Сядам до нея. Дюшекът е много мек и висва заплашително под тежестта ни. Маря изохква и се вкопчва за мен. Не се е случвало досега да седим на леглото й, само на моето, което е далеч по-издръжливо.

— Пусни ме — изпръхтявам аз, — какво ти става, глупаво жено, пусни ме и ми помогни да стана.

— Нали това правя — мрънка тя, но при всяко движение върху увисналия дюшек ние все повече се приближаваме една към друга.

Пукотът от трошенето възприемам едва ли не като спасение. Леглото става на две, а ние с Маря се озоваваме на пода между завивките. Изпълзявам изпод планината от одеяла, подпирам се на стената и се изправям.

Маря остава седнала сред възглавниците и реве.

— Вече си нямам легло.

— Но си имаш мъж, той ще ти направи ново.

— Този ли? Че ти не си ли го виждала?

— Поискай си легло, преди да кажеш „да“.

Тя прекарва ръка през лицето си.

— Винаги си имала много добри идеи. Без теб отдавна всички нямаше да ни има.

— Сега не започвай пак.

Маря ме поглежда тъжно.

— Искам ти да ни ожениш.

* * *

Когато преди малко споменах тази история с времето, исках да кажа едно: че аз, преди да се осъзная, се озовах на една поляна, до мен дълга, подредена маса и пред мен една пищна жена и един старец, който прилича повече на изсъхнало дърво, отколкото на човек.

Зад мен са се наредили съселяните ми. Само Петров е седнал, тъй като не му стигат силите. Другите са прави. Измежду живите се клатушкат мъртвите, които са твърде любопитни. Егор е точно зад мен и гледа през рамото ми.

Сидоров скова легло за Маря, невероятно легло. Никой не може да каже как успя. Разряза с триона един дънер на четири части и върху тях сложи дъски, които измъкна от стената на барачката си. Всичко това закрепи с много пирони. Отгоре разположи дюшека, завивките и възглавниците на Маря. Получи се огромно, широко легло, най-голямото, което някога съм виждала. Сега Маря ще може удобно да си спи. Увери ме, че е така, когато горда ми го показа.

— Виждаш ли защо е добре да си женен? — каза тя с хвалебствен тон.

— Никога ни съм го оспорвала.

— Тогава защо се смееш?

— Не се смея, Маря. Радвам ти се.

За сватбата Маря е облякла дантелената си нощница, която е почти бяла и прави тялото й да изглежда още по-могъщо. На раменете — черна кърпа с рози. Косата си е сплела, а плитката е увъртяла около главата си, така че направо може да се кандидатира за депутатка в парламента. Като було е преметната една дантелена завеска. И цветя, навсякъде цветя. Метличина в косата и малки карамфили по нощницата, а в петлика на Сидоров трендафил.

Коленете на Сидоров треперят, а той изглежда още по-дребен от обикновено, с последни сили се крепи на бастуна. По ръцете му изпъкват белите му кокалчета. Но лицето му е изкривено от усмивката на победител. Може да бъде сравнена и със смъртен гърч. Добре се е облякъл, разяден от молци панталон на райета и риза с шарки на зиг-заг.

Брачната двойка стои пред мен и ме гледа очаквателно. Сега трябва да кажа нещо тържествено. Аз също съм се издокарала, за да им окажа необходимата чест, сложила съм си дълга пола и копринена блуза, забрадката на главата ми е изпрана, а шията ми е украсена с гердан от големи шарени дървени топчета.

Татуировката ми отново ме засърбява. Опитвам се да си спомня какви бяха думите, които беше изрекла служителката в гражданското, когато се женехме с Егор. Но не се сещам. Тогава се напъвам в главата ми да се появят сватбите, на които съм присъствала като гостенка или свидетел на брака. Но се сещам, че на сватбата на Ирина не бях.

Спомням си за сватбата на братовчедка ми, трябва да съм била около четирийсет и пет и тогава едно изречение ме уцели право в сърцето. „Бъдете добри един към друг“, беше рекла преуморената чиновничка и с тези думи, нито по-малко, нито повече, беше посочила пътя пред моята братовчедка и бъдещия й съпруг; в тази събота в гражданското чакаха няколко двойки и в коридорите много от свекървите вече бяха станали агресивни. Думите й дълго време не ми даваха мира. При това вече бях женена и станала майка.

Много по-късно гледах по телевизията как се женят в църква, да, дори гледах и една кралска сватба. Междувременно и при нас по селата вече много млади хора се женят в църква. Ако по наше време някой се оженеше в църква, след това просто нямаше повече да го пуснат да се върне на работното си място.

— Подайте ми ръцете си — казвам аз и те простират към мен лапите си — меките, закръглени на Маря и сухите като птичи крачка на Сидоров. Аз ги хващам и ги слагам едни върху други. Маря ми беше дала два пръстена, които беше изровила из съкровищата си.

Давам пръстените на младоженците. Сидоров слага на Маря големия пръстен с искрящ камък, пръстът й обаче е твърде дебел, Маря стиска зъби. Успех. След това Сидоров получава другия, пръстът му е прекалено кокалест и дори и по-малкият пръстен се върти на него. Сидоров свива ръката си в юмрук, за да не падне пръстенът.

— Бъдете добри един към друг — казвам аз. Маря ме гледа с широко отворените си очи, като че ли произнасям „Проповедта на планината“. — Вече сте мъж и жена.

Усещам усиления пулс на Маря. При Сидоров нищо не усещам, кожата му е студена и суха. Отново из въздуха се понася същото очакване.

— Можеш ли да се сетиш? — шепна аз към Егор. — Можеш ли да се сетиш какво се правеше сега?

— Благослови ги — избоботва той в ухото ми. — И не забравяй целувката.

Това не може да го казва сериозно, мисля си аз, те са стари хора, пък и аз съм почтена жена. Но те продължават да ме гледат така, сякаш чакат да се случи нещо точно определено, и аз въздишам шумно.

— Желая ви щастие и… и… ви благославям — казвам аз, а очите на Маря засияват. — А ако непременно много желаете… искам да кажа… Сидоров, сега вече можеш да целунеш булката.

* * *

Досега никога не сме имали нещо такова като селска общност. Дори и поединично се нанесохме: първо аз, после дойдоха и останалите. Поздравявах ги с „добре дошли“, показвах им къщите и им отделях от моя разсад за домати. Но общност така и не станахме; всеки искаше да бъде оставен на спокойствие. Не се бяхме упражнявали как ли ще е, ако седнем заедно на една маса. Сега го правим.

В градината на Маря е скована дървена маса, покрита с няколко чаршафа. Отгоре й Леночка е посипала цветчета рози. Донесли сме съдини от цялото село. В средата на масата има димящ самовар, във водата плуват листа от мента. Чиния с пресни краставици и една чиния с кисели. Домати, нарязани на кръгчета. Пресни зелени подправки. Твърдо сварени яйца. Сладкиш с грис и череши, който аз съм изпекла. Две печени пилета, които Леночка беше жертвала и които всички ние гледахме така, сякаш всеки миг ще умрем от глад. И няколко бутилки малиново вино от барачката на Сидоров.

Не може да се твърди, че атмосферата не е напрегната. Но все пак има някакво настроение. Маря беше смъкнала завеската от косата си, цветята обаче още стоят, затъкнати в кичурите й. Бузите й са зачервени от горещината, виното и смущението. Противно на навиците си говори малко. Поглежда ту към един, ту към друг, от време на време погледът й се задържа по-дълго върху мен, сякаш иска да ми изпрати някакво послание.

Сидоров и Гаврилов са забили главите си един в друг и си шушнат нещо. Хващам се на бас, че си разказват мръсни вицове. Гаврилова се мръщи, но епизодично също избухва в гръмък смях. Петров е необичайно тих и без прекъсване гледа Леночка, като че ли я вижда за първи път. После двамата се приближават.

Покойният петел Константин скача в скута на Маря, но тя не го забелязва. Константин я клъвва по пухкавата ръка. От другата страна козата дъвче нощницата й.

Следя дали чашите са пълни, дали всички имат по нещо в чиниите си. И все ми се струва, че някой ни наблюдава. Ако бях вярваща, щях да кажа, че това е бог. Но бог беше забранен в нашата страна още като бях малка, и аз така и не успях да си го създам отново. В къщата на родителите ми нямаше икони и никой не се молеше. За разлика от много други, които през деветдесетте години се кръстиха, аз не го направих, защото намирах, че е много глупаво като възрастен човек на кръщене да се потапям в някакъв леген и да дишам острата миризма на тамяна. При това смятам, че Исус Христос е бил порядъчен човек въпреки всичко, което се разправя за него.

Отпивам глътка вино. Плодовата му сладост прикрива колко всъщност е силно то. Главата ми се замайва. Пред себе си виждам лицето на Егор. Сядай, казвам му. Прощавам ти.

— Какво бръщолевиш?

Маря се навежда над мен и ме поема в обятията си. Мирише на трева и пот. Моята Маря, за която се бях грижила, когато в продължение на цяла седмица беше лежала с висока температура на мекия си дюшек. Изразходвах последните си запаси от водка, за да я разтривам. Вонеше като дежурен лекар по Нова година. Когато й изби потта, я измих. Беше по-различно, отколкото при работата ми като помощна медицинска сестра. Човек може да е образован и да има опит, но пред едно такова тяло понякога застава изумен като дете.

В ухото ми прониква далечен тътен. Петелът Константин пляска с криле. Леночка се изпързулва от скута на Петров и очите й се изпълват със страх. Маря ме пуска. Ставам, слагам ръка на челото като козирка над очите си.

Облаци прах, които се носят към нас. Премигвам пак и този път успявам да видя, че това са синьо-белите автомобили на милицията. Друскат се по главната улица. Вратите на местата до шофьора се отварят едновременно, слизат въоръжени мъже в бели защитни костюми.

Отеква изстрел и една бутилка малиново вино се разбива на хиляди парченца. Гаврилова изпищява високо и пронизително. Мъжете закрещяват към нас някакви заповеди, но аз съм като опиянена и не мога да разбера думите. Останалите на масата очевидно също не могат. Само Сидоров бавно се изправя и вдига нагоре ръцете си.

По това забелязвам, че съм остаряла. Не по болките, не по напълнелите крака и не по натежалите прасци. А по това, че така бавно схващам. Във всеки случай и другите не са кой знае колко бързи. Единият от милиционерите нещо говори. Чуват се думите „заповед за арест“ и освен това „подозрение“ и „за убийство“.

Погледът ми се мести от един към друг. Милиционерите са се разположили зад говорещия. Ние седим около масата. Вдигнатите ръце на Сидоров треперят от напрежението. С възрастните човек не бива да се отнася по този начин; просъсквам му да си свали ръцете, но той не ме чува. Егор клати глава. Маря е гневна; тя бавно се изправя, подпряла юмрук на хълбока си, метличините се веят в косата й. А Петров става все по-блед и се държи за Леночка.

Това е моментът, в който си пожелавам да имам бастун. Вече не съм така стабилна върху краката си и макар че съм по-млада от Сидоров, трябва да се замисля за някакво помощно средство. Протягам ръка към неговия бастун. Повдигам се, подпряна на бастуна му, и тръгвам към милиционерите. След което вдигам бастуна. Искам само да привлека вниманието им, но те отстъпват назад и насочват оръжието си към мен.

— Гостите са добре дошли, но трябва да се държите като гости. — Очаквам гласът ми да изгърми, но всъщност само изшумолява като есенни листа на вятъра. Налага им се да се напрегнат, за да ме разберат. — Ние празнуваме сватба. А вие какво правите?

Милиционерът, който е най-отпред, развява една хартийка.

— Заподозрени сте в убийство.

— Кой?

Милиционерът поглежда в документите си. После се опитва да ме погледне право в очите, но веднага след това става като кривоглед.

— Всички.

— Цялото Черново?

— Много съжалявам, бабо Дуня, но вие също сте в списъка.

И той ми показва един ред с моето име, но веднага след това си дръпва листа. Очевидно се страхува, че ще му изсъхнат ръцете, ако едновременно държим един и същ лист хартия.

— Многоуважаеми другарю милиционер — казвам аз. — Многоуважаеми господин милиционер. Това не може да е нищо друго освен недоразумение.

Изведнъж той почва бясно да размахва документа.

— Само си изпълнявам служебните задължения, мамичко.

— Но погледнете ни, ако обичате, приличаме ли ви на убийци?

Погледът му полазва по лицата ни, оглежда ни един след друг. Малко по-дълго се задържа върху младоженците. Решавам да не го повишавам в чин, че да не помисли, че го будалкам.

— Не отежнявайте ситуацията, бабо Дуня — просъсква той през зъби. — Наистина нямаме друг избор.

* * *

Скъпа моя внучко Лаура,

пише ти любещата те баба Дуня от село Черново до Малиши. В момента не се намирам в Черново, а в затвора. Затова прости ми грубата хартия, специално за теб бях купила хубава хартия за писма с розички, но сега тя не ми е подръка.

Вече си голямо момиче, затова искам да се обърна направо към теб. Прекрасно е, че вече си пишем. В това отношение на теб ти е по-лесно, отколкото на мен, и бързо ще си намериш някого, който да ти преведе писмото, в случай че не можеш да го разбереш. Може пък да умееш да четеш на руски, но не и да пишеш? На вас, младите, ви е по-лесно с езиците.

Първоначално нямах намерение да товаря теб или майка ти. Но до ушите ми стигна, че новините са се разпространили отвъд границите на Русия. Не искам да се тревожите напразно. Разказаха ми, че за нас били съобщили по телевизията. По-малко по руската, украинската и белоруската, повече по чуждестранните. Вероятно пред затвора стоят много журналисти и оператори и съдът не може да си свърши работата.

Затова се реших да ти напиша това писмо, за да научиш как стоят нещата от мен, а не (само) от майка си или от телевизията. Защото телевизията е добра като средство за информация, но още по-добре е да чуеш за събитията от онези, които действително са участвали в тях.

Никога досега не съм била в затвор. Моето се нарича задържане под стража, защото още няма доказано престъпление. Но не бих могла да ти кажа каква е разликата с истинския затвор.

Но всичко по реда си.

Тук в килията сме десет жени. Килията не е много голяма, но е уютна. Освен мен тук са Леночка и Маря, това са две жени от Черново. Леночка винаги е тъжна, защото няма деца. Страхувала се, че децата може да се разболеят, затова решила да няма никакви. И мога да кажа, че най-вероятно решението й е било умно.

Маря е съседката ми. За нея вече ви писах. С другите жени в килията се запознахме тук. Много от тях са мили. Тамара се скарала с мъжа си, Наталия взела в ръце без разрешение чуждо бебе, Лида объркала някакви лекарства, а Катя обидила един добър мъж, сигурно по невнимание.

В началото те се бояха, че няма да си паснем като килия, но после това се оправи.

Нашите мъже от Черново не виждам, но се надявам, че са добре.

Трябва да ти призная, твоята стара баба тук малко поувеси нос. Понякога изпадам в лошо настроение. Но Маря ме ободрява. Тя се грижи да хапвам от супата и за мен да има място за спане на долното легло, а с разговорите си ме предпазва да не изпадам в прекалена печал, в края на краищата тук тя е единствената, която току-що се е оженила, и би трябвало да е в много по-голяма депресия от мен.

В затвора, естествено, не признаха сватбата и пред закона Маря и нейният току-що взел я Сидоров се оказаха чужди и освен това трябваше да дават показания един срещу друг.

Обична моя внучко Лаура, нямам представа какво са показали при вас по немската телевизия. Понякога хвърлям по един поглед през прозореца, когато дойдат да ме вземат за разпит. Но виждам само бодлива тел и стени.

На това място слагам точка и те прегръщам, твоя любяща те баба Дуня.

* * *

Познавам чувството, когато човек се усеща безпомощен и не знае какво да предприеме. Но не познавам чувството, когато човек не знае кое е правилното и кое грешното. Трябваше да напиша на Лаура, че не можах да прочета писмото й. Но аз малко се срамувам от този факт. Пък и трябва да се съобразя с това, че най-вероятно Ирина също чете писмата ми. Не съм свикнала да обмислям нещата от всички страни, винаги съм си била съвсем праволинейна.

Само се надявам с това тъпо арестуване да не съм изложила Ирина и Лаура.

Сега в килията ни е нощ, чувам другите как хъркат. Странно е колко бързо хората свикват едни с други, когато това се налага. В нашата килия аз понасям добре Тамара, Наталия, Лида и Катя. Тамара е убила мъжа си с ютията. Наталия е откраднала едно бебе от количката му пред месарницата. Лида е продавала захарчета, като ги е представяла за американски аспирин, а Катя е наругала някакъв поп с неприлични думи.

В началото те не искаха да говорят с нас, не искаха дори да сме в тяхната килия, защото се страхуваха от радиацията. Блъскаха по вратата и крещяха, докато не дойде един надзирател и не угаси лампата.

Някъде в далечината се чува дрънченето на метални съдини. Затворена съм като морско свинче. Вкъщи никога не сме имали хамстер или птички, изобщо никакви животни, които да са в клетка. Аз бях против да държим животни зад катинар.

Когато Маря се обръща в съня си, цялата килия се разтриса. Нея най-много я съжалявам. Леночка по-малко; тук тя не гледа по по-различен начин, отколкото в Черново.

Изваждам писмото на Лаура, което винаги нося със себе си, и бавно тръгвам с него към вратата. Лампата в килията ни е угасена, но през малкото прозорче с решетки откъм коридора влиза бледа светлина. Опитвам се да прочета думите, които за мен продължават да нямат никакъв смисъл, както и преди. Затова чета по няколко пъти написаното с латиница име най-долу — Лаура.

Една от жените надзирателки е доловила движението в килията ни. Идва до вратата с равномерни, тежки стъпки. Много жени имат мъжко телосложение, като в средата са особено широки. Прозорецът се отваря.

— Аз съм, баба Дуня — прошепвам бързо аз, за да не би тя да се развика и да събуди целия етаж.

— Заспивай най-сетне, дърто.

— Не мога. Дъртите страдат от безсъние.

— Тогава лягай и си трай.

— Как ти е името, дъще?

Тя се стряска.

— Екатерина.

— Хубаво име. Разбираш ли немски, Катя?

Тя е едра жена. Лицето й стои в прозорчето с решетки подпухнало, кръгло и бледо, също като пълна луна. Личи й, че трябва да работи нощем и че доста попийва. И че никой не я чака у дома.

— В училище съм учила френски. И ако още веднъж те чуя, дърто, влизам вътре.

Сгъвам писмото на Лаура, докато стане съвсем мъничко в ръката ми. Много ме е страх да не се разпадне, преди да разбера какво пише в него.

* * *

Скъпа моя внучко Лаура,

пуснах първото писмо, но си мисля, че ти сигурно още не си го получила. Малко ми е сложно да ти пиша, защото нямам представа какви са твоите интереси. Писмото ще пътува дълго от тук до теб в Германия. Човекът, който води разпитите ми, господин следователят от милицията, става нервен, защото няма напредък при разплитането на престъплението и защото роднините на покойника все повече се нервирали. Мисля си, че този мъртъв човек би трябвало да е имал много пари и хората са го познавали. Но каква полза има той от всичко това?

Междувременно се сдобих с адвокат. Платен е от държавата и е относително млад. Казва се Аркадий Сергеевич.

Бабо Дуня, казва ми той, ако непрекъснато ми разказвате за вашите колорадски бръмбари в Черново, не бих могъл да разработя никаква стратегия.

А аз питам — каква стратегия? За какво му е на един невинен човек стратегия?

Вчера ми рече, че от някакъв немски вестник са го помолили да установи контакт с мен и са му дали въпроси за мен. Питам се, разбира се, дали майка ти има нещо общо с това? От къде на къде някакъв немски вестник ще се интересува от мен?

Исках да ти разкажа още някои общи неща за затвора, че да не става дума непрекъснато за мен. Тук би могло и да се издържи. Момичетата вече се държат по-добре една с друга. Маря била видяла някога по телевизията, че в затворите човек лесно стигал до наркотици, но аз казах на нея и на останалите, че в моята килия такова нещо няма да се случи, ние ще държим килията си чиста. Маря се разсърди, каза, че съм й проваляла и последното удоволствие.

И още казва, че другите ме слушали не защото съм баба Дуня от Черново. Те не четели вестници. А защото са видели татуираното око на ръката ми. В затвора само най-важните люде имали татуировка око, от тях всички се бояли (така била разбрала Маря).

При това татуировката ми не е око, а О като Олег. Бях се опитала да запълня буквата с цвят, защото не я исках повече, и поради тази причина сега татуировката изглежда доста странно. Доброто мастило избледнява бавно и след седемдесет години. Но това е друга история.

Яденето е хубаво. В коридора пред столовата има витрина, където всеки обед се поставя една показна порция супа или каша, та никой да не се оплаква, че е получил твърде малко. На една възрастна жена не й трябва много, аз дори често давам и на Маря от моята купа.

Даже и не искам да си представя как, докато съм тук, в градината ми избуяват плевелите. Надявам се, че при теб всичко е наред и че в училище получаваш добри бележки.

Твоя любяща те баба Дуня.

* * *

Скъпа моя внучко Лаура,

Отново ти пише твоята баба Дуня. Вероятно се чудиш защо напоследък толкова често ти пиша. Не е защото в затвора човек разполага с повече време от обикновено. Просто има повече неща за разказване.

След два дни ще има заседание на съда. То продължавало дълго, ми обясни Аркадий Сергеевич, дребното момче с дипломатическото куфарче. Ще бъде прочетено обвинението и ще бъдат разпитани свидетели, а пък и ние на подсъдимата скамейка не сме малко, цялото село. Ще има и публика, защото процесът е така необичаен и защото някои хора отвън ме познавали, макар че аз не ги знам. Питах се дали трябва да се срамувам и след това реших: не, няма защо да се срамувам, тъй като не съм сторила нищо незаконно.

Трябва да си помисля за някои неща, които ще кажа пред съда. Не съм свикнала да говоря пред много хора. Но ако Аркадий Сергеевич прочете думите ми, тогава хората може и да не повярват, че аз съм ги казала. Затова трябва сама да го направя.

Каквото и да чуеш за мен, никога не забравяй: твоята баба Дуня не обича никого толкова много, колкото теб, макар и още да не сме се виждали.

* * *

През нощта се събуждам, защото Маря е седнала на моя нар и реве. Виждат се тресящите се контури на едрото й тяло. Опитва се да е тиха, тъй като Тамара, която е убила мъжа си с ютия, не обича да се вдига шум в часовете за сън.

— Какво има? — шепна аз. Маря диша на пресекулки.

— Нищо не разбирам, Машенка.

Притискам се до стената, а тя в същото време се опитва да се излегне до мен. Това е едно несигурно начинание: или Маря ще се строполи на земята, или ще се просне отгоре ми и ще ме задуши с гърдите си. Глътвам си корема и се опитвам да стана възможно най-слабичка.

Тя обвива ръка около врата ми и притиска устни към ухото ми.

— Само да знаеш колко ме е страх, Дуня — горещи сълзи се стичат в слуховия ми орган — страх ме е, че те всичките ще ни осъдят и след това ще ни разстрелят.

— Едва ли ще ни разстрелят, Маря. Така са постъпвали преди петдесет години.

— Ти си добре, теб изобщо нищо не може да те разстрои.

Нищо не отговарям.

— Вярно, че всички заедно го заровихме, но само един го е убил!

Сълзите на Маря парят в ухото ми. Освобождавам едната си ръка и я галя по рамото. Тя е в по-лоша ситуация от моята, нейният адвокат изобщо не се появи. Питах Аркадий дали не би могъл и нея да защитава, но той каза, че било забранено. Изобщо почва да ми се струва, че тук в затвора цари ведомствен хаос. И на всичкото отгоре отвън дебнат телевизионните екипи, които пречат на хората да си вършат работата.

— Ти със сигурност знаеш кой е бил, Дуня! — Маря все повече не може да се контролира и изпада едва ли не в истеричен пристъп. — Моля те, направи нещо, че да си ида вкъщи. Искам в Черново. Там никой нищо не може да ми стори. Нали затова специално се преместих там, мислех си, че най-после съм намерила спокойствието, но въпреки всичко те и там ме откриха и ме затвориха.

Сърцето ми започва все по-силно да бие. Стискам устни. Тя не знае, че някой път нощем вика името на своя Александър.

— Направи нещо! Нали ти си началничката ни — хълца тя.

— Никога не съм била началничка.

Но тя не ме чува. Трепери и аз треперя заедно с нея.

— Не издържам повече, ще полудея тук.

— Спокойно — казвам аз. — Още малко трябва да си овладееш нервите, момичето ми. Ще се погрижа да се прибереш у дома. Обещавам ти.

Сега вече тя се разревава на глас, с цяло гърло, докато точно прицеления и метнатия от Тамара ботуш я накарва да млъкне.

* * *

— Аркадий Сергеевич — казвам аз, — как може да се разбере за кой език става дума?

— Моля? — пита той.

Срещаме се винаги в едно и също помещение. То е квадратно и така малко, че вътре се побират само една маса и два стола. Вратата остава отворена и от време на време някой от надзирателите пъхва вътре носа си, за да ни изкрещи нещо или тайно да ни снима. Понякога Аркадий се изправя, излиза навън и крещи. Изненадана съм, че може така силно да крещи.

Той е мършав, ходи с бяла риза и костюм, на масата между нас лежи дипломатическото му куфарче, до него е мобилен телефон с голям екран, който постоянно свети. Сенките под очите на Аркадий стигат чак до увисналите му бузи. На безименния му пръст има брачна халка. Вместо да стои при жена си, виси тук при мен и ми задава въпроси, които всеки път са едни и същи, така че вече не се налага да се напрягам, за да му отговарям.

Отваря дипломатическото си куфарче и измъква отвътре шоколад.

Върху черната хартия има напечатано нещо със златни чуждестранни букви. Със същата азбука е написано и писмото от Лаура.

— За вас е — казва той.

— Благодаря, не беше необходимо.

— Блъскам си главата да измисля с какво бих могъл да ви доставя радост.

— Имам си всичко и съм доволна. Благодаря за кивито от последния път, отдавна не бях яла.

— Бабо Дуня! Хвърляте ме в пълно отчаяние.

— И какво би се случило, ако някой си признае? — питам аз. — Тогава другите ще бъдат ли пуснати да си идат вкъщи?

— Зависи.

— От какво?

— От това кой ще си признае.

Така протичат винаги разговорите ни. И това ме уморява.

— Ще се прибера обратно в стаята си, Аркадий.

— Изчакайте, моля!

Това постоянно изправяне и сядане се отразява зле на коленете ми.

— Въпросът ви няма отговор. На света има твърде много езици — казва той.

— А ако е написано на хартия?

Той се обляга назад и затваря очи. Няколко секунди се клатушка на задните крака на стола като малко момче, което скучае по време на учебен час.

— Ако вътре често се среща написано the, тогава е английски. Ако има der, die или das, е немски. А има ли un или une, тогава вероятно е френски. Пише ли il, може би става дума за италиански. Или пак за френски.

Гледам го с уважение.

— Толкова млад, а така образован — казвам аз. — Прибери се най-сетне при жена си и се наспи.

* * *

Петров и другите мъже виждам отново на първия ден на процеса. Въвеждат ни един след друг в клетката в съдебната зала и ни карат да седнем на пейката. Коленете на Сидоров са прекалено схванати, той остава прав и се подпира на рамото на Петров. Не трябва да си бил помощна медицинска сестра, за да разбереш: този няма да издържи дълго в това положение. Но всъщност аз за всеки очаквах най-лошото.

Виждам моя Аркадий Сергеевич с червени петна по бялото като варовик лице. Седнал е от другата страна на клетката. Съдебната зала е пълна догоре, но аз си я представях доста по-голяма. Пред нас непрекъснато минават фотографи и телевизионни оператори. Подвикват ни нещо, но ние гледаме неподвижно към обективите им.

Ние, хората от Черново, не се поздравихме, дори не се погледнахме. Това би могло да се тълкува като неучтивост. В действителност ние сме тясно свързани един с друг и нямаме нужда от формалности.

Съдийката е една корпулентна жена с перхидролена фризура. Облечена е в черна роба, на врата й виси бял нагръдник. Докато тя говори, аз оглеждам физиономиите в залата. Мъже и жени — в костюми, ризи, в дънкови якета.

Извръщам се към Петров. Трябва да го погледна. На него трябва да задам най-важния си въпрос. Той отвръща също с въпросителен поглед. Аз кратко поклащам глава. Не е подходящият момент да се държа като инатливо дете.

Скоро ще умра, чета в очите му. Наистина ли искаш да прекарам последните си дни в затвора?

Ставам, пристъпвам към решетката и удрям по нея.

Съдийката прекъсва речта си.

— Няма нужда да проточваме цялата тази работа — казвам аз. Старият ми глас се понася гъгнещ из съдебната зала.

Аркадий скача нервно. Правя му знак с ръка да си седне на мястото.

Съдийката поглежда надолу към мен. Има физиономията на касиерка от осемдесетте години. По пръстите си има големи пръстени. Това ме успокоява. Тази жена произхожда от свят, който още познавам. Може би е била някое от първите бебета, които бях изродила. Може би съм слагала шина на крака й. Може би съм установила смъртта на баба й. Толкова много хора минаха през ръцете ми във всичките ония години.

— Бабо Дуня? — пита тя и всички почват да се смеят. Тя се покашля и призовава към ред. — Извинете… Евдокия Анатолиевна. Не се ли чувствате добре?

Евдокия Анатолиевна е името, което е записано в паспорта ми. През залата минава шумолене.

— Добре съм — казвам аз. — Но искам нещо да кажа. Всички ние в този кафез сме или стари, или болни, или и двете. Никой не бива да бъде изтезаван по този начин, това е недостойно. Моля, ваше превъзходителство… за съжаление, не знам малкото и бащиното ви име. Не познавам тукашните порядки, затова моля за извинение, ако правя нещо не както трябва.

Съдийката поглежда към Аркадий. Аркадий поглежда към мен. Хората в униформи почват да си шепнат нещо. Следва поредица от движения и размяна на погледи. Внезапно усещам слабост и се хващам за решетката, за да не падна.

Всички ме гледат и никой не знае какво точно се е случило в онзи ден в Черново. Изобщо, с изключение на покойника, това знаят само двама души на този свят. И аз съм една от тях.

— Никой от вас не знае какво действително се е случило — казвам аз. — Извинете, че ви разбърквам реда. Но тук в клетката се намира един стогодишен мъж, а той не може дълго да стои прав. Затова ще ви разкажа как стоят нещата. Ще бъда много кратка. Ние сме последните обитатели на Черново. Покойникът, за когото тук става дума, искаше да се присъедини към нас. Беше довел малката си дъщеричка.

Ако преди това ми се струваше, че в залата цари тишина, значи се бях заблудила. Чак сега настана истинска тишина.

— Черново е прекрасно място — казвам аз. — Много добро място за нас. Ние никого не гоним. Но ако човек е още млад и здрав, по-скоро не бих го посъветвала да идва. Просто там не е за всеки. Който от желание за отмъщение води при нас малкото си дете, значи е лош човек. Всяко дете има нужда от майка си и от чист въздух.

Фиксирам белия нагръдник на съдийката. Трябва да се концентрирам. За кратко се замислям, че вероятно не знам английски.

— А сега ви моля да запишете следното показание. Аркадий, остави ме, аз съм възрастна жена и съвсем с ума си. Чуйте, ваше превъзходителство. Аз, баба Дуня от Черново, убих лошия мъж с една брадва и принудих останалите, заплашвайки ги с насилие, да му изкопаят дупка в градината. Те нямаха никаква възможност да ми се противопоставят. На това място настоявам, ваша милост, останалите да бъдат освободени, а аз да бъда наказана като единствен извършител на престъплението.

* * *

Скъпа моя внучко Лаура,

Надявам се, че ти, майка ти и разбира се, високо цененият от мен твой баща сте добре.

Използвам петнайсетминутната си почивка от работата, за да ти пиша, докато още е светло. Вероятно си видяла по телевизията, твоята баба сега е извършителка на тежко престъпление. Осъдена съм на три години лишаване от свобода заради убийство в състояние на афект.

Малко се срамувам да ти пиша, защото може би ти се срамуваш от мен. Но няма защо. Първо, съвестта ми е чиста. Аз само направих това, което трябваше да бъде направено. Второ, ти си добро момиче дори и да имаш такава щура баба.

Нося с мен снимката ти, на която си с червена фланелка. Тук нямам много неща, само най-необходимото. Често си мисля за хубавата ми къща в Черново. Сега ситуацията е такава, че все пак най-вероятно няма да умра в нея, както ми се искаше. Още не съм свикнала с тази мисъл. Повярвай ми, Лаура, в живота си съм видяла много неща. Но най-спокойните си години съм изкарала там.

Сега съм настанена в един лагер. Но и тук животът не е лош. Разбирам се с момичетата. Събуждат ни в шест и след умиването и закуската (грис) отиваме в шивашката работилница при машините. Шием калъфки за възглавници. На година имам право да получа шест колета, но аз не го написах отделно на майка ти, за да не дава пари на вятъра за мен.

Освен това са разрешени четири няколкодневни свиждания и шест кратки до три часа. Жалко, че живееш толкова далече и не можеш да ми дойдеш на свиждане. За Маря също е много далече. Аркадий се е записал за кратките посещения, като че ли си няма друга работа. Като дойде, стоим от двете страни на стъклена преграда и си говорим чрез телефонни слушалки. Но той не бива да казва нищо лошо за никого, защото иначе надзирателката, която подслушва всички разговори, веднага ни прекъсва. Затова той ми чете от списанието „Крестьянка сегодня“. Веднъж си имахме неприятности, защото надзирателка помисли схемата за наторяване на градината за кодирано послание.

Не броя дните също както не ги броях в Черново или изобщо където и да е.

Няма да успея да довърша писмото. Ръката ми вече не ме слуша. Опитвам се да си изправя пръстите, но те все се свиват. Гледам недоверчиво към предателските ми крайници, които досега не са ме изоставяли в беда, и пускам молива с помощта на другата си ръка. Понечвам да се надигна. Навреме забелязвам, че няма да ми се удаде, и си оставам на стола. Сега най-малко ми трябва падане с възможно счупване на тазобедрената кост.

Със сигурност стоя така към половин час. А може би и по-дълго или по-кратко. После се опитвам да извикам за помощ, но и това не успявам да сторя. Очите ми бавно се затварят. Знам съвсем точно какво става с мен, но не мога да се сетя за думата. Гръбнакът ме заболява от дългото седене. Кога най-сетне ще дойдат да ме потърсят, отдавна трябваше да съм се върнала на работа. Някой ме обръща по гръб — изобщо не бях забелязала, че съм паднала.

* * *

Някои твърдят, че душата можела да напуска тялото и да се носи над него, като в това време размишлява дали да се върне още веднъж в същата обвивка. Не знам дали в това има нещо вярно, тъй като аз съм възпитана като материалистка. Ние не се занимавахме с души и кръщенета, с рай и ад. Аз също не се нося над леглото си, а лежа в него. С едното си око поглеждам към Ирина. С другото към Аркадий. Опитвам се да събера двете си очи. До стената разпознавам поставка за инфузионна система.

Освен това съм облечена с чужда нощница и съм завита до корема.

Отново затварям очи.

Винаги съм била здрава. През целия си живот съм била в болница само когато раждах децата си. Забременях с Алексей, когато Ирина нямаше още и годинка. Мислех, че кърменето предпазва от забременяване, и тъй като така дълго бях чакала да се появи Ирина, изобщо не предполагах, че ще има второ дете.

Егор ми беше бесен. По време на втората ми бременност дори не си даваше зор да обяснява отсъствията си с някакви командировки. Когато отново се появеше, миришеше на евтин парфюм. Оттогава мразя парфюм. Всъщност бях решила изобщо да не го пусна да влезе вкъщи. Но тогава точно плацентата ми се отлепи няколко седмици по-рано и някой трябваше да остане при малката Ирина, докато аз раждах брат й. Като разбра, че е момче, Егор се изду от гордост, а пък заради преждевременното раждане изпитваше чувство на вина. Егор целуваше ръцете ми и плачеше в скута ми.

Отново отварям очи.

За втори път през живота си виждам Ирина да плаче. Седи на един пластмасов стол до леглото ми, в ръцете си държи най-различни документи.

Не разбирам причината за сълзите й, тъй като аз се чувствам добре и искам да се махам оттук. Вероятно съм отсъствала доста време от шивачницата и там съм липсвала. Не съм попаднала в заведение за излежаване на наказателна присъда, за да си лежа в леглото.

Това споделям с Ирина.

— Искаш ли да се погледнеш в огледалото, мамо? — пита Ирина.

Самата аз усещам, че крайчето на устата ми виси. Но досега това не е спряло никого да шие прави тегели. Иначе тя е последната, която има право да критикува външния ми вид. Откакто се видяхме за последен път, се е състарила с десетилетия.

— Не биваше да идваш — казвам аз. — Със сигурност ще си имаш неприятности в работата заради мен.

Ирина просто ме задушава със съобщението, че вече от две седмици била в страната. Вероятно е трябвало да си вземе неплатена отпуска, германските лекари едва ли могат така дълго да отсъстват. Сега остава и да си изгуби работата. Вместо да разпорва и след това пак да зашива германските войници, тя е долетяла тука. Научавам, че заедно с моя адвокат вече дни наред се борят да бъда преместена в прилична болница. И в момента й звъни телефонът и тя ми казва, че се обажда Емнести. Но аз не знам коя е тази жена.

— И никой не полива доматите ми в Черново — разсъждавам на глас аз.

— Забрави доматите, мамо. В Германия ще ти вземем под аренда една малка градинка.

— Какво да правя в Германия? Там не познавам никого освен вас.

— Но теб всички те познават — казва Ирина и вади едно списание.

Страх ме е да погледна към снимката. Още като младо момиче отказвах да ме снимат и това си има своите причини. Че са ме сложили на корицата на това немско списание с моята забрадка, бръчките ми и все пак още нелошите ми зъби, е доказателство, че светът оттатък се е побъркал.

Виждам още снимки. Фотографии от Черново, черно-бели. Спомням си за фотографа, който говореше на неразбираем за нас език. Придружаваше го някакъв истеричен преводач, снимаше всичко наред, Маря и козата, Леночка и нейните ябълкови дървета, Сидоров и телефона му.

Значи това са снимките, които той тогава правеше.

Дори и Константин го има. А аз съм застанала пред къщата си, котките се галят в краката ми.

Много са написали в това списание. Снимките са стари, но броят на списанието е нов. Публикували са снимките поради информационния повод. Ирина ми чете, малко неравно, защото й се налага да ми превежда.

„Баба Дуня е от онези жени, на които можеш да завиждаш, защото те умеят да се смеят като децата. Тя има малко, сбръчкано лице и присвити тъмнокафяви очи. Дребна и закръглена е — едва ли има метър и половина. Образ символ. Изобретение на международната преса. Модерен мит.“

Разглеждам ръцете си. На опакото на дланта е избелялото „О“ между старческите петна, което наистина малко прилича на око. Не исках повече да живея, когато Олег се ожени за друга, а сега вече не мога да се сетя как изглеждаше лицето му.

— Ама аз не съм нечие изобретение. Ето ме, тук съм или не, а, Ирина?

И Ирина отново се разревава като малко дете.

Искам пак да се възцари спокойствието. Искам да се върна на работа. Още съм слаба и трудно се държа на краката си, но ще се възстановя. Искам да се облека като нормален човек. Искам Ирина да се прибере у дома. Искам да разбера какво толкова я тревожи. Тя не ми казва. Говори с мен за написаното във вестника, какво мислел светът за мен, но какво ме интересува светът?

— Лаура прочете ли писмата ми?

— Лаура ли? — Нещо в изражението й ме плаши.

— Да. Лаура. Писмата пристигнаха ли?

— Отдавна не сме получавали никакви писма от теб, мамо.

— Но аз ги написах.

— Може да не си им сложила необходимите марки.

— Но в тях аз всичко обясних.

Тя свива рамене. Те нямат нужда от моите обяснения. Никой няма нужда от обяснения. Хората имат нужда от спокойствие и вероятно от пари.

— Как е Лаура? — питам аз.

— Лаура ли? — повтаря тя. И така, като я чувам да повтаря, тръпка на ужас минава през гърба ми. Защото разбирам, че сега ще науча нещо ужасно.

— Лаура е болна? — Устните ми се схващат от страх.

Ирина поклаща глава. И тогава си казвам, че отдавна трябваше да се сетя. Отдавна да се догадя, тъй като всичко води натам.

— Лаура изобщо не съществува, нали? Ти си си я измислила. Ти не можеш да имаш деца. Или не си искала да имаш. Като Леночка.

Ирина ме поглежда. С широко отворени и много сини очи. Ако лицето й не беше така строго, щеше да бъде красавица. Но аз не я възпитах да бъде красавица. Аз просто се бях опитала някак си да направя така, че да порасне. Поне в това не се бях провалила.

А в главата ми се е загнездила една-единствена мисъл: какъв смисъл има всичко, ако няма никаква Лаура?

— Естествено, че има Лаура — казва Ирина. — Но тя е съвсем различна от това, което си мислиш.

Лаура, каквато аз я знам, е руса и има тъжни очи. Лицето й е така фино, че чак боли. В косата си не носи шноли и никога не се усмихва. Тя е истинско чудо, защото е перфектна. Такава е моята Лаура от снимките.

Лаура, за която говори Ирина, е обръснала главата си нула номер. Откраднала от родителите си пари, на тринайсет се натровила с алкохол, била изключена от две училища и почти не разбирала руски, което аз винаги съм подозирала.

— Тя ме мрази — казва Ирина и ме поглежда с червените си от търкане очи.

Никога досега Ирина не е говорила така с мен. Никога досега не ми е разказвала за грижите си. А сега наведнъж всичко това. Би трябвало да я прегърна, но ние не сме свикнали на такива отношения.

— Всичко, което направих, излезе грешно, мамо.

— Не — казвам аз, — всичко, което аз направих, излезе грешно. Ще ми се пръсне сърцето, задето имаш толкова проблеми, не ти стигат те, ами и аз с моето убийство. Надявам се, че мъжът ти не си мисли нищо лошо за нашето семейство.

— Нямам представа какво си мисли той. Разведени сме от седем години.

Това тя казва някак между другото и аз също кимвам някак между другото. Какво пък. Децата са по-важни. Нашето дете е в беда. И пред лицето на тази новина всичко, което ме заобикаля, избледнява — присъдата, инсултът ми и калъфките за възглавници в затвора.

— Дори не мога да ти дам парите, които съм спестила за Лаура. Те са в една кутия за чай в Черново. Дали някой не може да ги донесе?

— Аз също нищо не мога да й дам. Понятие нямам къде е.

— Не те разбирам.

— Какво толкова има да се разбира? Лаура изчезна. Няма я от месеци. Не ми се обажда. Не знам къде е.

И тогава казвам нещо, за което съм сигурна, че най-после ще помогне на Ирина.

— Лаура ми написа писмо.

Отново не мога да кажа дали това, което сега правя, е добро или лошо. Помолвам Ирина да ми подаде найлоновия плик, който някой бе оставил до леглото ми. Отварям го: сапун в сапунерка, гъбичка, една полуизстискана тубичка крем за ръце и една друга с паста за зъби. Червеното червило, което Маря ми зае за времето в затвора. И малкият, сгънат много пъти лист хартия, който оглаждам.

— Разбрах само това често срещащо се the — казвам аз. — Не намерих никого, който да ми го преведе.

Ирина издърпва писмото прекалено нервно из ръцете ми. Душата ме заболява от това, че прекършвам доверието на Лаура в мен. Но сега Ирина има нужда от писмото. Тя се навежда над листа, устните й се движат безшумно.

— Какво пише там? Разбираш ли го?

Тя не отговаря, очите й се плъзгат нагоре и надолу, а брадичката й се разтреперва.

— Кажи ми, Ирина.

Тя вдига глава и ме поглежда.

— Написано е точно това, което ти разказах. Какъв ужасен живот е водила. Колко отвратително е семейството й.

— Тя със сигурност не го мисли така.

— А ако го мисли? А ако мрази всички ни? Само теб не.

— И къде е тя сега?

— За съжаление, точно това не пише.

* * *

Знам, че Ирина ме излъга. В писмото е пишело много повече, отколкото ми разказа. Тя на бърза ръка се сбогува и казва, че когато й е възможно, отново ще дойде. Аз пък й казвам да не се тревожи за мен. Ще се оправя. Нека се погрижи за детето си. Не ми се ще да вярвам на всичките тия истории за Лаура, които тя ми разказа. Лаура е добро момиче.

— А ти си още млада и дори можеш пак да се ожениш, ако се научиш да се усмихваш и да си купуваш хубави дрехи — казвам на Ирина, преди тя да си тръгне.

— Че от кого да го науча?

— В края на краищата аз също се научих. А вече бях прехвърлила седемдесетте. Всъщност се научих да се усмихвам, когато се върнах в Черново.

Тя потръпва.

Взех си писмото обратно и този път го скрих в едната си обувка. Ирина не искаше да ми го даде, но аз останах твърда. Позволих й да прочете писмото, но то си е мое. Лаура беше писала на мен. Във всеки случай сега вече знам, че е написано на английски. Добро момиче, вероятно си е мислила, че баба й знае чужд език. Или че за мен би било по-лесно да намеря някого, който да ми преведе от английски, отколкото от немски.

Върнах се на работното си място до шевната машина. Щом имам работа, дишам по-спокойно. Страната ни има нужда от калъфки за възглавници.

Престанах да пиша писма. Вместо това се опитвам да уча английски. Имам късмет: жената, която седи на шевната машина вляво от мен, си спомня уроците по английски от училище. Тя е на двайсет и една години и излежава наказание за нещо, което била направила с новороденото си дете. Тя не говори за това, а и аз не я питам. Всеки ден ме учи на една английска дума, срещу което аз й помагам при шиенето.

Пръстите ми се държат така, сякаш изобщо вече не ми принадлежат. Не им обръщам внимание. Откакто се върнах след инсулта, съм ушила шестстотин и четиринайсет калъфки за възглавници. Това не е много, по-младите жени са два пъти, дори три пъти по-бързи от мен. Но пък благодарение на моите калъфки шестстотин и четиринайсет души сега вече няма да спят на гола възглавница.

В дванайсет часа винаги спираме за почивка, сипваме си слаб плодов чай от една туба, повечето жени излизат на двора да пушат, аз правя, както съм права, гимнастика за вените и наблюдавам врабчетата, които сред многото крака в гумени ботуши търсят невидими трохи. Сещам се за червенушките в Черново и се питам дали някога отново ще видя жерав. В същото време си повтарям английските думи, които съм научила последните дни. Bag. Eat. Teacher. Girl[1].

Още не съм приключила с шестстотин и петнайсетата калъфка, когато отвън се чува гюрултия. Не вдигам очи; така или иначе ще разбера навреме за какво става дума. Когато влизат, се стряскам, защото прекалено целеустремено се насочват към мен. Казвам си, че това едва ли ще означава нещо добро, щом толкова много народ идва да ме отведе. Жени в униформи и мъже в цивилни дрехи и обратното, лицата им се сливат, а аз се чувствам прастара.

Един от тях излиза напред, навежда се към мен и казва на висок глас, че президентът ни ме бил помилвал.

* * *

Нашият президент е добър човек. Малко прилича на Егор от добрите му години. Само дето Егор беше пачавра, а президентът е човек с желязна воля. Ако бях женена за такъв, бих изпитвала уважение към него. Той със сигурност не би се уплашил от Черново, не би се видял принуден да напусне селото, също като мен би зарязал обезщетението, безсмислените тестове на зрението и витамините, които жертвите на радиацията получават безплатно.

Тъй като сме чествали юбилей от приемането на конституцията, нашият президент помилвал много престъпници. Аз съм един от тях. Макар че моето престъпление е по-тежко от тези на много други, но вероятно се е размекнал заради възрастта ми. Може би е прочел за мен във вестника и си е помислил, че баба Дуня от Черново не бива да умре в затвора. Има меко сърце като всички велики мъже.

Само ми е жал за калъфката за възглавница, която бях започнала. Всяка от калъфките шия така, сякаш ще ми е последната, а тази остава недовършена и това ме измъчва. Карат ме да бързам, защото сега съм свободна. Но аз не съм подготвена за свободата. Не знам какво да направя. Да си прибера багажа, казват те. Значи прибирам си багажа.

Нямам много неща, облеклото е от затвора, сгъвам го внимателно. Непрекъснато някой наднича в стаята. Изсъсквам толкова не са ли виждали стара жена да си сгъва трите чифта долни гащи.

Оправям леглото и изтупвам тясната възглавница. Нещата си слагам в калъфката й и я завързвам.

Не съм изобщо изненадана, когато виждам Аркадий. Вероятно иска да дойде с мен и да контролира дали всичко става така както трябва, и никой да не ми навреди с нещо, както неотдавна, когато бяха сменили сместа ми за разреждане на кръвта с препарат за почистване на тоалетни.

Аркадий ме кара да бързам. На пресата било съобщено, че ще бъда освободена чак след три дни, за да мога да си тръгна на спокойствие оттук. Но първите скоро ще пристигнат, защото слуховете бързо се разпространяват. Той ме подкрепя, трудно ми е да вървя в крак с него. Пресичаме двора, аз искам да отида още веднъж в шивашката работилница, за да се сбогувам. Аркадий ме спира, сякаш в момента за него няма нищо по-важно от това да ме измъкне оттук възможно най-бързо. Младата ми съседка се затичва към мен и тиква в ръката ми навита на ролка бележка.

— Английските думи — прошепва тя. Аз я погалвам по нежната буза и й пожелавам още много здрави деца. После се обръщам към шивачницата. Жени в сиви затворнически дрехи стоят по прозорците. И изведнъж почват да ръкопляскат.

Ако бях ревливо същество, нямаше да мога изобщо да се съвзема. Слагам ръка на сърцето си. Те бяха почтени с мен.

Аркадий Сергеевич кара някаква малка мръсна кола. Донесъл ми е ново, малко по-дълго зимно палто и ръкавици, защото аз трябва да върна на затвора топлите си дрехи. Имам гузна съвест, задето криминално проявени хора като мен му пречат да печели добри пари. От мен той не получи нито рубла за работата си. Трябва да му дам нещо от събраното за Лаура в кутията за чай.

— В момента, в който пристигна, ще ти пратя пари.

— Сега по-добре побързайте, бабо Дуня — казва той и ми отваря вратата. И така, на стари години мен ме возят в частен автомобил.

Аркадий казва, че на летището можело да ми се купи всичко необходимо.

— Какво да ми се купи? Какво летище?

— Ще летите при дъщеря си в Германия. Всичко е уредено.

— Значи — казвам аз, — никъде няма да летя. Връщам се у дома.

Аркадий веднага ме разбира.

Малкият телевизор, който е закачен на предното стъкло на колата, за да му показва пътя, не знае къде е Черново.

— Градината ми със сигурност е цялата обрасла в бурени — казвам аз. — А не може ли да ме оставиш на автогарата?

— Дъщеря ви ще ме убие — отвръща Аркадий.

Той спира за кратко в Малиши, за да купи шоколад и бутилка вода. Никога досега чужд мъж не беше давал пари, за да ми вземе нещо за ядене.

— Ти си добро момче — казвам аз и прибирам покупките.

Той ме гледа. По-късно, докато кара, пак ме гледа. Би било жалко, ако точно сега претърпя катастрофа само защото той не се концентрира върху пътя.

Разпитвам го за живота и за работата му. Досега нямахме възможност да говорим за нищо друго, освен за брадвата в главата. Той отговаря предпазливо, сякаш всяка дума е стъпка в минно поле. После ми разказва, че след два месеца ще става баща.

— Поздравявам те от цялото си сърце! — казвам аз. — Детето сигурно е здраво, нали? Днес вече всичко може да се види.

— Жена ми не е тук — казва той. — Изпратих я в Англия.

Кимвам. След това, докато той кара по междуградския път, аз му разказвам какви цветя имам в градината си. Пейзажът наоколо е чисто бял. Зимите стават все по-меки. Когато бях още дете, имахме повече сняг. Природата има нужда от снега, за да си почине.

В колата на Аркадий се седи много по-ниско, отколкото в автобуса, и се чува шумът от камъчетата, които излитат изпод гумите. Пътуването минава бързо. Той спира пред затворената фабрика за бонбони, до зелената къщурка на спирката, която е покрита със сняг. Тук винаги си почивах от ходенето пеша. По пътеката през полето се виждат следи от заешки лапички.

— Съжалявам, бабо Дуня — казва Аркадий и поглежда встрани.

— Нямай грижа — казвам аз. — Много съм ти благодарна.

— Просто не знам какво да кажа.

— Тогава си мълчи.

Трудно ми е да изляза от колата. Той ми държи вратата отворена и търпеливо ме изчаква. Подава ми калъфката за възглавница с нещата ми вътре в нея.

— Помните ли още пътя?

— Имай ми доверие. — Изтупвам няколкото паднали снежинки от ръкава му. — Благодаря ти много за грижата.

После той си тръгва. Мятам на рамо полупълната калъфка и потеглям.

Не вървя час или два. Вървя повече от три часа. Сякаш във времето, в което не съм била тука, пътят се е удължил, сякаш Черново се е преместило. Нещо в мен пее, макар че изпитвам трудност дори да си поема въздух. След инсулта куцам, затова сега, като вървя, всичко ме боли. Все по-често спирам, защото се задъхвам. От време на време се замислям дали да не зарежа калъфката за възглавница.

От друга страна, кой си оставя така без никаква причина долните гащи насред полето?

Веднъж запявам силно „Расцветали яблони и груши“, за да събера отново силите си.

За късмет, не е лято. Горещината би ме убила.

Скоро в Черново ще дойде пролетта. Новата трева ще изникне, а дърветата ще станат нежнозелени. Ще ида в гората и ще събера брезов сок. Не защото искам да живея сто години, а защото е престъпление да се отказват даровете на природата. Птиците ще чуруликат из цъфналите ябълкови дървета. Биологът ми беше обяснил защо нашите птички пеят по-високо, отколкото другите птици по света. След реактора са оцелели повече мъжки, отколкото женски. И до днес съществува това неравновесие. Мъжките птици отчаяно извиват гласове и пеят с всички сили, защото си търсят някоя хубава женска.

Питам се дали ще заваря Петров. Вероятно не. Не бих заложила главата си и че Сидоров е още там. Може пък да ме поздравят като духове. Но котката ми със сигурност ще е там. И кокошките на Гаврилови. Къщата ще трябва пак да се подрежда, че да стане удобна за живеене. Егор ще е там. Той ще си е винаги там.

Пак спирам, за да си поема въздух. Кракът ме боли, но трябва да продължа. Къщите в Черново се появяват на хоризонта като отделни, криви зъби в нечия уста.

Да се надяваме, че изобщо ще има някого там, мисля си. Пък ако няма никого, тогава ще живея сама с всичките духове и животни. И ще чакам кой ще дойде при мен.

Мисля си за Лаура. Винаги ще си мисля за Лаура. Мисля си колко хубаво би било, ако по пътя насам бяхме изпреварили автобус, в който да седи едно русо момиче. От мен да мине, момиче с късо подстригана руса коса и татуировка. Тя щеше да слезе и аз щях да я хвана за ръка и да я доведа у дома. Това е, което винаги е липсвало на момичето. Тя никога не е имала дом, защото аз не можах да науча майка й как да се чувства добре в живота и как да му се радва. Самата аз го научих твърде късно.

Ще науча английски и ще прочета писмото на Лаура. Все ще съм жива дотогава, докато успея да прочета писмото й.

Отчупвам си малко от шоколада в калъфката и се подсилвам.

Главната улица е покрита с пресен сняг. От комина на Гаврилови излиза пушек. И козата на Маря е тук, пасе кората на ябълковото ми дръвче.

— Шшшш — викам аз. — Махай се оттам, глупаво животно!

Козата скача встрани. Маря застава на прозореца.

— Кой гони козата ми? — вика тя.

Имам чувството, че я виждам двойна. Току-що беше на прозореца, а вече търчи от вратата. Бяга към мен и едва ли не ме задушава в прегръдката си.

— Пусни ме — роптая аз. — Ще счупиш всичките ми кокали. Ох, вече не съм на осемдесет и две.

— Знаех си, че ще те пуснат — шепне тя. — През цялото време си го знаех.

— Откъде? Аз пък не го знаех.

— Трябва да останеш при мен, в твоята къща паяците са навсякъде.

— Искам сама да видя.

Обръщам се с гръб към Маря и с лице към моята къща. Тя все още е моята къща, това паяците също трябва да го разберат.

— Ела първо да хапнеш нещо!

— После — казвам аз. Отивам отсреща и слагам ръка на бравата. Откъм барачката се чува мяукане и едно малко котенце, сиво като пушек, изпътиква навън.

— Котката ти пак се окоти — вика Мая. — Едното няма очи.

— Не крещи така — казвам аз. — Вече не си самичка.

След което бутам вратата и отново съм си вкъщи.

1

Чанта. Ям. Учител. Момиче (англ.) — Б.р.

Content

Алина Бронски
Последната любов на баба Дуня

1