Филип Льо Роа

Портата на месията

Портата на Месията, или Златната порта, е една от осемте порти на крепостта, която огражда Стария град на Йерусалим. Навремето прекият път към Храмовия хълм, или Площада на джамиите, минавал оттам, но през 1541 портата била зазидана по заповед на Сюлейман Великолепни. Според християните Иисус влязъл в Йерусалим именно през тази порта. Според юдейската традиция Месията също ще мине оттам. Това накарало мюсюлманите не само да я зазидат, но и да преградят пътя към нея със своето гробище, защото били наясно, че никой велик жрец не би дръзнал да смути покоя му. Портата ще се отвори, когато настъпи краят на света.

Бележка на автора

Това се случи през юли 2013 година. На панаира на книгата в Порто Векио. Към моя щанд се приближи жена, пребрадена с шамия. Притискаше към гърдите си чанта. Тъмният й поглед привличаше неудържимо. Не бе дошла за автограф. Каза, че притежава информация, която би променила света, и ме е избрала да я разкрия. Не виждала друг начин, дните й били преброени. Как бих могъл да взема думите й на сериозно? Скептицизмът ми надделя, затова й предложих да я свържа с мой познат - журналист, комуто да се довери. Вместо отговор, жената остави чантата си на щанда и побягна. Невъзможно бе да я настигна в тълпата.

Внимателно отворих чантата.

Съдържанието й бе взривоопасно, но аз все още не знаех това.

То се състоеше от многобройни нахвърляни бележки, тефтерчета, справки, фотокопия, карти с памет... Оставих чантата в краката си и се опитах да забравя случилото се.

По време на вечерята го споменах на приятеля си теолог, Гийом Ервийо, който се съгласи да хвърли поглед на завещаното ми от странната жена. Вечерта бе напреднала и ние се прибрахме в хотела. Подредих съдържанието на чантата върху леглото. Гийом предложи да му го оставя, за да го проучи.

Срещнахме се на следващия ден. Той не бе мигнал през цялата нощ, но очите му грееха. „Тази жена ти е дала материал, който ще промени историята и най-вече бъдещето на човечеството“, възкликна Гийом.

Преди да се решим да публикуваме данните, стигнали до нас под формата на писмени свидетелства и компютърни файлове, трябваше добре да ги проучим, да проверим автентичността им, да възстановим хронологията на събитията.

Обемът на работата надхвърляше нашите възможности. Затова се обърнахме под секрет към ерудити, на които имахме доверие, създадохме работна група, зарязахме текущите си задачи и се посветихме на задълбоченото проучване на информацията. Действахме предпазливо, защото произходът на втората най-практикувана религия в света бе поставен под въпрос. До този момент никой не се бе осмелил да се впусне в подобна авантюра, с изключение на шепа смели специалисти по източни изследвания и автори на трудно откриваеми дисертации.

Възстанових постепенно в най-големи подробности невероятните факти, довели до мен непознатата пребрадена жена. Те хвърлят светлина върху изключителния път на един мъж, когото ще наречем Симон. Неговите многобройни бележки (с откъс от които започва всяка глава) и бележките на жената, която ще наречем Саба, много ми помогнаха. На всеки етап от работата върху ръкописа Гийом контролираше точността на историческите и теологическите разкрития в повествованието.

И ето че книгата бе готова за печат така, както бе пожелала непознатата.

Заглавието й се наложи от само себе си: „Портата на Месията“.

Никога повече не видях пратеничката с черните очи. Не зная дали е все още жива. Посвещавам й тази книга.

От съображения за сигурност, имената на някои лица и места са променени. Променени са и много дати. Що се отнася до останалите малобройни сенчести зони, бъдещите събития ще ги осветлят...

Филип Льо Роа

Предговор

„Истината ще ви направи свободни“ е казал Иисус. Ала истината плаши, защото смущава вярващите и застрашава властта. Навремето Спиноза, принцът на философите, разклатил устоите на юдаизма, като оспорил статута на Библията в качеството й на книга, написана от Мойсей под диктовката на Бога.

Неотдавна успехът на „Шифърът на Леонардо“ възкреси - чрез образа на Мария Магдалена, годеницата на Иисус - свещеното, но скривано дълго време присъствие на жената. Основите на католическия свят се разтърсиха; нима забраната на католическите свещеници да имат съпруги е все още изпълнена със смисъл?

„Портата на Месията“ ви препраща, драги читателю, в настоящето. Дойде време и последните тайни да бъдат разкрити. Те се отнасят до исляма.

След като се съгласихме да споделим полученото и да го публикуваме в книга, ние поехме риск; рискът да разрушим общоприетите схващания. Ти също ще се изложиш на риск, ако обърнеш тази страница.

Не се ли чувстваш готов, спри дотук.

Гийом Ервийо

Пролог

Не си спомням как започна всичко. При все това аз бях в непосредствена близост до най-голямото зло, което човешкото същество е в състояние да стори.

През лятната вечер на 1983-а в бейрутския квартал Ашрафие прохладата караше хората да забравят войната, която бушуваше в Ливан от 1975 година насам. По улица „Моно“, бележеща демаркационната линия между християни и мюсюлмани, безгрижно се разхождаха минувачи. Най-заможните сред тях се отправяха към приветливата и шикозна фасада на ресторанта „Табъл дьо Пари“. Зад витрините с окачени разноцветни лампиони се долавяше изкуството да се живее по френски. Елегантен сервитьор ви приканваше да прекосите салона до вътрешния двор и да се настаните на масата, запазена на ваше име. Изисканите ястия, от които се разнасяше тайнствено ухание, дефилираха под кристалния ромон на фонтана, съпроводен от песента на ливанския акордеонист с нахлупена барета. Спомените са най-често стари приятели, които ви дават знак..., пееше музикантът. Клиентите бяха неколцина французи, сред които и прочутият журналист Анри Ломбарди. С него бе и жената на живота му, Лейла. Двамата бяха предвидили романтична вечеря по случай четвъртата годишнина от сватбата си. Восъчната им сватба, както бе казала Лейла на светлината на свещта, чиито пламъчета танцуваха в големите й черни очи. Тъмночервена кутийка лежеше върху бялата покривка до позлатения свещник. В нея имаше старинен пръстен с опал и диаманти, принадлежал някога на египетска принцеса, а отблясъците му напомняха искрите в очите на Лейла. Подаръкът бе много ценен, но той не би могъл да се мери с огромната любов на Анри към Лейла.

В спомените ми звучи отколешната мелодия за акордеон от четири ноти, шептеше музикантът край фонтана.

Анри щеше винаги да си спомня четирите ноти, приканващи двойките да танцуват валс. Той сложи ръка върху ръката на съпругата си и й отправи най-красивата усмивка на света. Тя обаче не изпускаше от поглед двегодишното дете, което щъкаше между краката на чевръстите сервитьори. Синът им бе проходил рано, на осем месеца, и изискваше непрекъснато внимание. В последната минута бавачката му не успя да се освободи, затова двамата го взеха със себе си. В ъгъла на двора момченцето играеше с едно котенце. „Всъщност идеята да вземем плода на нашата любов, за да отпразнуваме годишнината от сватбата си, съвсем не е лоша“, беше казала Лейла, която винаги виждаше нещата от добрата им страна.

Тя също имаше изненада за Анри. Много ценен подарък.

- Скъпи, имам нещо за теб.

Анри я погледна заинтригуван, развълнуван, тръпнещ в очакване.

Акордеонистът се приближи до двамата влюбени и прекъсна разговора им, за да довърши песента:

В сърцето ми звучи песен,

Последните ноти прозвучаха странно фалшиво.

Акордеонистът се олюля, сякаш се бе почувствал зле.

Анри забеляза, че цял е потънал в пот.

Лицето му се бе превърнало в безизразна маска. Анри видя смъртта.

която възпява младостта ми.

Аллах е велик!

Експлозията бе мигновена и опустошителна. После настъпи тишина.

След нея дойдоха виковете.

Сетне риданията.

И молитвите.

И омразата.

ТРИЙСЕТ ГОДИНИ ПО-КЪСНО

КНИГА I

Трябваше да минат трийсет години, та да си задам въпроса: Кой съм аз? Има хора, които са готови да убият, за да получат отговора.

1

Симон хвърли няколко банкноти от петдесет шекела между празните чаши. Пиенето бе най-добрият начин да се отърси от черните си мисли. Бруталната смърт на родителите му, ужасното писмо, оставено от баща му, и безплодното пътуване до Израел бяха причината да обиколи две-три заведения в Йерусалим заедно с новия си приятел Маркус, който му правеше компания от съчувствие. Докато се отдалечаваше от бара, Симон се сблъска с млада двойка. До сбиване не се стигна, защото младежът го видя на какъв хал е, а Симон му се извини. Маркус му помогна да стигне без повече инциденти до изхода на „Хиеро бар“.

- Непременно трябва да се извиниш на мъжа, чиято гордост си засегнал в присъствието на жена му - смотолеви Симон. - Особено ако жената е хубава.

- Дори и пиян, не забравяш добрите си обноски.

- Животът при будистите ме научи на състрадание.

- Защо говориш за състрадание, когато става дума за млади хора! - удиви се Маркус.

- Съвсем скоро ще се изпокарат.

- Приятелю, ако продължаваш в същия дух, никога няма да се ожениш.

- Намерих покой в медитацията, далеч от светската суета. Една женитба ще ме съсипе.

- Ами ако се влюбиш?

- Любовната е пагубна страст. Спомни си как Кармен омайва Дон Хосе.

И Симон затананика прочутата хабанера на Жорж Бизе:

Любовта е немирна птица, напразно нея чакаш ти. Тя се носи и пей самичка, там, гдето иска, тя лети.

Маркус започна да му приглася и двамата продължиха пътя си, като пееха с цяло гърло. Гласовете им кънтяха между древните стени на Йерусалим, които бяха видели какво ли не през своята хилядолетна история. Алкохолът ги бе освободил от всякакви задръжки и те продължиха изпълнението си пред групата объркали посоката туристи, които предпочетоха предпазливо да се отдалечат. Маркус сви в уличка край Храмовия хълм. Симон го последва, като се олюляваше. Двамата изпънаха гърди и изпратиха към небето думите на операта на Бизе:

Не любиш ме, но аз те любя,

а щом те любя, пази се ти!

Дребничък пълен човек с черна шапка ги помоли да пеят по-тихо или да отидат да си дерат гърлата другаде.

- „Пази се ти“ - изтананика Симон и заби пръст в гърдите му.

Маркус укроти Симон и обясни на обидения шишко:

- Приятелю, няма смисъл да се опитвате да вразумите пиян човек.

- Не ме интересува какъв е и не съм ви приятел. Ще извикам полиция.

След което извади мобилния си телефон. Симон обаче се олюля назад-напред и издиша в лицето му.

- А бе ти виждал ли си дъха на дракона?

Взе запалката от джоба си и заплаши, че ще я щракне пред устата си. Човекът ги обяви за луди и побърза да се отдалечи. Двамата се превиха одве от смях и едновременно освободиха стомасите си. Както се беше навел, Симон вдигна един портфейл. Изправи се с мъка и настигна мъжа с черната шапка.

- Изпуснахте това - подаде му го той.

Мъжът прибра портфейла си, измърмори „благодаря“ и сконфузено се отдалечи.

- Имаше късмет, че попадна на теб! - рече Маркус и се приближи към Симон.

- Ами, аз изпуснах портфейла, докато го вадех от джоба му. Не ми се случва, когато съм трезвен.

- Защо го открадна?

- За да ми каже „благодаря“, след като ме обиди. За да има хармония.

- Така го уплаши, че той наистина реши, че ще подпалиш дъха си с пламъка на запалката.

- Нищо чудно, след като дъхам на десетгодишно „Талискър“.

- Нямаше да опърлиш дори косъмчетата на носа си.

- Хайде на бас на двайсет евро.

- Дадено.

Двамата си стиснаха ръцете. Симон щракна със запалката. Най-напред изскочи сноп искри. Последва го огнен език. Пламъкът озари недоверчивото ужасено лице на Маркус, който подаде парите, треперейки.

- Какво ти става? - попита Симон.

- От огъня е. Плаши ме.

И му показа полуизгорената си дясна ръка.

- Злополука с барбекю - уточни той.

Симон бе забелязал грозния белег, но от благоприличие не бе задал никакъв въпрос.

- Ще ми се пръсне мехурът - оплака се Симон, за да смени темата. - Трябва да го изпразня.

Двамата веселяци продължиха разходката си в търсене на подходящо място да се облекчат. Застанаха мирно пред някаква стена с вирнати към звездите носове и разкопчани дюкяни.

- Да ти кажа ли нещо? - попита Маркус.

- Добре, но не ме стряскай, защото тези дни много ми се събра.

- Пикаеш върху труп.

Симон отскочи назад, напръска обувките си и се вторачи в неподвижния силует в основите на крепостта.

- Това е пекинез - уточни Маркус.

- Пекинез ли?

- Куче.

- Благодаря, зная какво е пекинез. Така ме изплаши!

Двамата се отдалечиха покрай стената, която за щастие им осигуряваше движение по права линия.

- Освен че си джебчия, огнепръскач и пикаеш върху псета, какво друго можеш за правиш?

- Ами мога да бъда аниматор на някое празненство.

- И това ли е всичко?

- Мога да усуча краката си зад тила или с крак да сваля уличната лампа над главата ти, но това са хватки от бойното изкуство, което изучих в един китайски манастир, но не са специална дарба.

- Така, като те гледам, е по-вероятно да се проснеш на земята, преди да си повдигнал и пета към уличната лампа.

- Възкресявам мъртъвци - добави Симон и се препъна в един гроб.

Бяха стигнали до гробището пред Златната порта. Докато Маркус се усмихваше подигравателно, Симон се изправи хладнокръвно, опря се на една надгробна плоча и фъфлейки, започна да рецитира някакво заклинание, което завърши с хълцане. Над мястото, потънало в лунна светлина, внезапно се възцари тишина. Никакъв звук не смущаваше покоя мъртвите.

Никакъв, освен викът на Маркус, който достигна чак до Стената на плача.

Един надгробен камък помръдна.

Едро като дебела котка животно се промъкна зад една делва към полуразрушена гробница. Викът на ужасения Маркус секна. Симон избухна в смях и вдигна ръце, като се преструваше на зомби. Обиденият Маркус му заповяда да млъкне и да уважава мъртвите, които почиваха под краката им. Погледът му се плъзна по огромната стена, която ги делеше от Купола на скалата, и се спря на Златната порта, която някога е била отворена.

- Знаеш ли, че един ден Месията ще мине през нея? - подхвърли той на зомбито, което се кривеше край него.

- Добреее, деее, но пророците не са предвидили, че за да му попречи, Сюлейман ще я зазида.

- Мислиш ли, че Месията ще успее? - попита Маркус.

- Да премине през дебелата стена ли?

- Ще му трябва нещо повече от твоя талант на аниматор на празненства.

- Всъщност никога не съм опитвал.

- Я стой мирен!

- Риск печели, риск губи.

- Хайде да се връщаме в хотела.

- Ловя се на бас на още двайсет евро.

Симон протегна длан, за да покаже, че е готов за баса.

- Престани, Симон!

- Докато не удариш дланта ми, няма да мръдна оттук.

- Ти си луд. И пиян.

- Пияния луд е новото ми прозвище.

- Е, щом искаш да си трошиш главата, твоя воля.

- Алкохолът е чудесно болкоуспокояващо.

- Опитът ще ти струва двайсет евро плюс мигрена.

- Давай!

Двамата удариха длани. Симон затвори очи. Докато се преструваше, че се концентрира, Маркус включи мобилния си телефон и избра функцията за снимане на видеоклип. Симон не помръдваше. Хъркаше! Маркус го разтърси, при което и двамата изгубиха равновесие.

- Поздравления, че успяваш да спиш прав, но басът ни беше за друго.

- Канализирах енергията си.

Симон отпусна ръце, повдигна брадичка и се втурна към зазиданата врата.

Войникът, когото изобщо не бяха забелязали и който навярно дремеше в сянката, му извика да спре. Без да му обръща внимание, Симон се затича още по-бързо, глух за предупрежденията, които преминаха в крясъци, последвани от изстрел и тишина.

Маркус откъсна очи от екрана на мобилния си телефон и впери поглед в Портата на Месията. Симон беше изчезнал.

2

Симон се стресна от хъркане, напомнящо свинско грухтене. Отвори очи и остра болка разцепи мозъка му. Сведе поглед и установи, че лежи върху тънка и твърда като камък постилка. Беше сам в нещо като килия и несъмнено собственото му хъркане го бе събудило. Изправи се бавно, защото се боеше, че пулсиращата болка, която разпъваше челото му, би станала непоносима при по-рязко движение, и се приближи до вратата. Беше заключена. Почука върху остъклената стена, за да привлече вниманието на униформения от другата страна. Постовият измърмори нещо и посегна към телефона. Симон предположи, че звъни на началството си. Нямаше смисъл да нервничи, тъкмо обратното. Бяха го затворили в изтрезвителното и най-добрият начин да излезе по-бързо оттук бе да покаже, че е трезвен.

Направи няколко дихателни упражнения, за да притъпи главоболието, което му пречеше да мисли. Но най-вече - да си спомни. Как се бе озовал в това охранявано помещение? Къде бе изчезнал Маркус?

Припомни си, че бе пил с приятеля си в различни барове в Йерусалим, че бе скитал из Стария град и бе пял оперни арии. Останалата част от нощта му се губеше. Маркус навярно щеше да знае повече.

Пред остъклената стена се мярна сянка. Ключът се превъртя два пъти, вратата се отвори и полицаят му заговори на оскъден английски. Сетне го хвана за ръката, в случай че арестантът възнамеряваше да не се подчини, и се обърна към постовия, който от своя страна побутна към Симон служебния дневник, за да се разпише.

Двамата поеха по коридорите на полицейския участък, където цареше трескаво напрежение като в американски сериал. Въведоха Симон в кабинета на някакъв началник, който говореше по телефона. Иззад купчината папки, натупани на бюрото му, шефът му даде знак да седне. С късо подстриганата си коса, черните си очи и ризата с навити ръкави, разкриващи яките му ръце, той приличаше повече на военен, отколкото на ченге. Приключи разговора си на иврит и се представи на Симон на английски:

- Капитан Зив.

- Симон Ланж.

- Знам името ви. Знам също, че сте французин, роден в Бейрут, че сте на трийсет и че живеете в Париж. Знам също така, че сте в Йерусалим до утре.

Капитанът посочи източника си на информация, като заби пръст върху френския паспорт, поставен до мобилния му телефон, който не преставаше да звъни. И добави:

- Но не знаем обаче как сте се озовали на Храмовия площад през изминалата нощ.

- Право да ви кажа и самият аз не знам - отвърна Симон, докато разтриваше слепоочията си.

- Били сте мъртвопиян при Купола на скалата. Пак ви питам: как стигнахте до там?

- Вие го казахте, бях пиян. Нищо не помня. Какво е станало с Маркус?

- Кой е Маркус?

- Приятелят ми. Бяхме заедно.

- Маркус кой?

- Не знам.

- Не знаете фамилията на вашия приятел?

- Срещнах го едва преди няколко дни на погребението на родителите ми. Станахме си симпатични. Той ме подслони тук, в Йерусалим.

Зив си водеше бележки и записа адреса на Маркус, който Симон му продиктува.

- Какво ви доведе в Йерусалим?

Симон предпочете да премълчи истинската причина за присъствието си в свещения град.

- Непрекъснато пътувам. Нямам постоянен адрес. Адресът в паспорта ми е на моите родители.

- От какво живеете?

- Поработвам тук-там или помагам в комуните, когато ме приемат. Понякога преподавам езици, бойни изкуства...

- Бойните изкуства не са съвместими с алкохола.

- Напоследък научих някои лоши новини. Смъртта на родителите ми например.

- Вие да не сте някакъв подстрекател или метежник?

- Не, господин капитан. В траур съм. Чисто и просто, в траур.

- Не смятате ли, че в момента в региона са ни предостатъчни атентатите, новата интифада и земетресенията?

- Какво общо имам аз с всичко това?

- Общото е, че грижите ми са в изобилие, за да се съобразявам и с натиска на френското посолство.

Полицаят му подаде паспорта, но не го пусна, преди да приключи с конското:

- Настойчиво ви съветвам занапред да стоите далеч от Храмовия площад и да ограничите употребата на алкохол.

- Бъдете спокоен.

- Ако исках да бъда спокоен, нямаше да съм ченге, а равин. При най-малкото провинение ще ви заключа, нищо, че сте французин.

Най-сетне капитанът подаде паспорта на Симон.

- И да не пропуснете полета си утре вечер.

3

От Източен Йерусалим Симон се отправи към Стария град, над който се извисяваше Храмовият хълм, по-известен днес като Площада на джамиите, защото там се намираха Куполът на скалата и джамията Ал-Акса. На този площад го бяха открили посред нощ. По какъв необясним начин бе успял да се озове в това строго охранявано светилище на исляма, където достъпът беше строго регламентиран?

Симон се надяваше Маркус да му даде яснота по въпроса, но странното бе, че след снощния им запой той изобщо не се бе появил. Симон влезе в Стария град през Лъвската порта с неприятното усещане, че е следен. Започна често да се обръща назад и всеки път виждаше сивокос мъж, който го следваше от разстояние. За да се отърве от преследвача си, Симон стигна по обиколен път до християнския квартал, където живееше неговият приятел.

Старият Йерусалим беше разделен на четири квартала: мюсюлмански, християнски, арменски и еврейски, заобиколени от каменна стена с осем монументални порти. Единствената, която водеше директно към площада, бе зазидана преди повече от петстотин години. Всеки, който не беше мюсюлманин, можеше да излезе на площада, като прекоси дървеното мостче, ала то в момента се ремонтираше.

Симон се шмугна в тясната пазарна уличка и потъна в нейните цветове, ухания и звуци, докато в ума му напираха всевъзможни въпроси. Купи си три нара от една бедуинка, настанила се сред ароматните подправки и арабската музика. Трябваше да излекува махмурлука си и да прочисти дъха си от снощното уиски. Разкъса кората с пръсти и схруска алените сочни зрънца, които се пукаха в устата му. Малко витамин С щеше да му дойде добре.

Стигна до стръмната уличка със стъпала, която водеше към дома на Маркус. Той живееше на втория стаж в каменна къща в дъното на павиран двор. Бутна вратата и се озова в помещение, в което цареше пълен хаос. Мебелите бяха преобърнати, канапето - изтърбушено, книгите - разпилени по земята, а отгоре им бе изсипано съдържанието на чекмеджетата. Симон побърза да провери дали Маркус не лежеше в някой ъгъл на малкото двустайно жилище. Дори го извика по име, но тутакси забеляза, че нямаше и следа от сака, с който приятелят му пътуваше, както и от чантичката му с тоалетните принадлежности.

Между разпилените хартии по пода Симон намери резервация за полет на Луфтханза. Маркус бе взел сутрешния самолет за Берлин. Симон сложи листа в джоба си и изведнъж установи, че някой го гледа. На прага бе застанала дебела жена в роба и пантофи, която удивено закриваше устата си с ръка. Симон тръгна към нея, но тя мигом се втурна да търси помощ.

Имаше две възможности. Първата бе да изчака идването на полицията и отново да затъне в мъгляви обяснения с риск капитан Зив наистина да го вземе за подстрекател на размирици. Втората бе да изчезне незабавно и да се опита да осмисли поредицата от необясними събития, които го бяха сполетели, откакто стъпи в Израел.

Симон видя, че и неговата пътна чанта бе преровена. Провери дали ливанският му паспорт, пътните му чекове и самолетния му билет са на мястото си под картона на дъното, събра набързо разхвърляните си вещи и надникна в коридора. Съседката бе извикала подкрепление, състоящо се от един здравеняк с рамене като гардероб и един старец, който несъмнено бе участвал в много войни. Симон се втурна обратно и погледна през прозореца. Беше твърде високо, за да скочи. Двама мъже в светли костюми вдигнаха поглед към него. Щом го забелязаха, прекосиха двора и тичешком влязоха в сградата. Симон излезе от апартамента и се сблъска с гардероба, който изкрещя нещо на иврит.

- Къде е Маркус? - задъхано попита Симон.

- Ти не мърда оттук! - заповяда му старецът, скрил се зад гърба на младежа.

Симон погледна наляво. Шумът на стъпките по стълбите предшестваше появата на светлите костюми. Налагаше се да мисли бързо и да действа още по-бързо. Отстъпи крачка назад, затръшна вратата и хвърли сака си през прозореца. Съседите влетяха в стаята и се устремиха към прозореца. Единият от тях сочеше сака. Зад гърба им Симон се измъкна иззад вратата, изтича в коридора и се изкачи на бегом на третия етаж. Оттам се излизаше на терасата на покрива. Маркус го беше завел там, за да му покаже гледката към куполите на църквата „Божи гроб“. Симон прекрачи рампата, приземи се малко по-надолу върху скърцащите керемиди, скочи върху една арка, която свързваше сградите над улицата, и се вкопчи в кабелите, спускащи се по каменната стена. Полетя в края на електрическата лиана, приземи се върху някаква жена, натоварена с покупки, надигна се и се подхлъзна върху камара плодове и зеленчуци, грабна сака си и изчезна, съпроводен от клетвите на домакинята.

4

Симон тичаше из лабиринта от улички с дюкянчета през разнородната тълпа, придошла от четирите краища на света. Мина под една аркада и се озова на пренаселен квадратен площад.

В дъното се издигаше църквата „Божи гроб“.

Сля се с тълпата, присъедини се към група поклонници, които вървяха в неговата посока, отдели се от нея точно пред входа, прескочи един просяк и се вмъкна в южната напречна галерия през удивително тесен вход на иначе огромната църква. Сви наляво към ротондата на Анастасис, след като се увери, че не е проследен.

Куполът на ротондата бе по-големият от двата купола на църквата. В центъра се издигаше гробница, нещо като масивен саркофаг, покриващ гроба Господен.

Симон се почувства на сигурно място в това светилище на вярата и надеждата. Бе намерил убежище на митична територия, на най-свещеното място за всички християни. Гигантската църква бе приютила Голгота, където Иисус е бил разпнат, както и неговия гроб. Църквата бе подслонила в каменния си градеж последните етапи от страданията на Христос: разпъването, погребението и възкресението. Всичко това бе предостатъчно, за да разпали християнското пламъче, което мъждукаше в огромната празнота, която Симон бе създал около себе си. Инстинктът му го бе довел в тази църква, защото Маркус много я обичаше. Но святото място бе разделено между шест религиозни общности. Коя ли апостолическа църква посещаваше Маркус: Арменската, Католическата, Коптската, Гръцката, Етиопската или Сирийската?

Симон се огледа за представител на някоя от тези общности, за да го попита дали познава неговия приятел. В коптския параклис не научи нищо, но има повече късмет в параклиса на сирийските православни зад ротондата. Един свещеник подреждаше богослужебни книги. Симон го заговори и му описа Маркус: по-възрастен от свещеника, едър, набит, експанзивен, с черна брада и коса и обезобразена от изгаряне дясна ръка.

Отец Клеман отвърна, че тяхната общност наброява два милиона и петстотин хиляди вярващи по целия свят и че не е в състояние да назове по име, нито да следи движенията на всеки един от паството.

- Маркус е местен, той не може да остане незабелязан - възрази Симон, който не бе забравил подигравателния нрав на своя приятел.

- Затова го помня.

- Значи го познавате!

- Казвам ви, че го помня, не че го познавам.

- Какво знаете за него? - Симон нямаше търпение.

- Един ден Маркус се заяде с някакъв арабин, който случайно бе попаднал в нашия параклис. Така се срещнахме. Той е харизматичен, но много избухлив. И непредвидим. Случва се да присъства редовно на неделната служба, а след това да не се появи месеци наред. Не съм го виждал от три седмици.

- Къде мога да го намеря, когато „изчезне“?

- Аз също съм се питал.

- Имате ли някакво предположение?

- Странното е, че и вие не знаете, а твърдите, че сте му приятел.

- Сприятелихме се едва преди седмица. Маркус нямаше време да ми разкаже целия си живот. Внезапното му изчезване ме разтревожи. До снощи бяхме заедно.

- Чуйте ме, господин...

- Симон Ланж.

- Как да ви кажа... - поколеба се свещеникът. - Маркус е луда глава, има много неприятели. Предпочитам да премълча някои неща заради неговата сигурност.

- Ама вие май не разбирате. Аз го търся, за да му помогна.

- Тогава опитайте в Берлин.

Симон си спомни за резервацията на самолетния билет с Луфтханза, която откри в дома на Маркус. Беше на прав път.

- Берлин е далеч.

- Маркус е с немски корени, както навярно знаете. Част от годината прекарва в Берлин. Щом е напуснал ненадейно Йерусалим, означава, че отново има неприятности и е заминал за там.

- Берлин е голям.

- Казах ви, страхувам се да не му навредя.

- Ще му навредите повече, ако не ми помогнете.

- Нямам представа къде живее в Германия, но...

- Но?

- Той не ходи само в църкви. Обича баровете...

- Убедих се в това.

- Един път ми спомена „Уайт Траш“.

5

Симон отново хлътна в лабиринта от улички в Стария град на Йерусалим, за да заблуди преследвачите си. След няколко обиколки се убеди, че се е отървал от мъжа с посивелите коси и от двата светли костюма. Престоят му в църквата „Божи гроб“ го бе спасил. Успокои се, излезе от стария град през Дамаската порта и пое по една не дотам търговска улица в Западен Йерусалим, за да потърси хотел, където да прекара последната си нощ в града.

Скърцане на гуми го накара да подскочи.

Обърна се, усети вълна топъл въздух и коленете му се опряха в бронята на автомобил немска марка, който не би трябвало да се намира на тротоара. Предните врати се отвориха, от тях изскочиха двамата мъже в сиви костюми, които го повдигнаха и захвърлиха върху задната седалка. Светкавично се настаниха от двете му страни, докато шофьорът потегляше на втора сред свистенето на гумите.

Симон не направи опит да се съпротивлява, защото не би било зле да приключи веднъж завинаги с тази история, след като си изясни нещата. В края на краищата не можеше да се упрекне в нищо. „Какво искате?“, попита той.

В отговор получи силна плесница от единия от сивите костюми.

- Тук ние задаваме въпросите - допълни колегата му. - Не ти.

- Кой... ти... си? - попита първият.

Гумите изсвириха отново, защото шофьорът удари спирачки. Симон се стовари върху бияча, който сякаш само това и чакаше.

- Кой ти си? - повтори той.

- Симон Ланж.

Нова плесница. Ново рязко спиране. В този ритъм нито гумите, нито Симон щяха да издържат.

- Така се казвам!

- Снощи ти направи нещо, което не биваше да правиш - изсумтя похитителят отдясно, който говореше по-добре чуждия език и поради това бе по-словоохотлив.

- Какво, да не би в Израел да е забранено да се пие?

Нова плесница. Още по-силна. Симон усети удара на масивния пръстен върху венеца си. Устата му се напълни с кръв. Трябваше да си мери думите. Да им даде нещичко, за да се успокоят.

- Попитайте Маркус, аз нищо не си спомням.

- Къде е Маркус?

О, те познаваха Маркус, защото не попитаха „Кой е?“, а „Къде е?“.

- И аз го търся. Пуснете ме да го намеря и ще ви отговоря.

Непоносима болка проряза мишницата му. Неговият мъчител бе използвал електрошоков пистолет. Симон изкрещя, подскочи и се удари в тавана. Колата рязко ускори, пое към северното предградие на Йерусалим и върна Симон в реалността. Трябваше да се измъкне, докато още бе в състояние да действа, докато не бе изгубил изцяло контрол върху случващото се.

Преструваше се на припаднал и мислеше бързо, притиснат в летящия автомобил между двамата въоръжени здравеняци. Единственият фактор, на който можеше да разчита, бе движението. Трябваше да предизвика катастрофа, като нападне третия човек, който държеше в ръцете си живота на останалите трима.

Зададе се завой. На него обаче можеха да пометат групата младежи, които разговаряха край един мотоциклет.

- А, ти дойде на себе си - установи съседът му отдясно.

- Къде ме водите? - разтревожено попита Симон.

- На едно място, където ще продължим на спокойствие. Ще видиш, че ще проговориш.

Зададе се втори завой. Той пък беше много опасен. Веднага след него имаше къща. Симон притисна полупразния сак към гърдите си. Трябваше да ги предпази с нещо. Знаеше, че ще излети през предното стъкло.

Появи се трети завой. Симон реши да действа. С все сила опъна краката си нагоре и напред. Обувките му се забиха в тила на шофьора, който удари чело във волана. Колата продължи направо. Металната торпила се вряза в ниската стена, върху която имаше метална ограда, а зад нея - редица кипариси. От удара камъните се разлетяха, шофьорът потъна във въздушната възглавница, двата светли костюма се залепиха за предните седалки, а Симон излетя. Изпънат като копие, той премина през напуканото предно стъкло и се приземи в меката трева на частната къща. Тутакси се изправи, без да проверява дали е ранен, олюля се, падна на колене и се опита да урегулира дишането си, проснат пред басейн с костенурки. Инстинктът за самосъхранение му помогна да използва цялата си останала енергия, за да се изправи на крака. Прекоси градината, стигна до терасата, пое по чакълестата алея до незаключената врата, ускори крачка към главния път, размаха ръце пред някакъв автобус и се качи в него, без да го е грижа за посоката. Седна най-отпред, колкото да си поеме дъх. Десет минути по-късно слезе край една от спирките на автобуса за Тел Авив.

Този път се настани в дъното, но забеляза, че пътниците го гледат озадачено. Прокара длани по лицето си и видя, че са покрити с кръв.

6

Едва когато самолетът проби облаците и се озова под лазурното небе, Симон се почувства извън опасност.

Бе измил лицето и ръцете си в тоалетната на летището. Нямаше нищо счупено. Само драскотини по ръцете и синини почти навсякъде по тялото. Бе сменил билета си за Париж с еднопосочен билет до Берлин.

Той разлистваше машинално рекламното списание на борда и погледът му се спря на картата, показваща всички въздушни линии, по които летяха самолетите на компанията. Видя маршрута си от Тайланд, който беше напуснал преди седмица, през Бейрут, Йерусалим, а сега и Берлин. Скъса страницата под безразличния поглед на съседа си и я смачка на топка. Светът се побираше в дланта му. Толкова бе малък.

Как се бе забъркал в тази каша?

Всичко бе започнало преди няколко дни. Той медитираше в един будистки манастир на брега на Меконг, когато разтревожен монах го извади от транса, в който Симон бе привикнал да изпада. Родителите му загинали в автомобилна катастрофа в Париж. Новината се бе забавила три дни, тъй като никой не знаеше къде се намира. През това време телата им били пренесени в Ливан, където се състоя погребението. Баща му бе французин, а майка му - ливанка.

Навремето Пол Ланж бе културно аташе във френското посолство в Бейрут и се бе влюбил в Амина, една от най-красивите жени в града. Симон бе отгледан с любов в сплотеното семейство най-напред в Бейрут, а сетне в различните страни, където Пол бе изпратен на работа. Подтикван от баща си, Симон записа теология. Ала младият човек, възпитан в пътувания и привлечен от магията на Изтока, мечтаеше да замине надалеч, за да съпостави теоретичните си познания с реалността. Сложи дипломата в джоба си и с раница на гръб тръгна по широкия свят, запозна се с други култури, уедини се задълго в различни общности в Индия, Тибет, Китай, Тайланд, прояви подчертан интерес към будизма, медитацията, гладуването, въздържанието и дори бойните изкуства, които са неотделими от азиатската мъдрост. Изчисти съзнанието си, за да намери покой, но изгуби контакта със своите близки. Ужасната новина го застигна на бреговете на Меконг, където бе намерил подслон далеч от страданието и светската суета.

На погребението Симон се запозна с Маркус, който живееше в Йерусалим и бе най-добрият приятел на покойния му баща. Появи се нотариус, който го уведоми, че застрахователното дружество на баща му ще му преведе голяма сума. Но заедно с това му предаде плик, в който имаше ключ и писмо от Пол.

Това бе вторият шок.

В няколко изречения Пол го уведомяваше, че той и Амина не са неговите биологични родители. Пол бе запазил в сейф в един йерусалимски хотел важни документи за произхода на Симон. Маркус му предложи да го придружи до свещения град и да го подслони.

После дойде третият шок.

Сейфът бе празен.

Симон нищо не разбираше, освен че смъртта на родителите му бе променила изцяло неговия живот. Събитията се подреждаха така, сякаш съдбата си бе наумила да го погуби. Бруталната смърт на родителите му, писмото на Пол, съдържащо тайната на неговия произход и препратило го към празния сейф в Йерусалим, пиянската вечер с Маркус, след която се бе озовал на Площада на джамиите, опустошеният апартамент и изчезването на Маркус, хората, които го следяха, жестокият разпит за неговата самоличност...

Наложи му се да използва целия си физически и умствен потенциал, за да се измъкне. За щастие, намери място в полета до Берлин същия следобед и напусна Израел ден по-рано. Дали обаче щеше да има същия късмет да открие Маркус, единственият човек, който бе в състояние да му помогне.

От всички въпроси, които го бяха обсебили, един несъмнено бе най-важният. Някои бяха готови да го изтезават, за да получат отговора: „Кой всъщност бе Симон?“.

КНИГА II

Под изтривалката имаше мокет. Под мокета - дупка в замазката. В дупката - бележник. В бележника - три имена, населено място, дата и колона цифри.

7

Самолетът се приземи на летището в Берлин в 22,05 ч. след междинен престой в Цюрих. Симон захвърли на седалката вестниците, които представяха апокалиптична картина на света. Сред информациите за деня бяха откритите сто хиляди тона радиоактивни отпадъци, изхвърлени от руснаците в Атлантическия океан, сред които имаше четиринайсет ядрени реактора и три атомни подводници. Новината бе изместила на трета страница съобщението за земетресенията в Израел.

Симон тръгна към изхода, отмина багажната лента и се качи на автобус за центъра на града.

Той вече бе живял в Берлин, за да усъвършенства немския си, и бе привлечен от културната динамика на този град и от неговия ъндърграунд нощен живот. Ограничените средства му бяха позволили да остане тук по-дълго време, отколкото в някоя по-скъпа европейска столица.

Минаваше 23 ч., когато Симон бутна вратата на бар „Уайт Траш“. На сцената в салона се вихреше електропоп група. Симон се обърна с въпрос към бармана, който му отвърна с нечленоразделни звуци. Описа Маркус на момичето на касата, но съзнаваше, че опитите му са обречени на неуспех. Тънката нишка между църквата „Божи гроб“ и „Уайт Траш“ навярно отдавна се бе скъсала. Красноречивото поклащане на главата и учтивите отрицателни отговори на касиерката го накараха да огледа залата на ресторанта. Там двама сервитьори гъвкаво се провираха между масите. Симон се настани в сектора на по-любезния от тях и си поръча вегетариански бургер с местна бира. Сервитьорът на име Рафаел носеше кожен панталон, черна сатенена риза и татуировка на врата, която се виеше зад окиченото му с многобройни халки ухо. Претенциозен рус кичур скриваше белег от рана на челото му.

Симон заложи на Рафаел да му помогне да открие следите на Маркус. Поръча си дори ябълков пай, за да остане до затварянето на заведението. Бакшишът, който даде, бе посрещнат с широка усмивка.

- Уау, ти явно не си французин! - възкликна сервитьорът, вперил поглед в сумата.

- Напротив, французин съм.

- Упс, да не сгафих нещо? Нали няма да си вземеш парите обратно?

- Аз съм наполовина французин и следователно ти си наполовина извинен.

- Така е, като плещя много, когато съм преуморен. Съжалявам наистина.

- Я ми кажи, докато още говориш много, как да намеря един приятел.

Симон му описа Маркус. Описанието не говореше нищо на Рафаел. Той отиде да поразпита колегите си, но и те не можаха да помогнат.

- Никой не си спомня твоя приятел. Никой не го познава. Близък ли ти е?

- Срещнах го преди седмица. Живях в дома му в Израел.

- И дойде чак дотук, за да го намериш?

- Точно така.

- Само любовта може да обясни постъпката ти.

- По-сложно е. Маркус знае някои неща за мен.

- Да не е таен агент, а?

- Не, той е партньор по чашка, който може да опресни моите мъгляви, но невероятни спомени.

- Отседнал ли си някъде?

- Още не съм си задал въпроса къде ще спя.

- След няколко часа ще бъде излишно да си го задаваш.

Симон установи, че е два часът след полунощ.

- Ако желаеш, можеш да пренощуваш при мен. Смяната ми свърши.

Симон прие на драго сърце неочакваната покана. Рафаел се появи след десет минути в рокерско яке. Излязоха от „Уайт Траш“ и се озоваха пред заключен с катинар велосипед.

- Ще карам бавно - каза Рафаел. - Седни на багажника и се дръж здраво за мен. Става ли?

- Далеч ли живееш?

- На десетина минути път.

Двамата поеха на зигзаг по „Шьойнхаузер Алее“, завиха наляво покрай парка „Фридрихшайн“ и прекосиха Ринга в посока на Източен Берлин.

Петнайсет минути по-късно стигнаха до един жилищен комплекс. Рафаел рязко спря и двамата изгубиха равновесие. Тупнаха на земята. Неочаквано прокънтя грубиянски смях. Симон се надигна да види кой се смее. Погледът му се спря на трима мъжаги, клонирани сякаш от Дерек Винярд, най-известния филмов герой неонацист от филма „Американска история X“, чиято роля на екрана бе изпълнена от Едуард Нортън.

- Педалчето си е намерило приятелка! - присмя се най-татуираният.

- Какво ли носи в сака си? - попита най-дебелият, сочейки с широката си брада багажа на Симон

- Книги - отвърна Симон.

Сякаш бе казал, че носи цветя.

- Щом няма друго, ще ни даде дрехите си.

Най-кльощавият извади от джоба си нож. Симон се успокои, щом не видя огнестрелно оръжие, засили се към стената на близката жилищна сграда и се удари в нея, сякаш искаше да премине отвъд. Олюля се и се обърна с лице, обляно в кръв.

- По дяволите, тоя да не е превъртял! - възкликна татуираният.

- Ти си превъртял, защото тъкмо това искаше да ми причиниш - троснато му отвърна Симон.

И пристъпи предизвикателно напред.

- Хайде, давай, какво чакаш!

Татуираният стоеше объркан пред окървавеното лице на жертвата си, която още не бе докоснал. Симон се възползва от колебанието му.

- Да вървим! - подкани той Рафаел.

Сащисаният сервитьор вдигна колелото. Симон тръгна редом с него. Оставаха им сто метра до входа на блока. Татуираният изкрещя подире им:

- Тоя какво ни баламосва? Няма да се измъкне така!

Симон ускори крачка.

- Само двайсет метра - прошепна му Рафаел.

Осемдесет килограма се стовариха отгоре им. Симон се обърна с опъната ръка и длан. Удари появилият се пред очите му слънчев сплит и успя да се задържи на краката си. Татуираният се вкамени, защото не можеше да си поеме дъх. Симон изгледа спокойно другите двама скинари. Хвана за ръка татуирания, който всеки момент щеше да падне, и му помогна да седне на една пейка пред очите на смутените му приятели. Отвори чантата си и му подаде библия.

- Вътре ще намериш всичко, което търсиш: закона за разплатата, който изисква реципрочно наказание за престъплението, отказ от съпротива срещу злосторника, за да разбереш стратегията на ненасилието, което означава да сториш най-напред на себе си това, което искаш да сториш другиму.

Симон и Рафаел обърнаха гръб на тримата слисани негодници.

8

- По дяволите, човече, кой си ти?

- Уместен въпрос.

Рафаел почистваше раната на Симон, който седеше гол до кръста на ръба на ваната, където бяха захвърлени окървавената му риза и яке.

- Няма страшно - успокои го сервитьорът, докато духаше върху раната, за да облекчи болката.

- Раните по челото винаги впечатляват, защото много кървят, но ако внимаваш, не са сериозни.

- Синините по тялото ти също ли са от стени, в които си се блъскал?

- Не, от предното стъкло на кола.

- Какъв си по професия? Да не си каскадьор?

- Пътешественик.

- Това професия ли е?

- Не е доходоносна, но никога не си безработен и всеки ден е различен.

- Във всеки случай ти благодаря за преди малко.

- Нацистчетата не те нападат за първи път, нали? - попита Симон, като се вглеждаше в белега на челото на Рафаел.

- Всяка нощ е така, страх ме е да се прибера. Кварталът е превзет от скинарите. Взимат те на мушка, щом не отговаряш не техните норми било заради цвета на кожата ти или заради сексуалната ти ориентация. Радвам се, че беше с мен.

Рафаел предложи на госта да си поделят леглото.

- По-добре ще ми е на дивана.

- Не се тревожи, няма да ти посегна.

Легнаха си и си размениха няколко думи. Симон видя, че татуировката по врата на Рафаел представляваше опашката на двуглава хидра, изрисувана върху сърцето му. Домакинът плахо му пусна ръка, но Симон кротко го отблъсна и заспа, изнемощял от умора и стрес.

9

Симон се събуди от светлината, която се процеждаше под вратата и между пердетата. Отстрани ръката на Рафаел, който го прегръщаше като любовник, и стъпи тихо на пода. Той бе твърд. Кожата му усети утринния хлад. Нахлузи дънките си, мина през тоалетната и седна пред прозореца в дневната. Денят изгряваше над Източен Берлин. Симон обичаше часа, в който сверяваше своя биологичен часовник с този на природата.

Приятелска ръка докосна рамото му.

- Отдавна ли седиш тук? - попита Рафаел.

- Не зная.

- Какво гледаш? Новият отвратителен ден, който ще се стовари отгоре ни?

- Различен от всички други и пълен с изненади.

- Чай или кафе?

Закусиха под звуците на албум на Дафт Пънк, който Рафаел бе пуснал, надявайки се, че френската група ще достави удоволствие на Симон.

Harder, better, faster, stronger...

Рафаел работеше като сервитьор, но се опитваше да пробие като певец. Беше участвал в много телевизионни предавания, лансиращи млади таланти. По всичко личеше, че неговият талант още не е забелязан.

- Знаеш ли, мислех си за твоя Маркус. Той навярно не е идвал сам в „Уайт Траш“, защото колегите ми щяха да го помнят. Сам човек винаги се забелязва. Ще поразпитам клиентите, когато отида на работа. Може някой да го познава. Женен ли е?

- Не мисля.

- Извинявай за снощи. Реших, че ти...

- Какво, че спя с всеки срещнат ли?

- Не, по скоро, че не съм твоя тип.

- И какъв трябва да е моят тип? Жена, която може да ражда?

Рафаел се задави от смях и започна да кашля. Симон също се разсмя и отиде да облече розовия суитшърт, който домакинът му бе дал.

- Подарявам ти го. За спомен от нашата среща.

Двамата излязоха навън и поеха през парка „Фолкс“, като бутаха колелото покрай бягащи за здраве, детски колички и разхождащи се хора, потърсили спокойствие под столетните дървета.

В „Уайт Траш“ поредната електророк група се настаняваше с инструментите си.

През цялата вечер Рафаел, освен че приемаше поръчките, разпитваше посетителите за Маркус. Никой не го познаваше.

През нощта се върнаха, без да са открили нищо, но не изгубиха равновесие на велосипеда и не попаднаха на групата скинари.

На следващия ден имаха повече късмет.

10

Беше 19 часът. В „Уайт Траш“ влезе жена. Рафаел остави текущата поръчка и се втурна към нея, преди друг от колегите му да го изпревари. Настани я в съседство със Симон.

Жената бе около петдесетгодишна, изискана, с късо подстригана черна коса и интелигентен, но тревожен поглед. Рафаел й подаде меню и се обърна към Симон.

- Поразпитай я - прошепна му той, преди да се върне на бара.

Симон нямаше представа как да го направи. Изчака тя да започне да разлиства менюто и й зададе тъпия въпрос дали вече не са се срещали. Жената се обърна към него, присви очи и извади очила. Беше далекогледа. Това означаваше, че се преструва, че чете менюто, докато всъщност дискретно оглеждаше посетителите.

- Не мисля - отвърна тя с красив дрезгав глас.

- Виждал съм ви - опита отново Симон. - С Маркус.

Непознатата скочи. Той я задържа за ръката.

- Седнете, моля ви.

Хватката на Симон спираше кръвта й, сякаш ръката й бе пристегната в менгеме.

- Какво искате? - попита тя, докато сядаше.

- Да го видя.

- Защо?

Симон взе ножа от масата.

- Защо върхът на един нож за хранене е заоблен? Дали отговорът ще ми помогне да реша какво да ям?

Той пусна ръката на съседката си.

- Аз съм Симон Ланж. Откакто срещнах Маркус, ми се случиха неща, които само той може да обясни.

- Какви неща?

- Никак не ми помагате.

- Маркус има много врагове - заяви тя.

- Аз не съм от тях.

- Дойдох тук тази вечер с надеждата да го видя. Това е мястото ни за срещи. Единственият начин да вляза във връзка с него. Ако не дойде до час, ще намина следващата седмица.

- Знаете ли адреса му?

- Да.

- Защо не го потърсите там?

- Никога не сме се срещали в дома му заради неговата и моята сигурност. Маркус наложи това правило. Открих адреса му случайно върху едно писмо, което той забрави у нас.

- Какво е фамилното му име?.

- Кершнер.

- Бихте ли ми дали адреса му?

-„Щасе 15“, номер 5 в Източен Берлин. Лесно се помни. Но и там няма да го намерите. Тази сутрин наруших правилото и отидох в дома му. Нямаше го.

- Благодаря ви, госпожо...

- Предпочитам да не знаете името ми.

Симон плати сметката и стана. Предупреди Рафаел, че отива у Маркус, и се върна при жената, която не го изпускаше от поглед.

- Казахте, че Маркус има много неприятели. Защо?

- Представете си, че сте лъгали някого от раждането му.

Тя не знаеше до каква степен Симон я разбира.

- Умножете този някой милиарди пъти.

- Какво искате да кажете?

- Маркус откри доказателството за тази лъжа.

- За какво говорите?

- За една истина, която не бива да знаете, ако не искате враговете на Маркус да тръгнат по дирите ви. Ще ви бъда благодарна, ако се съобразите с желанието ми да останете встрани от всичко това.

11

Домофонът с името на Маркус Кершнер остана ням. Непозната от „Уайт Траш“ имаше право. Симон реши да изчака край входа на „Щасе 15“ номер 5.

Половин час по-късно успя да влезе заедно с една млада двойка.

Върху етикета на пощенската кутия бе означено, че Маркус живее на четвъртия етаж.

Вратата на апартамента не бе заключена. Симон влезе и тутакси го обзе усещането, че се намира в дома на Маркус в Йерусалим. Същото двустайно жилище, обзаведено по същия начин.

И опустошено.

Симон затвори вратата след себе си и пристъпи предпазливо сред счупените стъкла, накъсаната вата, парчетата плат и хартия. Приглушен глас привлече вниманието му. Идваше от вътрешността на дивана. Той беше изтърбушен. Симон бръкна в раз-рязаната тапицерия и измъкна малко радио. Спря звука и започна да преглежда разпръснатите по земята вещи на Маркус. Докато търсеше някакъв пренебрегнат от похитителите знак, откри снимки от Йерусалим и от Бейрут, снимки на мавзолеи и на арабски надписи върху камък... В купчината фотографии, които можеха да принадлежат на всеки влюбен в археологията пътешественик, имаше снимка на Симон отпреди няколко години. Направена бе без негово знание. На нея той медитираше върху някаква скала. Симон беше изумен. Разпозна Индия. Без изобщо да разбира как снимката се е озовала тук, той я пусна в сака си и продължи да търси, но не откри нищо, което да му помогне. Обърна фотьойла на краката му, седна и се опита да мисли като Маркус.

Ако трябваше да скрие нещо, къде щеше да го сложи?

Маркус, също като Симон, нямаше постоянна работа, нито постоянно жилище. Следователно не би скрил нищо ценно вътре в кабинета или в апартамента си. Вътре - не, но отвън - да.

Симон отиде до прозореца и го огледа. Дъждът обливаше сивата фасада на сградата. Човек трудно би скрил нещо тук. Отвори вратата и отмести изтривалката. Сетне повдигна мокета, който покриваше коридора на площадката. Не беше залепен. Бинго!

Малко тефтерче изпълваше дупката, издълбана в замазката. Симон го извади. То съдържаше три имена с места, дати и часове:

Господин X, СС, Берлин, 12/07, 17,30 ч.

Келер, ФНБ, Париж, 04/06, 11 ч.

Погел, Университет, Саарбрюкен, 25/06, 12,30 ч.

Следващите страници бяха покрити с цифри:

3,7 13,39 43,4

12,1 12,2

41,3

44,54 52,20 55,72 56,22

37,48 37,49

24,31

33

37,103 37,104

19,24

11,116 11,117

16,103 16,105

24,35

55

75,17 75,18

80

96

108

96

73

74

113 114

Почеркът не беше на Маркус.

Симон дочу шум във фоайето. Някой викаше асансьора. Той затвори вратата и слезе по стълбите, отнасяйки намереното.

12

- Да знаеш само каква физиономия имаш! - възкликна Рафаел, отваряйки вратата.

- Каква?

- Като на телевизионното жури, пред което изпях на живо „Лили Марлен“ в стил Нина Хаген.

- Да не те събудих?

- Не, прибрах се преди малко.

Симон предложи да седнат на дивана, за да му разкаже случилото се.

- Обрали са апартамента на Маркус - започна той.

- Повика ли полицията?

- Разбира си. Повиках и тайните служби, и свещеника за моето последно причастие.

- Сам ли смяташ да разплетеш тази история?

- Забъркан съм в нея, но не зная как. Искам да науча повече, преди да се обърна към властите.

- Как по-точно си забъркан?

Симон му показа снимката, която бе намерил у Маркус.

- Красив си.

- Не ти я показвам за това. Медитирах на брега на Ганг. Зад мен се вижда град Ришикеш. Бях там преди повече от две години.

- Е, и?

- Познавам Маркус едва от една седмица. Как се е сдобил с тази снимка. Той ли я е направил?

- Защо му е потрябвало?

- Трябва да открия Маркус колкото се може по-бързо, преди да се озова на първо място сред жертвите в криминалната хроника.

Бележникът, който Симон бе намерил, съдържаше имена, места и дати за срещи. Почеркът не беше на Маркус. Един от тримата упоменати мъже живееше в Берлин, но той беше анонимен, защото бе описан като „господин X“. Името на втория, Келер, бе последвано от три букви: ФНБ. А третият, Погел, бе свързан с университета в Саарбрюкен. Градът се намираше на седемстотин километра от Берлин. Пътят до него водеше към Франция.

Двамата направиха справка в интернет. В университета в Саарбрюкен имаше един Герд Погел, филолог и известен специалист по исляма.

- Щом Погел е записан в бележника, който Маркус толкова грижливо е скрил, той навярно ще може да ми каже нещо повече - размишляваше Симон.

- Значи тръгваш?

- Заминавам за Саарбрюкен с първия влак утре сутринта.

- Жалко.

- Сега ти правиш физиономия.

- Каква?

- Като на човек, който научава, че песента „Лили Марлен“ е била изпълнявана от Einsatzgruppen[1] по време на масовите убийства, организирани от Третия райх.

- Симон, ще ми липсва присъствието ти и чувството ти за хумор и за съжаление ще трябва да се върна към рутината.

Симон се приближи до него и го целуна по устата.

- Какво разбираш под „рутина“?

- Имаме още няколко часа! - оживи се Рафаел.

- Предостатъчно, за да ти преподам няколко основни урока по самозащита.

КНИГА III

Професорът непрекъснато повтаряше: най-добрият начин да получиш отговор е да си задаваш въпроси. И да се съмняваш. Да отхвърляш общоприетото.

13

Симон слезе на гарата в Саарбрюкен и вдигна яката на канадката си. Парцалив клошар с къдрава коса размахваше картон, който гласеше: „Помогнете на един честен банкер“. Носеше протрит костюм, а вместо вратовръзка на врата си имаше въже. Симон пусна монети в паничката му и се качи в автобуса, който го откара направо до университета.

Мина под арката на сградата, която някога била казарма, представи се на информацията и помоли за среща с професор Погел. „По личен въпрос“, поясни той на колебаещата се рецепционистка.

Герд Погел не приличаше нито на учен, нито на германец. Прехвърлил пенсионната възраст, той имаше физиката на попрегърбен от годините атлет, който бе принесъл коремните си мускули в жертва на добрата храна и бирата. Мургавата кожа и тъмните коси, които още не бяха побелели, му придаваха южняшки вид.

- Да не би да сте роднина на Пол Ланж? - попита професорът.

- Познавахте ли баща ми? - удиви се Симон.

- Как научихте името ми?

- От един приятел. Маркус Кершнер говори ли ви нещо?

- Стига сме си задавали въпроси в този ветровит коридор. Елате в кабинета ми да се опитаме да намерим отговорите.

Симон последва Погел. Убежището на филолога поразяваше с количеството книги, които бе успяло да побере. Те бяха навсякъде, стигаха до тавана, покриваха мебелите като бръшлян. Според Гугъл Герд Погел бе прочут с трудовете си върху най-стария известен на света екземпляр на Корана, открит през 1972 година на тавана на голямата джамия в Сана от работници, които поправяли повредената от дъждовете стена.

- Името ви е в едно тефтерче на Маркус Кешнер - каза Симон.

- Не го познавам.

- Той е приятел на баща ми. Издирвам го.

- Какво е това тефтерче?

- Такова, което човек крие в дупка под мокета. В него има списък с цифри и имена, сред които е вашето.

- Мога ли да го видя?

Симон извади тефтерчето от джоба си и го подаде на професора, който го разлисти.

- Келер от Фнб? - попита Погел.

- Какво означават буквите ФНБ? - заинтересува се Симон.

- Ако оставите само една главна буква, означават: „Френската Национална библиотека“.

- Кой е Келер?

- Лично аз не го познавам, но вашият баща ми е говорил за него. Попитайте го...

- Баща ми почина.

- Пол! Боже мой! Как е възможно!

- В автомобилна катастрофа. Майка ми беше с него. И тя не оцеля.

- Каква ужасна трагедия!

Изражението на Погел мигом се смени. Състраданието заличи йерархичната дистанция, която бе наложил между себе си и посетителя и която навярно поддържаше със своите студенти.

- Каква беше връзката между вас и баща ми? - попита Симон.

- Пол беше обсебен от Корана. Той изследваше произхода и историята на тази Свещена книга, защото тя не е подробно проучена, какъвто е случаят с Библията и Новия завет. Свърза се с мен, за да му разкажа каквото знам. По същия повод влезе във връзка с Келер. Тайнственият „господин X“, отбелязан в тефтерчето, навярно също е негов източник.

Симон извади писмото на Пол, което нотариусът му бе предал, и сравни почерка с почерка в тефтерчето. Как не се бе досетил по-рано? Буквите бяха изписани по еднакъв начин. Тефтерчето принадлежеше на Пол. Дали го бе предал на Маркус преди смъртта си?

- Защо е бил обсебен от Корана? - попита той.

Погел се поколеба. Вече не бе така самоуверен, както в началото на разговора им.

- Когато му зададох същия въпрос, той ми отговори, че търсенията му са свързани с неговия син.

- Произходът на Корана има нещо общо с мен? Но какво?

- Баща ви прецени, че е най-добре да запази тази информация за себе си.

- Абсолютно е необходимо да ми кажете нещо повече.

- Обичате ли бира?

14

Двамата мъже тръгнаха покрай река Саар към близката бирария.

- Там ще можем да си поприказваме спокойно - увери го Погел.

По пътя той разпалено говореше за своя град и за неговия оперен театър, от който в цяла Германия нямало по-авангарден. Тананикаше си Вагнер, докато отваряше вратата на бирарията, където глъчката не отстъпваше на бученето, идващо от съседната магистрала. Професорът поръча две халби „Хефевайценбиър“, въпреки колебанието на Симон, който се пазеше от всяка глътка алкохол.

- Какво по-точно искате да знаете? - попита Погел.

-Вече не смея да питам. Всеки въпрос поражда друг, който също остава без отговор. Отидох в Израел да потърся информация за моя произход и ето че тичам в Германия подир някой си Маркус, който държи тефтерчето на моя обсебен от Корана баща, защото тази книга била свързвана с мен.

Въпреки сложното изречение, лицето на Погел засия.

- Вие дадохте един елемент от отговора: произходът.

- Какъв произход?

- Вашият и на Корана.

- Каква е връзката? Та аз дори не съм мюсюлманин.

- Пол дойде да потърси отговора при мен. Не зная коя част от моите познания са му били полезни.

- Ако ви разкажа повече за себе си, може би нещата ще се изяснят. Миналата седмица родителите ми загинаха в автомобилна катастрофа. Баща ми бе оставил писмо, в което казваше, че не ми е истински баща и че ми е завещал документи по въпроса в сейф в Йерусалим. Отидох да ги потърся заедно с приятеля на Пол, Маркус, но сейфът се оказа празен. Същата вечер се напих. На следващия ден се събудих в изтрезвителното. Ченгетата твърдяха, че са ме открили през нощта на Площада на джамиите. Междувременно Маркус изчезна, като остави след себе си два опустошени апартамента. Тръгнах да го търся, но ме отвлякоха двама мъже, за да ме разпитват коя е истинската ми самоличност. Успях да се измъкна и ето ме в Берлин пред един ерудит, давал сведения на Пол за Корана с цел Пол да научи повече за моя произход.

- В разказа ви едно нещо не е вярно.

- Кое?

- Невъзможно е посред нощ човек да стигне до Площада на джамиите. Още повече, ако не е мюсюлманин.

- Доказателството седи пред вас. Защо Пол ви е избрал?

- Германската школа за средиземноморски и източни изследвания е много известна. Още през XIX век тя доказва, че се отнася с интерес и уважение към древните документи на ислямската култура. През 1972-ра, когато бяха открити пергаментите в Сана, аз бях там по друг научен повод. Председателят на йеменските власти за антични изследвания ме извика, за да проуча фрагментите от ръкописите. Убедих немското правителство да създаде проект за тяхната реставрация и да го спонсорира. Така станах експерт по Корана.

Симон слушаше с интерес думите на Погел, ала част от вниманието му бе привлечено от един от клиентите в бирарията. С гъста къдрава коса и брада, мъжът ги наблюдаваше дискретно от бара, скрит зад недокосната халба бира.

- Какво научихте от пергаментите в Сана? - попита Симон.

- От 1983 до 1996 година бяха реставрирани около петнайсет хиляди от общо четирийсет хиляди страници...

Симон гледаше настойчиво мъжа, който не си пиеше бирата.

- Познавате ли брадатия зад вас?

- Не, но ако присъствието му ви е неприятно, можем да отидем другаде.

- Предпочитам наистина да сменим заведението.

Погел плати сметката и Симон се измъкна навън.

- Имам чувството, че непрекъснато ме следят - извини се той.

- Тогава да поговорим, вървейки.

- Щом не възразявате, нека да го направим. Благодаря, че ми отделихте от времето си.

- Вашата история ме заинтригува, а случилото се на Пол ме натъжи. Мога ли да разчитам, че повече няма да раздвоявате вниманието си?

- Разбира се.

- Готов ли сте да се абстрахирате от всичко, което са ви преподавали за Корана, и да приемете онова, което ще ви разкрия?

Симон кимна и са запита защо ли Герд Погел му говори с толкова заобикалки.

- Прочели ли сте Корана, Симон?

- Да.

- Проучвали ли сте го?

- Имам диплома по теология.

- Какво са ви казали за неговия произход?

- Че Свещената книга е разкрита на Мохамед от архангел Гавраил, или Джибрил, на части и на арабски...

- Къде е станало това?

- В пещерата Хира, в района на Хиджаз.

- Следователно вярвате на митовете.

- Защо? Да не би Коранът да е мит?

- Уместен въпрос. Но има един още по-уместен: защо е мит?

Симон се вцепени, защото един велосипедист всеки миг щеше да връхлети върху него.

- Стъпили сте на велопътеката! - извика Погел, грабна го за рамото и го върна в зоната за пешеходци на тротоара.

Симон се опита да разпознае нападателя си, който много бързо изчезна в движението. Вместо да го попита как се чувства, Погел попита дали е гладен.

- Каня ви в една бирария, която познавам добре - решително каза професорът. - Там ще можем да разговаряме по-спокойно.

Симон осъзна, че държанието му е неестествено.

- Съжалявам - каза той. - Сигурно ме мислите за луд.

- Не се отчайвайте. На прав път сте. Поне докато не вървите по велопътеката.

- Как можете да твърдите, че съм на прав път?

- Умът ви прелива от въпроси. А към произхода на Корана трябва да се подходи с въпроси.

- Професор Погел, чуйте, не съм сигурен, че въпросният произход има връзка с мен.

- Всичко, на което мога да ви науча, ви засяга. Проблемът е, че не зная точно как.

15

Бяха се настанили встрани от шумната зала и си поръчаха менюто на деня: печено прасенце сукалче.

- Вино с яденето? Освен ако не предпочитате да продължите на бира.

- Вода - рече Симон.

- Виното, играта на късмет, кумирите и стрелите са мръсотия от делото на сатаната. Странете от нея, за да сполучите.

- Това цитат от Корана ли е?

- Сура 5. Ал-Маида: Трапезата.

- Не съм убеден, че имам допирни точки с Корана. Напих се с уиски на Площада на джамиите, случвало ми се е да печеля на покер.

- Да започнем с раждането на исляма. Тъкмо по този въпрос съм работил много с моите колеги. Открихме, или по-скоро преоткрихме - тъй като древните са го знаели, - първото разминаване между историческата истина и догмата.

Апетитно закръглената сервитьорка постави пред тях чиниите, от които се издигаше съблазнително ухаеща пара, и им отправи жизнерадостна усмивка.

- Догмата прикрива истинската история! - разпали се Герд Погел, щом останаха отново сами.

- Това важи за всички религии.

- Тестовете с радиовъглерод датираха Корана от Сана: между 645 и 690 година! По онова време арабският е бил само говорим. Официалният език е бил арамейският. Докато проучвах пергаментите, установих, че в тях е използван сириак, един от диалектите на арамейския. Следователно основният език на Корана е арамейският, а не арабският. Първите свидетелства за писмен арабски език се появяват чак през VIII век. Или цял век след стандартизацията на Корана от халифите!

- Стандартизацията ли?

- Днес тя служи за производството на консуматори. През VII век е служила за производството на вярващи. Първите екземпляри на Корана са били в различни версии. Трима халифи, Абу Бакр, Осман ибн Аффан и Абд ал-Малик, последователно, на три етапа, са събрали и оформили текстовете, за да стандартизират Свещената книга. Противниците им били обуздани, божественото слово - разкрито на арабите, а всички различни от официалната версия текстове - унищожени.

Погел говореше толкова бързо, че не смогваше да преглътне парченцата свинско.

- Едва ли йеменските власти са били съгласни с вас.

- Изпитвате съмнения и това е добре. Правителството обаче не изпитваше никакви. То категорично отрече фактите. През 1997-а ме подкани да си вървя. Опитах се да взема микрофилмите на реставрираните пергаменти. Властите забелязаха това и ги повредиха.

Той спря за малко, преглътна хапката си и продължи с вдигнат показалец:

- Макар и повредени, те могат да се използват! А в Йемен остават петнайсет хиляди страници, които очакват да бъдат задълбочено проучени. Достъпът до тях, разбира се, е забранен.

- Следователно вашият исторически труд е останал недовършен.

- Нали разбирате, че тези разкрития шокират пазителите на ислямската догма. Всичко, което доказва, че Коранът не е чистото, съвършеното, неизменното и неподвластното на времето слово на Аллах, представлява заплаха.

- Аз мога ли да представлявам някаква заплаха? - запита се Симон.

- Това е първата хипотеза. Мисленето на фундаменталистите е догматично. Те се борят против всичко различно. По дефиниция Коранът не търпи нито еволюция, нито промяна. Някои мюсюлмански учени признават, че по времето на пророка са били допускани устни варианти на Корана. Мутазилитите[2] например са били против неоспоримия му статут. Затова са били подложени на гонение и изтребление.

- Но аз не съм нито ерудит, нито учен, а още по-малко мутазилит.

- Не бива да разсъждавате по западен маниер. Проблемът идва от божествения характер, придаван на дадена книга. Фундаменталистите, каквито и да са те, твърдят, че Библията или Коранът са низпослани от небето. Притежаването на такава книга им дава легитимност и абсолютна власт! Достатъчно е да заявите, че въпросните книги имат дълга история или че са резултат от многобройни редакции, за да ви вземат на мушка. Що се отнася до Библията, тезата, че тя има дълга история, вече е възприета от всички, с изключение на американските евангелисти.

- Накъде води мисълта ви?

- Към трудовете върху Библията през XIX и XX век. Преди да се приеме, че Мойсей не е авторът на Тората, мина доста време! Същото важи и за историята на Библията. Помните ли разказа за Потопа?

- Да.

- Разказът на асиро-вавилонците на същата тема го предхожда с хиляда години, а на шумерите - с две хиляди.

- Искате да кажете, че също като Библията, Коранът се е вдъхновил от предхождащите го литератури?

- Разбира се. Навярно знаете какъв е традиционният прочит на прочутия кораничен ред: Ние (воините на исляма) ще имаме за съпруги красавици с големи очи.

- Любимият пасаж на мъчениците.

- Знаете ли колко девственици ги очакват в рая?

- Седемдесет.

- Нито една. Защото не става въпрос за девственици. Съдържанието на този кораничен ред става много по-ясно, когато се преведе направо от сириак: Ще ги настаним удобно под прозрачни като кристал светли гроздове.

Симон се опитваше да открие какво го свързва с всичко, което чуваше.

- Всъщност Коранът обещава библейския рай! - продължи Погел. - Този стих, както и много други, доказват, че основата на Корана е библейска. Дори думата „Коран“ произлиза от арамейската дума кариюн, която означава четене на юдео-християнски текстове, т.е. на богослужебни книги.

- Кораничните редове! - неочаквано възкликна Симон.

Може би имаше някаква връзка.

- Списъкът с цифри в тефтерчето на Пол! Те навярно съответстват на номерата на сурите и редовете.

16

Двамата побързаха да доядат порциите си, за да се върнат колкото се може по-скоро в кабинета на професора. Веднага провериха списъка с цифрите от тефтерчето и се убедиха, че съответстват точно на определени сури и редове от Корана.

- Това са редовете, чийто превод бе поставен под въпрос - каза Погел. - Те доказват изключителния интерес на Пол към християнския първоизточник на Корана.

- Какво общо има този интерес с мен?

- Трябва да се поработи по въпроса. Малцина обаче са тези, които са го направили, защото е опасно. Единствените, които се осмелиха да потърсят доказателства, че Коранът има християнски корени, са Кристоф Луксенберг, Оскар Ландер и Пол. Проблемът е, че първият се спотайва под псевдоним, вторият се крие, а третият не е вече между живите.

- Вие отстъпихте ли пред опасността?

- Не публикувам трудовете си, макар да не ги крия. Както ви казах, вече си изпатих от моите изявления. Аз съм непокаял се учен, но зная до къде мога да стигна, за разлика от тримата, които ви споменах.

- Според вас баща ми е отишъл твърде далеч?

- Да, ако под „твърде далеч“ се разбира накърняването на вярата на вярващите и необузданата им реакция при поставянето под въпрос на божествения статут на тяхната Свещена книга.

- Широкото оповестяване, че Библията е сборник от текстове, написани от различни автори в различни епохи, навреди на догмата, според която Бог е разкрил Библията на Мойсей, но не намали броя на вярващите - възрази Симон.

- Но омаловажи политическата власт, която й се придаваше. Пазителите на божествения предмет de facto се сдобиват с властта му. Стават като него - неоспорими и недосегаеми. А за да се защитят, си присвояват правото да наказват всеки, когото сметнат за свой враг. В това се състои властта на книгата. Тя е дяволска власт, защото е заела мястото на Бога. Ние забравяме, че Бог е единственият съдник и че книгата не е нищо повече от човешко творение.

- Вярващ ли сте, доктор Погел?

- Вярвам, че божието вдъхновение е осенило създаването на Библията и Корана. Вярвам, че тези свещени книги за написани през годините от автори, вдъхновени от Бога и от предшестващите ги текстове. Не оспорвам вярата на хората, нито положителното влияние, което тя може да има върху тях. Оспорвам зловредното й въздействие, когато се използва за политически цели.

- Пол навярно е свързвал произхода на Корана с моя. Кого може да смущава този факт?

- Историческите изследвания смущават единствено пазителите на догмата. Повечето мюсюлмани почти не познават Корана, а още по-малко научните трудове върху него. Те се молят и се опитват да правят добро на околните. Ако не бяха манипулирани от фанатизираните имами и от послушните медии, щяха да живеят в мир с останалите религии.

- Излиза, че пазителите на догмата преследват мен и Маркус. Но какво искат? Тефтерчето ли?

- Нещо повече. Те искат доказателствата, които е събрал Пол и които е искал да ви остави. В Париж ли се връщате?

- Да, защо?

- Трябва да се срещнете с Келер от Френската Национална библиотека. Неговото име е след моето в списъка. Може би той знае повече от мен.

- Благодаря ви, професоре, за времето, което ми отделихте.

Симон му подаде ръка, но професорът не я пое.

- Изглеждате честен човек - каза той.

Изчезна за миг зад стената от книги и се появи, като размахваше едно прашясало томче. То беше озаглавено: Die Syro-Aramaische Lesart des Koran: Ein Beitrag zur Entschlusselung der Koransprache.[3]

- Това е дисертацията на Кристоф Луксенберг, за когото ви говорих. Ако продължите вашите дирения, рано или късно ще чуете за нея. Въпреки поразителните си заключения, тя е толкова сложна, че е неразбираема за широката публика. Подарявам ви я.

- За какви заключения става дума?

- Луксенберг разработи метод, чрез който да провери дали мъглявите пасажи в Корана няма да се изяснят, ако гледаме на тях като на буквален и следователно тромав превод на арабски език на коректните изречения на сириак. Благодарение на този метод най-известните редове в Корана придобиват съвсем различен смисъл.

- Предложихте ли я на баща ми?

- Той вече имаше един екземпляр.

- Благодаря ви, професоре.

- Продължавайте да си задавате въпроси. Съмнявайте се, не вярвайте на общоприетото. Четете. Отговорите ще започнат да прииждат.

Симон пъхна дисертацията на Луксенберг в сака си и се отправи към гарата, за да продължи към Париж.

КНИГА IV

Коя е най-голямата опасност за исляма? Това бе последната загадка, оставена от баща ми, преди да умре.

17

Симон си купи вестник на гарата в Саарбрюкен и се отпусна на седалката. Купето бе три четвърти пълно. Пътниците се бяха съсредоточили в своите смартфони, уокмени, конзоли, лаптопи и таблети. Изключение правеше само едно замечтано и спасено от технологичната инвазия момиченце, долепило нослето си до прозореца. Той се загледа заедно с него в градския пейзаж, който постепенно се превърна в селски. Момиченцето сякаш долови, че са настроени на една вълна, и му се усмихна. Симон се наслади на радостния миг и се посвети на вестника, чиито едри заглавия съобщаваха за земетресения в Иран. Те бяха последвали земетресенията в Израел, разтърсили страната няколко дни по-рано. Изглежда, двете държави воюваха и посредством природни катаклизми.

Симон прекъсна четенето на списъка с бедствия, които създаваха впечатлението, че светът е на ръба на хаоса, и разгърна книгата на Луксенберг. Ала сложната дисертация, умората от пътуването и полюшването на вагона го приспаха.

Когато се събуди, влакът влизаше в Париж.

Слезе като турист с усещането, че няма да остане тук задълго. Излезе от Източната гара заедно с тълпата пътници, които дърпаха куфари на колелца и помитаха по пътя си мазните хартии и мръсните просяци. Един стар клошар се отдръпна, за да не го отнесат. Пластмасовата му чашка за милостиня се търкаляше от крак на крак. Хората тичаха към по-добро бъдеще, без да обръщат внимание на бедняка в неговото кризисно настояще. Симон му даде пари и се обърна, за му спести благодарностите. Усети как някой го дърпа за сакото. Мърляво момиченце и майка му с бебе на ръце очакваха своя пай благотворителност. Той извади банкнота от двайсет евро, която бе грабната по-бързо от изсъхнало листо в бурята. Благодарностите бяха повторени десетина пъти, но той вече слизаше в метрото, където просяците бяха музиканти.

Апартаментът на родителите му бе в Седми район. Щом излезе на открито, установи, че времето е хубаво, и че вечерта гасне. Повървя няколко минути, докато стигне до тихата уличка, по която не бе минавал от години. Прозорците на кооперацията светеха, но на петия етаж беше тъмно. Там бяха живели родителите му.

И той бе живял с тях, докато следваше.

Чувстваше се неловко да се върне в апартамента, където добре познатите предмети се бяха превърнали в реликви. Дали щеше да го запази, или да го продаде?

Влезе в жилището и неприятното усещане се засили.

Симон долови нечие присъствие.

Сякаш родителите му все още бяха тук.

Остави сака в коридора, отправи се към миризмата на тютюн, която се носеше от дневната, и запали лампата. На ниската масичка се мъдреха две използвани за пепелник празни кутии от пица, а край тях имаше бирени кутийки, смачкан вестник и няколко дистанционни.

Някой живееше тук.

Тръгна да обикаля апартамента. В кухнята кофата за боклук бе препълнена с празни бутилки. В умивалника бяха натрупани мръсни чинии.

Симон се промъкна на пръсти до спалнята на родителите си, открехна вратата, надникна и дочу хъркане в мрака.

Пристъпът на адреналин го накара да се отдръпне.

При нормални обстоятелства той би запалил лампата и би разтърсил натрапника. Но през последните няколко дни инстинктът му за самосъхранение бе поставен на сериозно изпитание, затова предпочете да постъпи другояче.

Да провери и в другата спалня. По време на следването му тя беше неговата стая, а след това - стая за гости.

Там също някакъв тип спеше на леглото.

Дали двамата мъже пребиваваха в апартамента със съгласието на Пол и Амина? Нотариусът не му бе споменал такова нещо.

Вратата на стаята можеше да се заключва. Симон бавно провря ръка, издърпа ключа от вътрешната страна с ловкостта на шампион по микадо и заключи натрапника. След което се върна при първия.

Придвижваше се в тъмното в посока на хъркането. Мъжът на леглото на родителите му спеше с дрехите. Едната му ръка висеше свободно. Симон я хвана и я изви назад, като усукваше лакътя и китката. Болката от двойното усукване събуди хъркащия, чиято свободна ръка се стрелна под възглавницата. Симон стисна още по-силно, извика: „Кой сте вие?“ и усети как нещо изпука. Мъжът измъкна пистолет. Симон отпусна безжизнената му ръка, грабна дулото на пистолета и го насочи назад. Ново изпукване му подсказа, че е счупил пръста, пъхнат в скобата на спусъка.

Повтори въпроса:

- Кой сте вие?

Събудилият се мъж в съседната стая се опитваше да разбие вратата. Яростен вик и три куршума прелетяха през нея. Симон се хвърли на пода, ушите му пищяха. Пропълзя към коридора под нов порой от куршуми, грабна сака си, напусна сградата и се затича, без да се обръща, към полицейския участък.

Спря едва пред входа на комисариата.

Поколеба се.

Щом полицаите научат, че двама убийци са го дебнали в апартамента на родителите му, те бързо ще разплетат историята от самото й начало, а тя ще им бъде разказана от капитан Зив в твърде неблагоприятна за Симон светлина. Тогава той ще се превърне в идеален заподозрян и ще му забранят да напуска Франция до второ нареждане.

Симон се огледа и установи, че не е следен. Продължи пътя си, без да вземе решение. Лисваше му премного информация, за да го направи.

18

Айфеловата кула грееше като коледно дърво. Срещу нея, на хълма Шайо, Трокадеро бе разперило бетонните си крила. Между двата паметника, разположени в перспектива от двете страни на Сена, търговци без разрешително се опитваха да продадат пластмасови сувенири, произведени в Китай. Симон купи от един амбулантен търговец бутилка газирана вода и се разходи по „Шан дьо Марс“. Вечерта бе доста напреднала и той се питаше как ли ще завърши.

Привлече го мелодията на цигулка, изпълнявана под светлината на улична лампа от слабоват дългокос младеж в концертно облекло, който свиреше невъзмутимо под светкавиците на фотоапаратите на група весели японки. Симон разпозна Концерт №3 от Моцарт.

Млада жена остави пачка банкноти, с което предизвика мелодично изскърцване на струните. Симон проследи с поглед красивата и щедра дарителка, която седна на тревата. Той се настани недалеч от нея, за да се наслади на мига. Хората се спираха да послушат виртуоза, който връщаше божията музика Богу. Дочуваше се звън на монети, които някои от минувачите пускаха в калъфа на цигулката. Семейство дебеланковци се спря до Симон, за да излапа огромните си като бухалки за крикет сладоледи. Сравнението му припомни, че преди години баща му го бе завел на крикет мач в Англия.

Облегна се назад и впери поглед в звездите, към които отлиташе божествената музика. Увертюрата към „Вълшебната флейта“ помогна на адреналина, отравящ кръвта му, да се разсее и да възкреси спомена за едно посещение в операта заедно с Пол и Амина. На сцената принц Тамино бе спасен от трите придворни дами на Царицата на нощта. Те убиха змея с три златни копия...

Музиката затихна сред аплодисментите, кльощавият цигулар се поклони с риск да се прекърши и публиката се разпръсна из „Шан дьо Марс“. Светлината на една улична лампа освети покритото с искрящи диаманти лице на щедрата дарителка. Тя плачеше. Лъкът на цигулката бе докоснал сърцето и. Младата жена извади кърпичка от чантата си, избърса сълзите си и си тръгна. Симон се излегна и отново си спомни Тамино, комуто Царицата на нощта бе показала портрета на дъщеря си, Памина. Тамино тутакси се бе влюбил в нея. Но той можеше да се ожени момичето, ако го освободи от Зарастро. С вълшебната флейта в ръка, предадена му от трите придворни дами, Тамино се бе представил на Зарастро, който от своя страна му бе заявил: „Щом искате да освободите Памина, трябва да се подложите на изпитанието на мълчанието...“.

Симон се надигна. Тревата беше влажна. Забеляза парче плат на мястото, където седеше щедрата дарителка. Беше шал. Той го взе и се затича в нейната посока. Но непозната сякаш се бе разтворила в нощта, отнесена от вълните на музиката.

Симон влезе в едно кафене, за да се сгрее, и си поръча чай. Поднесе шала към носа си и вдъхна аромата на амбра, жасмин, роза, глициния, мимоза. Истинска градина. Непознатата ухаеше на слънце. Чертите й се бяха запечатали в паметта му: буйни къдрави черни коси, властен нос, големи очи, гъсти вежди, високи скули, голяма уста.

Той изпи чая си и пое към хотела, който сервитьорът му препоръча.

Срещу леглото му имаше телевизор.

Потърси музикален канал, но попадна на самоуверени дърдорковци, жалки комици и криминални сериали. Изгаси шума и се вслуша в шепота на града, който се долавяше през двойната дограма. Откакто се бе завърнал в Париж, спомените му от студентските години започнаха да изплуват. Бе изгубил връзка със състудентите си. Тъй като от ранно детство бе живял в различни страни, не бе имал време да изгради трайни приятелства. Скиталчеството го бе превърнало в същество, което не се привързва нито към местата, нито към хората. Единственият човек, означавал нещо в живота му, бе майка му Амина, която, както се оказа, не бе истинската му майка. Симон не познаваше добре Пол, защото той често отсъстваше. Важни вечери в посолството. Важни пътувания в чужбина. Важни лекции в Колеж дьо Франс[4]. Важни събрания в Кръжеца „Рьонан“[5]... Припомняйки си Кръжеца „Рьонан“, в който членуваше баща му, Симон реши да го посети на следващия ден, като отиде най-напред във Френската Национална библиотека. Трябваше да изследва двете писти, за да повдигне булото върху миналото на Пол и произхода на детето, което бе осиновил.

Симон взе душ, уви се в шала и си легна с парфюма на една непозната.

19

„Шан дьо Марс“ бе покрит с роса, а въздухът - все още свеж. Ранобудните бягаха за здраве, преди да отидат на работа. Общинските работници почистваха улицата. Тийнейджър се носеше на скейтборда си. Беден старец буташе ръждясала количка, пълна с чанти. Френската Национална библиотека още не беше отворила, затова Симон се настани на терасата на едно кафене в компанията на скорец, който се угощаваше на съседния стол с трохи от кроасан. Сервитьорът сърдито го прогони с празния поднос.

Съвместното съществуване между цивилизования и дивия живот бе немислимо.

Симон си поръча кафе и отвори тефтерчето на Пол, в което си записваше всичко случило се след смъртта на родителите му. До последната подробност. Възможно бе да се ориентира по-добре, ако го препрочете.

Нечия сянка падна върху тефтерчето.

- Сбъркали сте шията!

Симон вдигна глава.

Тя стоеше пред него.

Красивата непозната от предишната нощ.

- Памина?

- Как ме нарекохте?

Симон позволи на немската овчарка да подуши спокойно шала.

- Вдигнах го от тревата... ей-там - заобяснява той.

- Всичко, което вдигнете от тревата, ли си присвоявате?

Симон не знаеше какво да отговори. Затова на свой ред попита:

- Как ме намерихте?

Тя посочи кучето, чиято слюнка мокреше дънките му.

- Кучешкото обоняние е милион пъти по-силно от човешкото. Особено на немската овчарка. Тя може да открие в гората пръчката, която сте захвърлили... или шала, който сте забравили снощи на моравата.

Симон развърза скъпоценния шал и леко смутен го върна на собственицата му.

- Сега върху него се е запечатала миризмата и на двама ни - каза тя с упрек.

- Вашето куче да не се обърка?

- Не, то ще успее да ви намери.

- Има един по-лесен начин.

Твърде късно обаче осъзна, че думите му не важаха в неговия случай. Той нямаше нито адрес, нито телефонен номер.

- Но едва ли е толкова сигурен - помогна му да излезе от неудобството младата жена.

Отблизо и на светло тя беше още по-красива. Не беше героиня от „Вълшебната флейта“, а от „Приказки от хиляда и една нощ“. Изваяна под слънцето на Ориента. В състояние бе да накара и най-развратния везир да съчинява стихове за нея. Симон дори не знаеше името й, все още я наричаше Памина, но в ума му тутакси бликнаха стиховете на една от най-красивите поеми на света. Той не се сдържа и започна да ги рецитира, докато кучето леко го захапваше по глезена.

- Върви тя - богиня - султанша - на ложето сяда и с мюсюлманска изтънченост търси наслада.[6]

- Колко хубаво звучат.

- От Бодлер са.

- Кучето ми май ви харесва.

- Как се казва?

- Адолф

Симон сви вежди.

- Името приляга на немска овчарка, не мислите ли?

Тъй като Симон не отговори, младата жена добави:

- Шегувам се... Казва се Трюф.

- Така е по-добре.

- Не бива да обвиняваме всеки Адолф или да благославяме всеки Иисус. Е, аз си тръгвам. Благодаря ви, че се погрижихте за шала ми.

- Мога ли да ви предложа малка закуска, като извинение, че ви го откраднах?

- Само малка ли?

Симон я изгледа озадачено.

- Отново се шегувам. Честно казано, ненавиждам манията на хората да използват наляво и надясно думата „малък“. Черпя ви едно малко. Да ви дам ли малко? Толкова са дребнави.

- Французойка ли сте?

- Не само. Не мога да скрия напълно ориенталските си корени, нали?

- Би било жалко.

Младата жена прие да седне на масата.

- Добре тогава, един ментов чай с няколко локума.

- Едва ли имат локум - отбеляза Симон, докато се оглеждаше за сервитьора.

- Пошегувах се. Едно кафе.

Той се питаше дали това дяволито създание бе същото, което се бе просълзило, слушайки „Вълшебната флейта“. Тя се настани срещу него и за щастие щедрите й форми закриха скелета на Айфеловата кула. Беше облечена с полуотворен суитшърт върху бюстие с дълбоко изрязано деколте и се бе опитала да опитоми косите си, връзвайки ги на конска опашка.

- Турист ли сте? - попита тя.

- За да бъда турист, ми трябват отправна точка и дестинация.

- Вие нямате ли?

- Все още не знам откъде идвам.

Сервитьорът донесе две американски кафета и кроасани.

- Да не би да си задавате въпроси за произхода си?

- Неотдавна изгубих родителите си и научих, че съм би осиновен.

- Съжалявам!

Симон й разказа историята си, като спести епизода с Площада на джамиите. Изпитваше непреодолимата необходимост да говори, да излее всичко, да се довери на някого, който да не е полицай или учен. На някой непознат например.

Тя го слушаше, без да помръдне.

- Съжалявам, че ви занимавах с моя шал.

- Напротив. Благодарение на него можахме да си поговорим.

- Вашата история е невероятна!

- Надявам се думите ми по повод произхода на Корана да не са засегнали вярата ви, ако сте вярваща, разбира се.

- Моята вяра е съкровена и се отнася единствено до връзката ми с Бога. Външният свят не е в състояние да я накърни.

Тя допи изстиналото си кафе и попита:

- Какво ще правите сега?

- Като начало ще довърша закуската си във вашата компания.

- Това е краткосрочно намерение.

- Тъкмо такива намерения ценя най-много.

Най-сетне тя заговори за себе си. Казвала се Саба и работела в ЮНЕСКО, чието седалище бе в Париж. В тези смутни времена често взимала участие в съвещания и конференции, посветени на мира, бедността и диалога между културите.

- Ще се видим ли пак? - попита Симон, след като приключиха със закуската.

Думите му се изплъзнаха по навик, сякаш искаше сметката. Та той не знаеше къде ще бъде утре. Но тази жена го привличаше.

- Не зная.

- Кучето ви ме харесва.

- Защото носите моя парфюм.

Симон си замълча, какво повече можеше да каже?

- На кой телефонен номер мога да ви се обадя? - попита тя.

- От устата ви се леят само красиви думи.

- О, от вашата - също.

Вместо телефонен номер, Симон й даде името на хотела.

20

Френската Национална библиотека се намираше на улица „Ришельо“ във Втори парижки район. Около нея се извършваха ремонтни работи. Отвъд оградата и отвъд фасадата, която бе в процес на реставрация, специалистите възкресяваха хилядолетни ръкописи. Тук освен паметта на света се обновяваше и старинният дворец, в който се помещаваше библиотеката.

Симон прекоси двора, за да стигне до рецепцията. Служителката му заяви, че Андре Келер е починал.

- Кога се случи това? - възкликна изумено Симон, който прие новината като юмручен удар.

- Преди около три седмици. Нападение със злощастен край. Заради един портфейл. Накъде върви светът!

- Какво точно работеше в библиотеката?

- Палеограф и кодиколог[7], специалист по история на арабските ръкописи.

- Имаше ли асистент или сътрудник?

- Замести го Пиер Лафит от Отдела за ръкописи.

- Може ли да го видя?

- Журналист ли сте?

- Не колкото вас.

- Защо?

- Защото анализът ви на нападението върху Андре Келер би могъл да се превърне в едро заглавие във вестниците.

- Така ли?

- Бихте ли проверили дали Пиер Лафит може да ме приеме?

- За кого да предам?

- За Симон Ланж.

- Не зная дали е свободен.

- Кажете му, че идвам по личен въпрос.

Рецепционистката се усмихна кисело, за му покаже, че не е вчерашна.

Тогава Симон й обясни:

- Андре Келер и баща ми са изследвали Корана. И двамата загинаха в инциденти, в интервал от една седмица. Това достатъчно лично ли е за вас?

21

Пиер Лафит се появи на другия край на коридора, за да посрещне Симон. Висок и кльощав, той приличаш на мумия, на която са присадили бели коси, за да й придадат по-жизнен вид. Тъй като цял живот бе чел ръкописи, ученият бе заприличал на тях. Симон не се осмели да му стисне ръката от страх да не я строши.

- Вашият баща ли си е сътрудничел с Андре? - учуди се палеографът.

- Може ли да поговорим в кабинета ви?

Лафит погледна часовника си и склони да промени програмата си заради необичайния посетител. Покани Симон в просторна зала, покрита с лавици от скулптиран дъб и остъклени библиотеки. Двамата се настаниха един срещу друг на една маса. Лафит преплете кокалестите си пръсти и попита:

- Какво мога да направя за вас?

- Баща ми се е свързал с Андре Келер, за да получи информация за произхода на Корана. По всяка вероятност тази информация е погубила и двамата.

- Смятате ли, че Андре е бил убит заради това?

- Кой мотив е по-вероятен? Забуленият в тайна произход на Корана или някакъв си портфейл?

- За каква тайна говорите?

- Не зная, защото е тайна.

- Какво очаквате от мен?

- Да ми кажете дали преди смъртта си Келер е разкрил нещо опасно на баща ми.

От нервно напрежение Лафит стисна още по-силно пръстите си.

- Познанията на Келер за Корана бяха огромни. Не зная откъде да започна. Ще отнеме много време...

- Започнете направо от информацията, която не би се харесала на пазителите на догмата.

- Всяка информация е опасна, щом засегнете догмата. Представяте ли си в какво се забърквате?

- Вече съм достатъчно забъркан. Баща ми е смятал, че търсенията ще му помогнат да открие моя произход. Осиновен съм.

- Каква необикновена история!

Палеографът започна да барабани нервно по масата, след което помоли Симон да го изчака и изчезна. Симон се запита дали не е казал нещо излишно на този непознат. Помисли си за двамата убийци в апартамента на родителите си и го побиха тръпки. Но в това помещение, което съхраняваше хилядолетна история и до което външните шумове достигаха приглушено, той се чувстваше на сигурно място.

Лафит се появи с наръч увити в платна ръкописи, увенчани с едно съвременно издание на Корана. Постави ги върху една инкрустирана масичка, разгъна едно от платната и посочи подлепените върху пергамент фрагменти.

- Френската Национална библиотека разполага с някои от най-старите ръкописи на Корана в света - заяви гордо той. - Щом вашият баща се е интересувал от произхода на Корана, Келер несъмнено му е показал точно тези.

Симон се наведе над пергаментите, чиито плътни и надупчени страници бяха покрити с примитивни знаци.

- През коя епоха са създадени?

- През първия век на исляма.

- Може ли нещо да се научи от тях?

- Вие май се шегувате! Та това е неоценим източник за познанията ни за Корана.

- Колкото и да е древен, Коранът си остава Коран, нали така?

- Грешите! В този пергамент има разлики. Вижте, тук сурите са подредени по различен начин в сравнение с оригиналната версия на Корана.

Страниците пукаха, докато Лафит ги разгръщаше внимателно, без ръкавици, за да усети пергамента между пръстите си и без риск да го повреди.

- Върху тези палимпсести[8] се чете оригиналният ред на откровенията, получавани от Мохамед между 610 и 632 година, и той съответства на реда, възстановен от съвременните изследователи.

- Какво променя това?

- Всичко. За ужас на онези, които винаги са твърдели, че Коранът никога не е бил преработван. Ето ви един пример. Според оригиналния ред първата сура, също като в евангелията, разказва за раждането на Иисус, а в официалната версия на Корана призовава мюсюлманите да се пазят от християните.

- И с нея дава тона.

- Шиитите обвиняват халифа Осман, че е премахнал или променил пасажите, в които става дума за племето Курайш или за Али[9], неговия политически противник. Изчезнали са или са били променени множество коранични редове. Това прави общо около две трети от оригиналния Коран. Сунитският автор Мухаммад Мал-Аллах дава двеста и осем примера за фалшификация.

- Защо шиитите не са запазили оригиналния Коран?

- Защото Али и неговите последователи го скрили. Според традицията той е трябвало да бъде изваден на бял свят при появата на Месията.

Кодикологът показа на Симон палимпсестите, в които се споменаваше Али и които потвърждаваха обвиненията, отправени от шиитите към сунитите. Симон слушаше внимателно и се опитваше да проумее какво го свързва с промените в текста на Корана.

- Историята на Корана е като на останалите свещени книги - продължи Лафит. - Амбицията на мюсюлманската общност била да притежава, също като другите народи, своята Свещена книга. Предизвикателството било голямо.

Палеографът разгъна следващото парче плат и посегна към страниците пергамент.

- Ръкопис 328! - извести той, сякаш бе открил Свещения кивот. - Предлагам на вашия неизкушен поглед един от най-старите екземпляри на Корана, калиграфиран върху овча кожа през втората половина на VII век. Той бил открит при похода на Наполеон в Египет в скривалището на една джамия във Фустат, днешното предградие на Кайро. Ние съхраняваме половината текст. Другата половина се пази на три места: в Апостолическата библиотека на Ватикана, в Руската Национална библиотека в Санкт Петербург и в частна колекция в Лондон.

- Вижте, текстът е преписван от различни хора - отбеляза Симон.

Лафит сравни две страници от ръкопис 328. Почеркът върху едната бе по-красив, отколкото върху другата.

- Различията в почерците доказват, че са преписвали много хора. Един от тях пише в стила на региона на Хиджаз в Саудитска Арабия...

- Там, където се намира Мека.

- Точно така. Става дума за една от най-древните арабски писмености - продължи Лафит. - Нейният скелет е само от съгласни, липсват диакритичните[10] знаци на съвременния арабски език и това прави разчитането й много трудно. Дори сурите нямат заглавие. Отделени са една от друга с по-голямо разстояние.

- Следователно текстът е приблизителен! - възкликна Симон.

- Големият брой кописти, преписвали първите ръкописи, и използването на писменост без гласни букви биха могли наистина да доведат до грешки в прочита и до тенденциозно тълкуване. Лично аз смятам, че навремето читателите са имали нужда от кратък справочник, в който лесно да откриват наизустените вече коранични редове. Текстът върху този пергамент не е нищо повече от упътване.

- Ако правилно ви разбирам, според вас Коранът е писмено указание - уточни Симон.

- Терминът не е изискан, но не е далеч от истината.

Симон отвори тефтерчето на Пол и показа на Лафит колоната с цифри.

Палеографът взе официалния Коран, който бе донесъл със себе си, и сложи тефтерчето до него. Очите на учения, привикнали с анализа и дешифрирането, светнаха като фарове.

- Вие сте отбелязали номерата на кораничните редове, чието тълкуване е неясно.

Пиер Лафит потвърждаваше тезата на Герд Погел.

- Това са номерата на загадъчните коранични редове, така ли? - настоя Симон.

- Да, на онези, които някои специалисти са превели по съвършено различен начин от общоприетия, с помощта на филологически методи, използващи лексикални калки[11].

- Какъв е истинският смисъл на тези редове? - попита Симон.

- Не съм експерт в тази област. Аз съм палеограф и кодиколог. Ако искате да проучите тезата на филолозите, обърнете се към германските специалисти по източни проучвания, които са работили по въпроса.

Симон се изправи.

- Благодаря ви, професоре, за времето, което ми отделихте.

- Успях ли да ви помогна?

- Убеден съм в това. Дадохте ми няколко парченца от пъзела, чието значение ще ми се изясни, когато успея да събера всички части.

22

Лексикални калки! По какъв начин някакво си тълкуване на кораничните редове можеше да му помогне да разгадае миналото си? Този въпрос терзаеше Симон, докато излизаше от Френската Национална библиотека.

Градският шум и изгорелите газове го принудиха да се уедини в един парк с фонтан в центъра. Седна на една пейка в сянката на кичест платан, чиято корона се олюляваше от полъха на вятъра и накацалото ято гълъби.

Коран с християнско влияние, написан от хората, а не продиктуван на Мохамед от Бога, и пренаписан от халифите - това бе обектът на диренията на баща му и на няколко дръзки специалисти по Изтока. След Библията и Новия завет, идваше ред на Корана да бъде изтупан от прахта и да се помири с историята.

Ала каква бе ролята на Симон във всичко това?

Той се загледа в недодялания, тромав танц на гълъбите, които сякаш не бяха на мястото си в цивилизования градски пейзаж.

Две монахини привлякоха вниманието му. С разветите от вятъра воали и схванатата си походка, те приличаха на едри птици, които обаче не са положили обет за въздържание и подчинение. Двете ситнеха към изхода на парка. Симон ги последва и се отправи към булевард „Дез-Енвалид“, където бе седалището на Кръжеца „Рьонан“. Прекоси Сена и пое по улица „Бак“. Едва стъпил на пешеходната пътека, дочу свистене на гуми. Отстъпи назад и настъпи пешеходеца, който вървеше след него. Пред Симон се закова микробус с тъмни стъкла. Вратата се отвори. Инстинктът му подсказа да се спасява още преди да е видял кой ще слезе от колата. Побягна направо, отстранявайки пешеходците по пътя си, прескочи детска количка, хвърли се на капака, а сетне се покатери на покрива на една кола, засили се, отскочи на два метра височина, почти докосна каската на минаващия велосипедист и се приземи на отсрещната страна на улицата до меката стена на контейнер за рециклиращи се отпадъци. Изправи се, прескочи оградата на пуста частна градина, прекоси я, стигна до вратата и се отправи към най-близкия магазин за дрехи. Смъкна от закачалката сиво яке, грабна сиво таке, плати на касата, съблече розовия суитшърт и канадката, навлече новите си покупки и напъха старите дрехи заедно с всичко останало, което притежаваше, в рекламния найлонов плик.

Излезе от магазина неузнаваем, та дано успее да напусне квартала. Петдесет метра по-надолу двама мъже крачеха по тротоара с ръка на ухото и дебнещи погледи, прикрити зад слънчеви очила. Микробусът бавно ги следваше. Симон се насочи към терасата на близкото кафене, грабна един стол и го захвърли в средата на кръстовището, с което мигом предизвика сблъсък на автомобили и концерт от клаксони. Суматохата му позволи да се измъкне в обратна посока сред тълпа от лукави китайци. След двайсетина метра се отърва от розовия суитшърт и канадката си, като ги дари на някакъв просяк, седнал в локва урина. Сви в тясна уличка, която го отведе към Сена, купи си сива раница, хвърли своята, пое в посока на булевард „Дез-Енвалид“ и от един сенегалец се снабди с чифт фалшиви „Рей Бан“.

Тогава си каза, че е време да си почине. Влезе в един пъб, където звучаха хитове на „Погс“, и след като се увери, че има резервен изход, седна в дъното и си поръча „Талискър“.

Преследваха го в планетарен мащаб. От Йерусалим до Париж, та дори и в Берлин, където нападението на скинарите пред блока на Рафаел едва ли бе случайно, както бе помислил в началото.

Симон се бе превърнал в мишена, също като Маркус, който без съмнение също се криеше. Германецът бе участвал в научните изследвания на Пол върху произхода на Корана, защото Пол бе убеден, че въпросният произход има връзка с осиновения му син. Маркус изчезна, а двете му жилища бяха обърнати наопаки. Пол загина в катастрофа.

Симон бе наследил заплахите, които тегнеха върху двамата. Но той не можеше да говори за тези заплахи в полицията, защото щяха да го вземат за смахнат.

Симон обобщи ситуацията, като подбра два въпроса, подчертани в тефтерчето му:

Какво го свързва с Корана?

Кои са истинските му родители?

Възможно ли бе да открие някое късче от пъзела в Кръжеца „Рьонан“?

23

Кръжецът „Рьонан“ се намираше в Седми район. Помещенията бяха копие на английски клуб. Тук се сядаше в огромни фотьойли, четяха се сериозни вестници и редки книги, разговаряше се на фона на облицовани със скулптирано дърво стени, разпалваха се спорове на чаша бира край камината, допускаха се само членове, но не за да променят, а за да обясняват света. Кръжецът публикуваше тримесечен бюлетин, в който се обсъждаха тясно специализирани сюжети като: „Писмото на Трасибулос до Левкипос“ или „Апориите на Кибла“, и организираше по една лекция всеки месец. Заглавието на следващата бе: „Миражите в Лурд, или сто и петдесет години мистификация“.

Симон се появи в началото на следобеда, в часа за кафе или за чашка за храносмилане, който бе много подходящ за разговори. Името на баща му прозвуча като „Сезам, отвори се!“. Посрещна го председателят на кръжеца, запазил отлични спомени за Пол Ланж, „дипломат в пълния смисъл на думата, който достойно представяше Франция в чужбина и притежаваше забележителен такт в човешките отношения“. След въведението под формата на епитафия, Симон бе представен на един от членовете на клуба, познавал добре баща му - петдесетгодишен мъж, който остави на масичката за чай броя на „Уол Стрийт Джърнал“, изпъна ръста си от метър и деветдесет и преди да я подаде на посетителя, прокара ръка през разпилените си коси на анархист. Председателят изчезна, под предлог че има много работа, и остави Симон в компанията на разчорления дългуч, облечен в сако от туид. Мъжът покани Симон да седне в един масивен фотьойл, който едва не го погълна, и му поднесе съболезнованията си.

- Много съжалявам, че не можах да отида в Бейрут за погребението. Имах много ангажименти.

- Ангажиментите са сериозна работа - отвърна Симон.

- Пол и аз обичахме да се срещаме в този оазис на ерудицията. Баща ви ще ни липсва.

- Откога го познавате?

- Чай или уиски?

- „Талискър“.

- Отличен избор.

- Нали няма да ми се сърдите, че ви питам за него?

- Какво бихте искали да знаете за Пол?

- Истината.

- Ще отговоря на въпроса ви. Познавам баща ви от годината, в която Хомейни дойде на власт в Иран и публикува своята зелена книжка.

- През 1979-а?

- Знаете ли, че Хомейни е най-четеният теолог през XX век?

- Не знаех.

- Западняците не четат достатъчно писанията на онези, чиито тези оборват. Ако се бяхме запознали подробно с политическите, философските и религиозните принципи на аятолах Хомейни, несъмнено щяхме да научим за божествените закони, ръководещи начина на уриниране, дефекиране, любене на жена или плащане на данъци, но заедно с това щяхме да узнаем, че ислямът изобщо не е духовна, а неподлежаща на оспорване юридическа и политическа религия.

- За това ли разговаряхте с баща ми?

- Говорехме също и за пури... Да ви предложа една?

Симон отказа, но прие събеседникът му да запали хаванска пура. В продължение на няколко секунди имаше чувството, че наблюдава разлютен дракон.

- Обменяхме мнения за Изтока, исляма и арабската цивилизация. Сравнявахме неговия опит на терен с моята придобита от книгите ерудиция. Емпиризмът срещу рационализма. Но в края на краищата мненията ни съвпадаха. Как го намирате?

- Необходимо е и едното, и другото.

- Питах ви за уискито.

- А, както и очаквах, отлично.

- С вашия баща не можахме да постигнем съгласие само по един пункт.

- Кой е той?

- Неговото хоби бе да бере гъби. А моето - да ходя на лов за глигани. Имахме навика да съчетаваме нашите a priori несравними любими занимания на трапезата с яхния от месо от глиган с гъби.

- Баща ми споменавал ли ви е, че има врагове?

- Извън ловните дружинки ли? - пошегува се мъжът.

Хуморът на събеседника му бе твърде неуместен.

- Питам ви сериозно.

- Не, защо? Да не би да мислите, че смъртта му не е случайна?

- Иска ми се да опозная по-добре баща си. А неприятелите ни охарактеризират по-добре, отколкото приятелите, затова можем да им се доверим.

- Представата ви за приятелството е странна.

Симон можеше да говори надълго и нашироко за приятелите, на които не можеше да се довери. Но предпочете да смени темата.

- Самият аз имам врагове и бих искал да узная кои са те - обясни той. - Може би баща ми и аз имаме едни и същи неприятели.

- Искрено съжалявам. Но какво повече мога да ви кажа? В продължение на десетки години Пол и аз изследвахме религиите и в частност - исляма. Както вече споменах, дискутирахме по време на всяка наша среща...

- Кога се видяхте за последен път?

- Преди около месец.

- Какво ви каза тогава той?

- Ще ви доверя нещо. При всяка наша среща ние се опитвахме да погъделичкаме самолюбието си, като си задавахме загадка, на която другият трябваше да отговори следващия път.

- Каква беше загадката, която баща ми ви зададе?

- Тя беше твърде мистериозна.

- Ще я споделите ли?

- Коя е най-голямата опасност за исляма?

- Вие какво му отговорихте?

- Нищо. Трябваше да му дам отговор на следващата ни среща. Мислех си за един много древен Коран, предхождащ официалната версия... който противоречи на догмата, ако мога така да се изразя... Навярно сте чували за изследователската работа на Кристоф Луксенберг?

- Чувал съм.

- Та това беше моята хипотеза. За жалост, баща ви не се върна, за да ми даде своя отговор. Нека почива в мир!

Симон изпи чашата си на един дъх, течността опари гърлото му и той се закашля.

- Уискито не се пие като текила, млади човече.

Симон си пое дъх, благодари на приятеля на баща си и се надигна.

- Сещам се още нещо - добави приятелят на баща му, без да пуска ръката на Симон.

- Какво е то?

- Преди да се разделим, Пол ми каза, че на следващия ден заминава за Бейрут. Но не директно. Първо възнамеряваше да се отбие в Сирия.

- В Сирия ли?

- И аз се учудих като вас: „Защо в Сирия?“. На което той ми отвърна лаконично: „Там, откъдето започва всичко“. Възможно бе да ми даваше указание как да реша загадката. Дано този факт ви помогне в търсенията.

24

След като се убеди, че никой не го следи, Симон седна на брега на Сена. С изненада установи, че има нужда да се довери някому, да сподели съмненията и въпросите си. Сам срещу реката, той се съсредоточи върху тайнствената фраза: „В Сирия, откъдето започва всичко“ и върху въпроса, зададен му от приятеля на Пол: „Да не би да мислите, че смъртта му не е случайна?“.

Изведнъж си спомни за Мари.

Скочи, втурна се да търси работеща телефонна кабина и да се обади на леля си. Мари живееше в Арл. Тя беше единствената му роднина от страна на Пол. Леля му много се учуди, когато чу гласа му.

- Мога ли да дойда да те видя? - попита той.

- Къде си сега?

- В Париж.

- В Париж ли? Какво правиш във Франция? - удиви се тя.

- Искам да поговорим, но не по телефона.

- Ела, когато пожелаеш, Симон.

- Утре удобно ли е?

- Ще бъда в музея или у дома.

- Благодаря ти, Мари.

- Истинско чудо! В една и съща седмица не само ми се обаждаш, ами идваш да ме видиш! Навярно имаш да ми кажеш нещо изключително важно.

- Много по-важно, отколкото предполагаш.

25

Симон бродеше между „Пигал“ и Монмартър. Разходката из Париж му се отразяваше благотворно, защото му предлагаше истинско настояще. Колоните автомобили, затлачили се зад спрелите камионетки за доставки, акробатите по терасите на кафенетата, които развличаха туристите, кашоните на просяците по тротоара, забързаните скутери, лавиращи сред изгорелите газове, му действаха успокояващо след необяснимите събития от последните дни. Симон попадна на група манифестиращи, които също бях част от парижкия пейзаж. Те бяха блокирали движението по булевард „Клиши“. Текстовете на плакатите, които носеха, призоваваха за завръщане към моралните ценности. Симон се отби в една странична уличка, но тутакси бе спрян от двама здравеняци. Лентите на ръкавите им сочеха, че отговарят за реда. Зад гърба им се бе събрала тълпа. Симон продължи, без да обръща внимание на церберите. Единият от тях извади телескопична палка. Металният цилиндър се насочи към Симон, който избегна удара с ръка, отстъпи вляво и в ответ перна противника си дясната, а с кръгообразно движение на лявата го прасна по слепоочието и застана зад него, като кръстоса ръцете му, за да го наклони назад и да вземе палката изпод мишницата му. Хвана я с лявата ръка и започна да налага втория тип, който изгуби съзнание още при първия удар.

Симон изтегли двете тела до стената, за да не ги смачкат, след което се смеси с тълпата, която разгорещено подстрекаваше някакъв побой. Двама типове биеха жена, чиято рокля бе превърната в парцали. Симон се нахвърли върху побойниците и рязко изви ръцете им назад под невероятен ъгъл. Мъжагите нададоха вой, шоуто се прекрати, а тълпата онемя. Симон отблъсна мъжете към разгневеното множество.

- Преди да се нахвърлите върху нея, започнете с мен.

Изумената тълпа застина.

- А бе ти какъв си? - провикна се един мустакат и очилат чичко, който вероятно бе най-сприхавият.

- Той е нейният сводник! - изкрещя русокоса дама с кожено палто и шал от „Ермес“.

- Аз съм брат и - извика Симон. - Ударете най-напред мен, а след това я накажете за прегрешенията й. Можете да убиете сестричката ми, щом смятате, че греховете й заслужават да я линчувате.

Заобиколен от бащи и майки, възпитани в лоното на Църквата, Симон усети, че неочаквано е разколебал увереността им. Мъжът се очилата се опита да ги поведе, ала верните на догмата се разпръснаха, за да се включат в сигурните редове на манифестиращите. Късогледият остана сам срещу Симон, който извади от ръкава си върха на палката. Жестът му бе достатъчно красноречив, за да накара протестиращия бързо да се отдалечи.

Симон се обърна към жертвата. Младата жена бе изчезнала. Нямаше кой да му благодари.

Във всяка страна, в която се бе озовал, Симон бе срещал проститутки от различни нива, раси и възраст, но всички те имаха една обща черта.

Рядко се смееха.

Вечерта се бе спуснала, затова той влезе в едно заведение за бързо хранене. Хапна кебап с кока-кола, докато слушаше алжирски фолк. Самотата му тежеше. Случваше му се за първи път. Дали защото хората около него егоистично се забавляваха в съботната вечер? Беше му криво, направо беше разстроен. Помисли си за проститутката, а после за Саба и опипа тила си, за да открие остатъци от парфюма й. Ала парфюмът на младата жена се бе смесил с миризмата на мазнина и пържено.

На излизане от заведението Симон остана с впечатлението, че го наблюдават. Трима мъже на отсрещния тротоар не откъсваха поглед от него. Той се смеси с тълпата, отправила се към входа на метрото, слезе по стъпалата, мина покрай билетната каса, излезе от противоположната страна, влезе в един претъпкан бар, изпи двоен „Талискър“ и отново се озова на улицата. Този път не виждаше толкова ясно пешеходците и автомобилите, които сякаш се движеха по-бързо. Край него някакъв мъж свиваше цигара и го гледаше. Симон отстъпи назад, настъпи един учтив скандинавец, изскочи на шосето, пресече пътя на мотоциклетист и се вмъкна в едно такси. Даде името на хотела, после промени мнението си и помоли шофьора да го остави на някое оживено място. Таксиджията, доволен, че се освобождава от колебливия си клиент, спря пред един публичен дом, където викачът не му даде време да размисли.

Симон се озова в мизерно и шумно помещение, осветено в приглушено зелено. Обстановката бе тъжна, клиентелата - разпръсната и по-малобройна от полуголите момичета, накацали върху табуретки, за да не изпуснат влизащите посетители. Две от тях се бяха из-легнали върху шкембето на един шишко е намерението да го напият.

Това бе идеалното място да се скрие и да не мисли.

Едва настанил се на една маса, към него се втурна момиче с похотливи предложения. Симон поръча „Та-лискър“ и момичето се ококори.

- Всякакво уиски ще свърши работа - примири се той.

Извади банкнота, чието ресто не видя, и се намери пред бутилка евтин скоч и киселата усмивка на начервените устни, която деформираше бледото лице. Музиката сякаш бе изпълнявана от състав шимпанзета, на които бяха дали тенджери и пищялки.

Симон изгуби представа за времето и пространството. Дочуваше смехове, ударни инструменти, камбани, виждаше как бутилката се изпразва в ръцете на възседналото го момиче.

- Кокаин, хероин, екстази, LCD - шепнеше му то.

Миризмата му припомни една луда нощ в Бомбай.

Направи опит да се изправи, но момичето го бе приковало към стола. Сипа му още една чаша и той я изпи на един дъх, защото бе жаден. Музиката ставаше все по-оглушителна. Други две млади жени се притекоха на помощ. Симон започна да танцува, заобиколен от три сладострастни пиявици. В главата му се появиха халюцинации: едно от момичета заприлича на Саба, а другите две се преобразиха в момчета, които се притискаха прекалено силно о него. Това бе последният му нелеп спомен от вечерта.

26

Някой го разтърсваше. Симон отвори очи и видя светещ демон на асфалта.

- Господине, добре ли сте?

Симон включи мозъка си и установи, че лежи между два контейнера за боклук. Висок негър с расти и флуоресцираща жилетка протегна едрата си ръка с ръкавица и му помогна да се изправи, в резултат на което в главата му заблъска къртачен чук.

- Къде сме? - попита Симон.

- На улица „Мартир“ - отвърна боклукчията.

Симон трудно се задържа на краката си, но излезе на булевард „Клиши“ с намерението да вземе такси. Опипа якето си и установи с неприязън, че са го обрали. Отново не си спомняше нищо, а това му ставаше навик. Припомни си с мъка, че момичето му наливаше да пие. Даде си дума, че повече няма да сложи капка алкохол в устата си, и вдигна ръка, щом видя приближаващото такси.

- Откраднаха ми парите - съобщи Симон на шофьора.

Таксиджията изчезна с пълна газ, сипейки обиди по адрес на несретника.

Симон тръгна пеша към хотела.

Вървя дълго.

На рецепцията нямаше оставено съобщение за него.

Строполи се на леглото и потъна в дълбок сън.

27

Симон се събуди посред бял ден. Мина през банята, съобщи по телефона за открадната си кредитна карта и се обади на леля си, за да я осведоми за последното си премеждие. Тя обеща да му купи билет за влака. Пътуването му до Южна Франция се отлагаше за следващия ден.

Мизерията го отведе до „Шан дьо Марс“, защото наивно се надяваше да срещне Саба и тя да му помогне. Прекара остатъка от деня в обиколка на квартала.

Рано ли късно тя щеше да изведе кучето си.

Мъчеше го глад. Вече се канеше да започне да проси, когато забеляза как Трюф тича подир един пудел. Собственицата му го следваше, бягайки за здраве. Лек като птица, Симон скочи на облегалката на една пейка и остана клекнал, пазейки равновесие на пръсти, с надеждата, че тя ще го забележи.

- Какво правите кацнал тук? - удиви се Саба, след като го видя.

Спря, за да си поеме дъх.

- Добър ден, Саба - отговори лаконично той.

- Да не би да ме преследвате?

- Вие бягате толкова бързо, че не мога да ви стигна.

- Изглеждате зле.

- Нали ви казах, че имам проблеми?

- Вероятно алкохолът е един от тях.

- Той е следствие.

Саба се разкърши, а през това време немската овчарка вече бе сдавила пудела.

- Не ми се обадихте - каза Симон.

- Какво искате всъщност?

- Съжалявам. Сбъркал съм адреса.

Той скочи от пейката и се отдалечи. Тя го догони.

- Не бъдете толкова докачлив. Да си вземем по едно кафе? Или по-добре - по един аспирин?

- Не се чувствайте задължена.

- Мъжът, който ще ме задължи да направя нещо, още не се е родил.

- Снощи ме обраха.

- А, имате нужда от пари и се сетихте за мен.

Симон не знаеше какво да отговори.

- Шегувам се - каза тя. - Ще трябва да пием кафето у дома, защото не бягам из парка с чантата си.

- Аз ви преча. Довършете си джогинга.

- Идеята не е лоша. Вие ме гледате как обикалям „Шан дьо Марс“ и ме чакате да ви заведа вкъщи.

- Добре.

- Как ли не! Тръгваме още сега.

Тя извика кучето и хвана Симон за ръката, за да му покаже посоката. По пътя той й разказа последните си премеждия.

- Изглежда, че вашите осиновители са имали тайна, която им е струвала живота.

- Тайна, която наследих.

- Събитията се развиват толкова бързо, че скоро ще я откриете.

- Утре заминавам за Арл при леля си, за да науча повече.

- Ето че стигнахме.

Саба живееше в просторен тристаен апартамент с гледка към Айфеловата кула. Стените на жилището бяха покрити с книги на всички езици, със сидита във всички музикални стилове и с дрънкулки от четирите краища на света. Личеше си, че стопанката работи в ЮНЕСКО.

- Сама ли живеете? - попита Симон.

- Внимавайте, Трюф ще се засегне!

- Е, и това е отговор.

- Портокалов сок? Кафе? Не ви предлагам алкохол.

Симон беше на път да се откаже от обета, който си бе дал предишната нощ.

- Имате ли „Талискър“?

- Какво е това?

- Шотландско уиски.

- Бъдете по-сериозен!

- И бездруго имам махмурлук, няма да ми навреди. Дори казват, че помага.

- Разбира се! Колкото повече, толкова по-добре.

- Знаете ли, че Джеймс Бонд изпива средно по девет литра концентрат на седмица? При това, докато е в мисия. Правени са проучвания по въпроса.

- Вие да не се мислите за Джеймс Бонд?

- Да, от една седмица насам.

- Нямам водка мартини, но имам „Шам“.

- Какво е това?

- „Шам“, сирийско уиски.

- Сирийско ли?

- Предупреждавам ви, че е отвратително.

- В Сирия, откъдето започва всичко.

- Моля?

- Нищо, нищо. Напоследък често ми споменават тази страна.

- В този момент Сирия устоява на Арабската пролет. Какво ще пиете?

- Дайте един „Шам“. Без лед.

- После да не съжалявате.

Саба му подаде чаша, пълна до половината, и пусна на компютъра песен на Асаф Авидан.

- За да не скучаете, докато си вземам душ. Няма да се бавя.

Симон помириса течността и се намръщи. Напомняше му препарат за почистване. Сръбна малко и веднага го изплю в чашата. Никога не беше пил бензин, но реши, че има същия вкус. Изля течността в умивалника и обилно си изплакна устата.

Плъзна поглед по рафтовете на библиотеката, където бяха подредени книги на френски, английски, арабски, немски, гръцки, латински... от съвременни и древни ерудити, историци, философи, географи, етнолози. Каква култура притежаваше това момиче! Мисълта, че Саба се къпе в съседство, замайваше главата му.

One boy grew up different from the rest...

Гласът на певеца и музиката бяха толкова изящни.

Саба се появи с чаша портокалов сок и в любимото си облекло: прилепнал към бюста й и откриващ корема й потник над плитките дънки. Беше боса.

- Е, как е?

- Кое как е?

- Уискито.

- Средна работа.

- Лъжец.

- Защо ме наричате така?

- Защото не се пие. Надявам се, че не сте го излели в саксията, та да уморите цветето.

- Предпочетох умивалника.

- Добре сте направили. Тъкмо ще се отпуши. Мислех си за вас под душа.

- Така ли? - развълнува се Симон.

- Не сте знаели, че сте осиновен. Това означава, че сте били на по-малко от две години, още преди да проговорите и да имате спомени чрез словото. На тази възраст детето мисли единствено чрез образи, които остават в несъзнаваното и изплуват единствено в сънищата или под хипноза. Някои от тях, в които присъстват биологичните ви родители, са все още в главата ви. Възможно е през първите две години от живота ви да сте преживели събитие, свързано с Корана.

- Теорията ви заслужава внимание.

- Според мен е по-добре да си платите сеанс по хипноза, отколкото да се напивате на „Пигал“.

- Защо не ме оставите на мира?

- Вие сте в дома ми и ще ви оставя на мира, когато реша.

- Не ми говорете, все едно съм вашето куче.

- Ще ви дам един съвет, преди да си тръгнете: не тичайте подир химери. Забравете всички, които ви заобикалят, и се съсредоточете върху себе си. Казвате, че практикувате медитация. Тя е по-лесният начин от хипнозата да постигнете състояние на интроспекция и да събудите заспалите си клетки.

- Саба?

- Какво има?

- Мога ли да остана още малко. Имам нужда от вас.

- Защо?

- Вие сте блестяща.

- Няма да ме спечелите с ласкателства.

- Освен това сте опияняваща. Какво му трябва повече на един алкохолик!

- Харесвам хора с чувство за хумор. Точка за вас.

Тя погледна кучето.

- Какво ще кажеш, Трюф? Да поканим ли пияницата на вечеря?

Немската овчарка изскимтя и Саба го прие за съгласие.

- Кайма със зеленчуци на фурна?

- Ще ям каквото и да е.

- Много мило.

- Не исках да кажа това...

- Елате, ще ви покажа как се готви каваж. После ще говорим за проблемите ви.

28

- Коя е най-голямата опасност за исляма? - попита Саба.

- Моля?

- Ти ми каза, че това е загадката на баща ти, която неговият приятел от Кръжеца „Рьонан“ трябвало да реши.

- Да, така е.

- А това означава, че е знаел отговора.

Саба спонтанно бе започнала да говори на Симон на „ти“. Възможно бе това да се дължи на интимната изповед на Симон или пък на нейната ориенталска непринуденост. Говореше бързо не само с приятния си акцент, но и с ръцете си, които използваше вместо прибори. Двамата бяха сготвили и се бяха настанили върху възглавници на пода, като гребяха направо от тавата.

- Според въпросния приятел - продължи Симон с пълна уста, вкусвайки аромата на подправките - отговорът може да е в една версия на Корана, която предхожда официалната.

- Във всеки случай баща ти е възнамерявал да му разкрие някаква „голяма опасност“.

- Дал му е доказателство, че всичко започва в Сирия.

Саба престана да яде и се вторачи в него.

- Сега разбирам защо се изуми, когато ти предложих сирийско уиски.

- Това бе знак.

- Вярваш ли на знаци?

- Вярвам на доказателства.

- Още малко вино?

- Няма да ми стане по-зле.

- Не ми се нрави начина, по който казваш „да“.

- Защо?

- Отговаряш, сякаш от немай-къде. Сготвих прекрасно ядене, отворих специално за теб качествено вино, така че, ако обичаш, или изрази удоволствието си, или ми кажи, че е отвратително.

- Съжалявам, нямам добри маниери.

- Не става въпрос за маниери, а за отношението ти към живота. Животът е бинарен: има „да“ и „не“. Избираш и поемаш без колебание напред. Нищо добро не те чака, ако избереш „да“, докато си мислиш „не“.

Симон вдигна чаша.

- За прекрасната храна и за хрисимата домакиня.

- Сега пък подигравки.

Симон изпи виното, докато си мислеше как да продължи разговора

- Отговорите се намираха в един сейф, нает от баща ми в Йерусалим. Беше ги оставил там уж на сигурно място, но някой ме бе изпреварил.

- Потърси из вещите на родителите си. Може да откриеш нещо забравено.

- Апартаментът им е бил щателно претърсен. Да не говорим за двамата мъже, които се бяха настанили в него и ме чакаха да се върна.

- Само този апартамент ли притежаваха родителите ти?

- Доколкото знам, да. През последните години живееха постоянно в него, защото баща ми работеше в Париж.

- Нещо не пасва.

- Така ли?

- Ти ми казваш, че апартаментът е бил претърсен и че двама мъже са очаквали да се появиш, навярно защото не са открили онова, което търсят.

- Спомням си, че баща ми имаше огромна библиотека. Книгите се трупаха навсякъде. Вчера, когато влязох в апартамента, забелязах, че са останали много малко.

- Да не би да ги е занесъл в мазето?

- Апартаментът няма мазе.

- Да не би да ги е продал?

- Не беше човек, който продава книгите си. А едва ли някой ще ги купи.

- Какво може да е направил с тях? Или ги е складирал някъде, или ги е изгорил, или ги е продал.

- Изключи втората възможност.

- Тогава ги е складирал или продал.

- Защо да ги продава?

- Защото цялата тази история му е дошла до гуша!

Симон изведнъж си спомни за тефтерчето на Пол, което беше намерил в дома на Маркус.

- Навярно имаш право. Пол е дал тефтерчето си на Маркус и се е отървал от книгите, за да не мисли повече за всичко, което е тровило живота му и е застрашавало семейството му. Затова е решил да ми завещае истината след смъртта си.

- Как ли се е отървал от книгите? - размишляваше Саба.

- Навярно някой букинист ги е купил и складирал, без да се надява лесно да ги продаде.

- Не те разбирам.

- Повечето от книгите на баща ми бяха трудни за четене. Букинистите купуват книгите на килограм, без да се интересуват от заглавията. Възможно е някои от тях да мухлясват в склада на някой букинист.

- Това как би ти помогнало?

- Важните неща се предават по писмен път. Чрез книгите. От някоя от тях мога да науча какво е търсел баща ми.

- Тогава потърси най-близкия букинист до дома на родителите ти.

- Така ще постъпя - каза той, като се надигна. - Благодаря ти, Саба, че нахрани и даде добри съвети на един скитник.

- И напои!

Симон тръгна към антрето с несигурна походка.

- Внимателно, моряко! Вълнението е силно - предупреди го Саба.

- Вярно е.

- Ще успееш ли да се прибереш сам?

- Бил съм и по-зле.

- Дръж ме в течение на твоите перипетии.

- Няма ли да изведеш Трюф?

- Да не би да търсиш повод да те изпратим до хотела?

- Не, но бях чел някъде, че кучетата трябва да се разхождат по три пъти на ден.

- Възможно е, но Трюф не го е чел.

Размениха си приятелски целувки. Симон сложи ръка на рамото й, за да запази равновесие, въздържа се да не я прегърне и тръгна по стълбата, като се държеше за парапета. Беше слязъл само няколко стъпала, когато Саба му извика:

- Ако утре още си наоколо, не е нужно да спиш в хотела.

Той й благодари и се отдалечи от сградата, без да забележи дискретни сенки наоколо.

КНИГА V

Всички мислеха, че съм бързоразвиващо се дете. Прекалено бързо, по думите на леля ми. И това беше нормално, след като съм дошъл на този свят на двегодишна възраст.

29

Още щом слезе на гарата в Арл, Симон с наслада усети меката топлина на Прованс, която бе пълната противоположност на парижката сивота и на климатика в купето. За разлика от останалите пътници, той не бързаше. Леля му работеше в Музея за антична история в града. Симон измина разстоянието пеша по кейовете на Рона. Сърцето му биеше все по-силно, докато се приближаваше към остъклената сграда, чиято структура напомняше хангар от бъдещето.

Рецепционистката го осведоми с напевния си говор, че Мари е с група и води беседа. Издаде му входен билет, който най-накрая му отвори вратите към леля му. Симон прекоси залите една след друга, без да обърне внимание на изложените в тях съкровища. Дочу познат глас и влезе в дълго, боядисано в червено помещение: залата със саркофазите. Жена около петдесетте, застанала пред саркофага на Психея, разказваше на група посетители прочутата алегория за душата, търсеща изгубената любов, за нейните скиталчества по земята и в ада, за завръщането й при боговете. Симон позна не само Мари, но и мита, за който говореше. Пол му го бе разказал, когато беше дете.

Леля му го забеляза и му даде знак да се присъедини към групата. Побърза да изпрати посетителите, за да говори с него. Не бяха се виждали от години.

- Добре ли си? - попита загрижено тя.

- He.

- Какво става?

- Родителите ми починаха.

Мари осъзна, че въпросът й е нелеп. Опита се да поправи грешката си, като прегърна племенника си.

- Радвам се да те видя.

- Защо не дойде на погребението?

- Не се разбирахме с баща ти.

- И все пак Пол ти беше брат.

- Мислиш ли, че кръвната връзка може да замести всичко останало?

- Каква беше причината за жестокото ви скарване?

- За какво искаш да говориш с мен, Симон?

- За кръвната връзка.

- Тогава да отидем у дома - каза леля му. - Ще ми разкажеш всичко по пътя.

Мари навлече сребрист блузон, излязъл сякаш от научно-фантастичен филм, и качи племенника си в едно жълто рено 4. Шофираше в пълен разрез с правилника за движение и паркира на кея „Рокет“, недалеч от дома си.

- Ще повървим пеша - обяви тя, без да му даде възможност да избира.

След което запали цигара. Мари обичаше да върви и да пуши край брега на Рона, особено когато залязващото слънце придаваше на водите й розови отблясъци. Докато стигнат до кея „Макс-Дормоа“, тя бе научила всичко.

- Бедничкият ми, каква ужасна история!

- Ти знаеше ли, че съм осиновен?

- Осиновяването ти беше поводът да се скараме с Пол.

- Защо?

- Пол и Амина ми съобщиха за раждането ти, когато бяха в Бейрут. Видях те чак когато Пол дойде на работа в Париж. Тогава ти бе на седем. В началото си помислих, че си бързоразвиващо се дете. Твърде бързо, според мен. Затова не оставих Пол на мира, докато не ми призна тайната на твоето осиновяване. Оказа се, че когато Амина ми съобщи, че те е родила, ти си бил вече на две години. Тя те бе крила толкова, колкото е нужно, за да ме заблуди.

- Излиза, че съм на трийсет и две, а не на трийсет.

- Точно така.

- Защо е трябвало да крият произхода ми?

- Пол ме закле да не ти казвам нищо. После заминахте в чужбина, в Лондон, Берлин, Бейрут... И отново в Париж, за да следваш. Едва тогава ти бе близо до мен, защото ни деляха само седемстотин километра.

- Как успя Пол да те убеди да не разкриваш нищо? Той не бе потаен човек.

- В замяна на мълчанието си, поисках да узная истината.

- Каква истина?

Тя се спря и се загледа във водите на Рона. Симон скочи и приклекна върху парапета на дигата.

- Не си се отказал от навика да кацаш, където ти хрумне - възкликна леля му.

- Какво гледаш?

- Реките са като музеите. Те също ревниво пазят своите тайни. Ето там, на дъното, открихме главата му.

- Чия глава?

- На Цезар. Векове наред е прекарала във водата, преди да я извадим.

- Какво ще открия? - настоя Симон. - За каква истина говориш?

- Ето че стигнахме.

Леля му живееше в партерния етаж на красива къща с покрита, като в детска приказка, фасада с цветя. Но щом човек влезеше вътре, от първото впечатление не оставаше и следа. Апартаментът бе обзаведен като убежище на заклет самотник. Цялото пространство бе запълнено с мебели, купчини книги, странни дрънкулки и зелени растения, чиито яки стъбла стигаха до тавана, защото не бяха пресаждани. Стените бяха покрити с картини. Импресионизмът съжителстваше с кубизма. Върху скрина, между двата прозореца, бяха струпани безброй произведения на изкуството, индиански статуетки, чаша и отворена бутилка коняк, рамкирани снимки.

- Искаш ли шампанско? - попита Мари.

Симон изведнъж се сети за Саба.

- Предпочитам чай.

Мари включи електрическата кана, нервно запали цигара и впери поглед в Рона, сякаш оттам щеше да изгребе спомените си.

- Седни - каза тя.

Сервира му чая, наля си чаша коняк и седна до него на дивана.

- Каква е тази тайна? - подтикна я да говори Симон. - Какво общо има с Корана?

Мари сложи ръка на бедрото му, за да изрази съчувствието си.

- Има един-единствен отговор на въпросите ти.

- Кой е той, моля те, кажи ми.

- Омразата.

Мари прегърна племенника си и заговори.

Биологичните родители на Симон били убити в атентат в Бейрут. Тогава той бил двегодишен. Тъй като бил буйно дете и не се задържал на едно място, закачал едно коте в дъното на френския ресторант, където вечеряли майка му и баща му, когато един камикадзе, дегизиран като акордеонист, изкрещял името на Аллах и се самовзривил. От експлозията загинали всички, освен един сервитьор и момченцето, с уплашеното коте в ръце.

Мари изпразни чашата си. Симон се облегна назад. Загледа се в тавана, който имаше нужда от пребоядисване. Върху олющения екран той прожектира неясни картини от пепел, кръв и сигнални лампи. Притисна към себе си възглавница, така както бе притискал котето. Мари положи главата на племенника си върху своите колене. Галеше косите му и разказваше как оцелялото като по чудо дете бе изтласкало надълбоко в подсъзнанието си всичко, свързано с атентата и с родителите си, с които бе живяло две години.

Ала картините съществуваха. Саба имаше право.

- Родителите ми там ли са били?

- Майка ти се казваше Лейла, а баща ти - Анри. Анри и Лейла Ломбарди.

И тя му разказа за тях.

Анри бил журналист в Бейрут, където се запознал с Пол Ланж, който пък работел в консулството на Франция. Всеки един от двамата мъже високо ценял другия и те станали много добри приятели. Техните съпруги, и двете ливанки, също се сближили и връзките между двете семейства се заздравили. Единствената сянка в идиличната картина били полемичните статии на Анри, които предизвиквали омразата на ислямските фундаменталисти. От своя страна Лейла съчетавала практикуването на исляма с борбата за правата на жените. Това също било опасно начинание, което увеличавало заплахите от репресии срещу семейството. Дали двамата Ломбарди са били целта на атентатора? Нямало отговор на въпроса. Пол и Амина взели травмирания Симон и го отгледали като свой собствен син. Син, който за тях се появил на бял свят на двегодишна възраст.

- Амина и Пол много те обичаха, още повече защото Пол не можеше да има деца. Ти винаги си ги възприемал като свои родители. Нито веднъж не спомена Анри и Лейла. Пол искаше тайната да се запази, за да не се възобнови травмата.

- Започнал е изследванията си върху Корана заради атентата - каза замислено Симон.

- Предполагам, че е търсел виновниците, които така и не бяха открити.

- Как загинаха родителите ми?

- Нали ти казах, в атентата.

- Говоря ти за Пол и Амина.

- Защо ме питаш?

- Кажи ми какво се случи.

- Автомобилна катастрофа на излизане от Париж... На магистралата колата им се отклонила.

- Каква кола?

- Под наем. Тяхната била в сервиза. Всъщност защо..

- От коя компания са я взели под наем?

- От „Херц“.

- Сигурна ли си?

- Да, защото се занимавах с формалностите в полицията, в застрахователното дружество и във фирмата за коли под наем. Ти беше неоткриваем.

- Какво казаха експертите?

- Експертизата още не е приключила.

КНИГА VI

Книжарят ми каза: „Избраникът е този, когото Божият пръст приковава към стената“. След него се появи мъжът, който твърдеше, че работата му е да ме потупа лекичко по рамото, за да ме отклони от траекторията на куршума.

30

По обратния път към Париж Симон бе обсебен от разкритията на леля си. Насилствената смърт на биологичните му родители изместваше на заден план събитията, случили се след смъртта на осиновителите му.

Трийсет години деляха едната драма от другата и все пак те бяха свързани. Симон бе сигурен в това. Връзката между тях бе Коранът. Дали Пол бе успял да открие убийците на Анри и Лейла?

Симон затвори очи и се унесе в приятното люлеене на скоростния влак. Дочуваше дигитални, механични, телесни звуци, долавяше откъслечни разговори, покашляния, смях, детски плач. Усещаше, че знае много повече от преди. Опита се да извади от подсъзнанието си картините, съхранявани там в продължение на повече от трийсет години.

Накрая заспа и в съня му изплуваха спомени под звуците на акордеон.

От Лионската гара взе метрото, за да стигне до представителството на „Херц“, чийто адрес му бе дала леля му. Обясни на младия, току-що завършил образованието си чиновник, че не желае да наема кола, а да говори с началника му. Младежът отвърна, че шефът му е зает. Симон настоя. За щастие, младежът все още не бе забравил, че клиентът винаги има право. Обади се по телефона. Шефът не искаше да приема никого.

- Кажете му, че става дума за престъпление.

Чиновникът го погледна изумено и тутакси се превъплъти в говорител на Симон.

- Господин Вернер ви очаква.

Симон се озова срещу четирийсетгодишен, елегантен мъж с перчем, който си придаваше много зает вид.

- Казвам се Симон Ланж. Родителите ми загинаха в един от вашите автомобили.

- Говорите за катастрофата отпреди две седмици?

- Искам подробности.

- Съдебното разследване е в ход.

Вернер щракна с мишката и натрака нещо на клавиатурата.

- Пол Ланж е наел едно от нашите рено „Меган“ на 16 април. Според протокола от произшествието колата е излязла от пътя. Полицаите са открили по-висока от допустимата концентрация на алкохол в кръвта на водача.

- Баща ми не пиеше.

- Това означава, че организмът му не е понесъл изпитото.

Симон предвидливо не възрази, за да запази спокойствие.

- С какви подробности разполагате?

- Според скицата на произшествието шофьорът без външна причина изгубва управлението на автомобила. Експертите изследват катастрофиралото рено, но има малка вероятност да открият неизправност. Ние редовно проверяваме колите си.

- След колко време ще излезе резултатът от разследването?

- Срокът е от един до три месеца в зависимост от случая. Тогава протоколът се предава на прокурора, префекта и застрахователя. Вие да не би да мислите, че излизането от пътя е било предизвикано?

- Това е само хипотеза.

- Тя непременно ще бъде проучена от следователите. Вие можете да споделите с тях подозренията си. Но нищо не я подкрепя. Освен това трябва да знаете, че подозренията се насочват към бенефициента на застраховката живот.

- В момента на катастрофата аз се намирах на хиляди километри от случилото се.

- В такъв случай не трябва да се безпокоите, напротив.

- Как така, напротив?

- Баща ви сключи застраховка живот във ваша полза. Застрахователят е длъжен да я изплати, нищо, че тече разследване. Той може да си я вземе обратно, ако се докаже, че има измама... или престъпление. Моля да ме извините, на ако искате повече информация, обърнете се към полицията или чакайте да излезе протоколът от разследването.

Вернер го придружи до асансьора и му подаде отпусната си ръка за сбогуване.

31

Симон не отиде в полицията. Да сподели съмненията си означаваше да ги насочи към себе си. Пол не пиеше алкохол. Особено преди да седне зад волана. Бяха го насилили да пие и замаскирали убийството му като катастрофа. За Симон бе невъзможно да го докаже. Дори и да успееше, полицията нямаше да открие престъпниците, преследвали Пол цели трийсет години.

Симон намина в своя квартал недалеч до кооперацията на родителите си. Срещу входа бе спряла камионетка. Зад волана дремеше някакъв тип. Макар и отвън, апартаментът продължаваше да бъде под наблюдение. Двамата въоръжени мъжаги, които бе събудил, навярно се бяха изнесли.

- Търсите ли нещо?

Симон се обърна и видя възрастна дама с фризирана коса.

- Ами... търся най-близкия... букинист.

- „Ла Либрери дьо Пари“.

Любезната госпожа предложи да го придружи, защото живеела в същата посока. След оживен разговор за руската литература, Симон се раздели с нея пред входа на кооперацията й.

Табелата на „Либрери дьо Пари“ беше окаяна. Хаосът, който цареше вътре, напомняше общинска библиотека след земетресение. Купчините стари книги заплашваха да се срутят всеки момент върху безстрашните клиенти, дръзнали да стигнат до дъното на книжарничката. Човек се препъваше в Шекспир, удряше се в Достоевски, стъпваше върху Камю.

Симон си проправи път сред безсмъртните страници до младежа с щръкнала коса и сенки под очите. Книжарят четеше. Най-неочаквано той вдигна едновременно поглед и показалец:

- „Избраникът е този, когото Божият пръст приковава към стената.“

- Какво казвате?

- Чета Сартр. Обожавам тази книга: „Дяволът и Господ Бог“. Чели ли сте я?

- Не съм.

- Какво желаете?

Симон му обясни, че търси голямо количество книги, които баща му навярно е продал на килограм.

- Понякога купувам книги на килограм. Обикновено ги струпвам в склада.

- Бихте ли проверили?

- Знаете ли кога баща ви ги е донесъл?

- Не зная. Ще ви бъде по-лесно да потърсите в компютъра по параметър „Тегло“, вместо по параметър „Дата“.

- В компютъра ли? Вие се шегувате. Тук използваме единствено хартия.

Младежът отвори един разнебитен шкаф и извади оттам прашни счетоводни книги. Подаде една от тях на Симон.

- Търсете в първата колона. В нея отбелязвам количеството. Ако попаднете на голяма цифра, продължете до края на реда и ще видите името на продавача.

Само след десет минути търсене в счетоводната книга за 2012 година Симон откри, че Пол Ланж е продал трийсет кашона книги.

- С общо тегло шестстотин килограма - установи книжарят. - Повече от половин тон! Тук са останали само непродаваемите.

- Какво означава „непродаваемите“?

- Повредените, с ръкописни бележки в полетата или книгите, чиито заглавия хората не разбират.

- Много такива ли има?

- Хора, които нищо не разбират ли? Колкото искате!

- Говорех за неразбираемите заглавия.

- Какво ще кажете за „Великолепната молитвена възхвала на празника“?

- Страхотно е, наистина.

- Рядка перла. Авторът е Себастиен Руйар[12].

- Какво правите с тях?

- Пазя ги. Нищо не изхвърлям, нито пък унищожавам. Случва се да се появи някой ексцентричен тип и да ми поиска трудно откриваемо заглавие, което аз намирам в склада.

- Мога ли да надникна в склада?

- Разбира се, но ще ви трябва водач.

Книжарят първи заслиза по стълбата към влажната и миришеща на мухъл изба. Запали неоновата лампа, която огря със студената си светлина лабиринта от книги. Симон вървеше плътно подире му от страх да не остане сам. Плъховете се бяха отдали на дискретно угощение. Книжарят спря пред два сандъка, препълнени с томчета от всевъзможни жанрове.

- Тук трябва да са книгите на баща ви.

- Как познахте?

- Това ми е работата. Купил съм ги през първата половина на 2012-а. Сред тях има заглавия, които не съм подредил в магазина, защото не отговарят на условията, които ви изброих.

Симон се запита какво ли разбираше букинистът под „подредил“ и без да се бави, се зае със съдържанието на първия сандък. В него имаше какво ли не, от готварски книги до трудове по етнология, криминални и юношески романи. На повечето от тях липсваха кориците, както някоя и друга страница или пък в полетата бяха водени бележки. Сърцето на Симон се сви, когато попадна на „Речник на гъбите“. Дали не беше на баща му? Той трескаво се зае да проучи съдържанието на втория сандък, където книгите бяха в още по-лошо състояние. Повечето от тях бяха разръфани и мокри. Една покрита с миши изпражнения Библия се бе озовала между шпионски роман и манга с откъсната корица. Симон разпозна изданието, което притежаваше Пол. Някои пасажи бях подчертани. Това откритие го окуражи. Той продължи да търси сред слепналите от влагата и времето анотирани издания. Изрови прословутия, покрит с мухъл, трактат на Луксенберг, както и „Историческа топография на антична и средновековна Сирия“ от Рьоне Дюсо. Симон разтвори „Историческата топография“ много предпазливо, защото се боеше да не се разпадне в ръцете му. Раздели първите слепени страници и установи, че екземплярът има посвещение. Мастилото се бе разляло, но текстът все още се четеше:

На Анри,

за нашето приятелство,

на Халдееца, от когото научихме всичко,

и за Сирия, от която има толкова много да научим.

Пол

Осиновителят му бе написал на биологичния му баща посвещението в книгата „Историческа топография на антична и средновековна Сирия“! Пол навярно бе взел книгата от дома на Анри след смъртта му.

Симон трескаво обръщаше страниците и неволно скъса една. В дъното на сандъка нещо мърдаше. Остра опашчица се плъзна покрай „Пътеводител на Лаос“ от 1982 година. Лапичките се отправиха към медицинската енциклопедия, която бе станала на решето.

- Ако намерите нещо интересно - каза книжарят леко смутен от нежеланото присъствие на гризача, - качете се горе да го разгледате на спокойствие.

Симон грабна намереното и го последва.

- Можете да вземете всичко. Тъкмо помещението ще се поразчисти - предложи книжарят.

- Ще ви го платя на килограм, става ли?

- Не, и бездруго вашите книги са изхранили цяло мише семейство.

- Може ли да ги разгледам тук?

- Разбира се, няма да ми пречите, стига да не пушите.

Симон започна да проучва бележките, водени навярно от Анри, тъй като почеркът им се различаваше от почерка на посвещението.

В библиографията в края на книгата две заглавия бяха обградени от ръката на баща му. Симон попита букиниста дали ги има.

- Или са продадени, или още са долу в склада.

- Освен ако баща ми изобщо не ги е притежавал.

- Възможно е. Заглавията са редки и много трудно се намират.

Вниманието на Симон бе привлечено от 22-ра страница на „Историческата топография на антична и средновековна Сирия“. Там много изречения бяха подчертани, а едно от тях дори с две черти:

...в Сирия имената на населените места се запазват с хилядолетия...

В горната част на страницата Анри бе написал:

Защо имената на Ал-Курайшие и на Мека са били сменени?

Встрани от таблицата, в която Дюсо бе описал сменените имена на области и села в Сирия, Анри бе дал няколко възможни отговора:

Войни?

Нашествия?

Развитие на езика?

Желание да се прикрият смущаващи доказателства за произхода на Корана?

Съмнението, породено от въпросите на Анри, се настани в душата на Симон, той затвори книгата и благодари на букиниста, който му подаде найлонова торбичка, за да отнесе намереното. Излезе на улицата и провери дали някой не го следи. Една кола потегли бавно и се изравни с него. Симон сви в странична уличка, продължи тичешком по еднопосочна улица и връхлетя в едно кафене. Седна в дъното, за да си поеме дъх сред уханията на анасон и си поръча кафе.

Произведението на Дюсо заслужаваше да бъде проучено подробно. Френският специалист по Близкия изток бе възстановил картата на Сирия, като бе използвал древни карти, теренни наблюдения на географи, изследователи и пътешественици, които някога бяха дали имената на местата и търговските пътища, тъй че неговата карта можеше да наруши световния ред. В продължение на хилядолетия имената на местата бяха останали непроменени, с няколко изключения. Тъкмо тези изключения бяха привлекли вниманието на Дюсо и... на Анри. На 153-та страница авторът уточняваше, че в селището Ал-Курайшие, едно от трите населени места за почивка по пътя на керваните между Латакия и Антиохия, живеели нану-ел-курайши, чието потекло било курейшитско. След време обаче името на селището било променено на Каузия. В полето Анри бе добавил доста бележки, някои от които бяха неразбираеми:

Всички халифи навярно произхождат от курайшите (хадис).

Под нея се мъдреше въпрос с главни букви:

СЕКТАТА?

От следваща бележка Симон го побиха тръпки:

СИМОН?

Той вдигна очи от четивото си, сякаш то беше магьосническа книга със злокобна сила. Срещна пронизващия поглед на клиента, който влизаше в кафенето. Мъжът бе мургав, с гъсти мустаци, небръснат и дъвчеше дъвка. Симон отново се зачете и вниманието му бе привлечено от страницата, на която Анри бе написал:

Иисус роден в Сирия?

Думите се отнасяха до параграфа, в който Дюсо говореше за хълма „Рабве“, където според Корана е роден Иисус.

Благодарение на „Историческата топография на антична и средновековна Сирия“ Симон осъзна, че във всички епохи е съществувала загадъчна пристрастеност да се правят карти на Сирия. Те са били съставяни с най-различни цели: религиозни, военни, търговски, туристически или географски. Списъкът на хората, работили върху тях, също бе впечатляващ: Плиний, барон Фон Опенхайм, Наполеон и Ернест Рьонан, човекът, дал името си на кръжеца, който бе посещавал Пол.

Симон усети нечие присъствие.

Мустакатият се бе настанил на масата точно срещу него.

32

От изненада Симон бутна чашата и тя се разля върху книгата.

- Моля за извинение - рече смутено мъжът.

- Какво искате?

- Какво четете?

Симон подсуши книгата с хартиена салфетка, затвори я и я бутна в сака си.

- Кой сте вие? Господин X? Халдееца? Убиецът на родителите ми? Ченге? Шпионин? Наемен убиец?

- Имате развинтена фантазия, господин Ланж.

- Откъде знаете името ми?

- Зная, че в момента правите поредица открития, които ще ви донесат невиждани неприятности...

- За какви открития говорите?

- За християнските корени на Корана. Дори само това да докажете, ще промените гледната точка към историята през последните хиляда и петстотин години и ще нарушите световното геополитическо равновесие.

- Но вие споменахте поредица от открития. Има ли още в същия дух?

- Има, при това още по-трудни за приемане.

- Нека помисля! Вие сте тук от името на някоя държава, на разузнавателна агенция или на тайна организация, за да ме предупредите за опасността, която ме грози, и да ми забраните да продължа издирванията си.

- В общи линии, да, с изключение на последните ви думи.

Симон въпросително повдигна вежди.

- Желателно е да продължите разследването си - добави мустакатият.

- Кой изразява това желание?

- Това няма никакво значение. Вие ме виждате за първи и последен път.

- В такъв случай защо сте тук, след като ми говорите с недомлъвки?

- Чели ли сте книгата на Рьоне Дюсо?

- В момента я чета.

- Ще видите, че той е възстановил картата на Сирия въз основа на исторически данни. И че тя тотално се различава от официалната карта...

Мъжът се огледа, за да се убеди, че никой друг не го чува освен Симон.

- Има още една истинска карта на Сирия, съставена от мюсюлмански учен през XIII век, който упоменава истинските имена на населените места.

- Къде е тя?

- Преди няколко месеца бе продадена на търг в Париж.

- Какво й е особеното?

- Ще разберете, като я видите. Но това трябва да стане с разрешение на притежателя й. Той е богат английски колекционер, живее в Лондон. Мога да ви дам адреса му, ако ви интересува.

- Защо вие не се срещнете с него?

- Защото поради причини, които ще премълча, не съм добре дошъл на британска земя.

- За какъв ме мислите? За глупак или за прекалено предпазлив?

- Моля?

- Имам две възможности. Първата е да попадна в клопката ви, а втората е да ви изпратя по дяволите.

- Големите революции никога не са били дело на глупави или на прекалено предпазливи хора.

- Аз не желая да правя революция.

- По нищо не си личи.

- Защо искате да ми помогнете на всяка цена?

- Да не би да си мислите, че сте единственият, тръгнал по следите на Корана отпреди Корана? По целия свят ние сме стотици, търсещи истината: специалисти по Близкия изток, учени, историци, свещеници и дори хора като баща ви.

- В такъв случай защо ми говорите, сякаш всичко лежи на моите плещи?

- Защото вие сте специален.

- Какво разбирате под „специален“?

- Престоят ви в Йерусалим не остана незабелязан. Постовият при Портата на Месията се разбъбри.

- Вие ли претърсихте апартамента на Маркус?

Мъжът се усмихна.

- Съберете доказателствата и ще разберете.

- Кои доказателства? Онези, които баща ми остави? Повтарям ви, те бяха откраднати.

- Ще ги намерите. Ние ще направим всичко възможно да улесним нещата и да ви закриляме.

- Кои сте „ние“?

- Аз и неколцина приятели, които желаем да възстановим истината и да пренапишем историята.

- Срещу кого ще ме закриляте?

- Срещу Съединените щати, Саудитска Арабия, Катар, Сирия, Израел, Русия, Ватикана, Ал-Кайда, мафията и т.н., и т.н.

- Само срещу тях ли? Изброените май са предостатъчни.

- Вие сте на мушката им и нашата работа е деликатно да ви хванем за рамото, за да ви отклоним от траекторията на куршума, изстрелян към вас.

- Смятате, че ме успокоявате?

- Смятам, че ви пазим.

- От колко време ме следите?

- Откакто сте в опасност.

- Какъв кошмар! Дано сънувам!

Мъжът му подаде късче хартия.

- Какво е това?

- Доказателство, че не сънувате.

Симон прочете име и адрес в Лондон.

- Не ги показвайте на никого - предупреди го мустакатият и си тръгна.

33

Симон седеше на пейка на площад „Фонтьоноа“ и задълбочено четеше „Историческата топография на антична и средновековна Сирия“. Беше заел позиция пред седалището на ЮНЕСКО, за да изчака Саба. Най-накрая тя се появи с двама елегантни колеги в тъмносиви костюми. Щом го забеляза, Саба тръгна към него.

- Какво те води насам?

- Исках да те видя.

- Как знаеше къде да ме намериш?

- ЮНЕСКО няма петдесет седалища. Има седеметажна сграда под формата на звезда с три лъча, друга, която прилича на акордеон и трета, подобна на куб. Както виждаш, справих се.

- Вярно е, че сградите са архитектурен делириум.

- Може ли да се работи в тях?

- Прекарвам повече време навън, отколкото вътре.

- Явно имам късмет, че днес не си навън.

- Всичко наред ли е?

- Спомних си предложението ти да ме подслониш. Важи ли все още?

- Направих го от учтивост.

- О, така ли било!

- Шегувам се. Имаш ли багаж?

- Само този сак. Каня те на ресторант.

- Не, благодаря. Трюф ме чака, а в хладилника имам неща за ядене.

Двамата тръгнаха по авеню „Бурдоне“. Тя вървеше до него в строгия си костюм, който прикриваше нейната чувственост и необуздана природа.

- Ти си невероятна.

- Какво те кара да мислиш така?

- Рядко се среща жена, която се съгласява да подслони бездомник. А още по-рядко - да откаже покана за ресторант.

- Не съм като другите. Това обяснява донякъде защо живея сама и работя в организация, която претендира, че поддържа мира, като укрепва културните връзки между народите. Внимавай...!

Тя го дръпна за ръката. От допира той почувства нежна тръпка, но по-важното бе, че избегна удара. Колата ускори и изчезна в автомобилното движение.

- Малоумник! - възмути се Саба.

- Сигурен съм, че го направи нарочно - възрази Симон.

- В Париж всички шофират като луди.

- Ако не беше ти, бях умрял.

- Какво научи от леля си?

Симон сподели разкритията, които бе направила Мари, разказа за срещите си с представителя на компанията за коли под наем и с букиниста, за книгата на Дюсо с посвещение от Пол на Анри, за бележките на Анри, както и за тайнствения мустакат.

- Невероятно! И след всичко това ти все още се държиш!

- Нямах време да рухна.

Тя го хвана за ръката, за да продължат в правилната посока. Симон направи опит да обобщи нещата:

- Анри, истинският ми баща, е търсел карта на Сирия, в която имената на населените места още не са били променени. След смъртта му Пол е продължил диренията му, които вероятно са го довели до поръчителите на атентата. Пол бива убит и сега някой се опитва да ме накара аз да поема щафетата.

- Искаш да кажеш, че има хора, които искат да те убият, и други, които се опитват да те защитят?

- Боя се, че е така.

- Трябва да се пазиш от всички тях.

- Не е възможно. Те са навсякъде. Спят в леглото ми, опитват се да ме прегазят, сядат на масата ми.

Саба ускори крачка. Двамата мълчаливо стигнаха до дома й. Тя проговори едва в асансьора:

- Как успяваш да запазиш спокойствие с дамоклевия меч на главата си?

- Всеки момент мога да умра, но когато говоря с теб, винаги съм в добро здраве.

- Какво смяташ да правиш?

- Ще се опитам да се свържа с един английски колекционер и да го помоля да ми покаже картата на Сирия, която е купил.

- Да не се окаже клопка?

- Не вярвам. Какъв е смисълът да ме убият в Лондон, вместо в Париж?

- Да не би да си представяш, че ще звъннеш на вратата на лорда, че той ще ти предложи чаша чай и ще отвори сейфа си, за да ксерокопираш картата, за която е платил цяло състояние?

Асансьорът спря на четвъртия етаж. Двамата влязоха в апартамента, посрещнати от подскачащия Трюф, който се замота в краката им. Саба отиде да се преоблече.

След малко се появи с дънки и отворен суитшърт, от което на Симон му се зави свят.

- Хрумна ми нещо - каза тя. - Ще се обадя на един познат в Лондон. Той може би познава твоя колекционер. Как му е името?

Симон бръкна в джоба на якето си, но задържа ръката си.

- Да не би да ми нямаш доверие? - подхвърли обидено Саба.

- Мустакатият ме помоли да не давам името на никого.

- Щом предпочиташ да се довериш на един непознат вместо на мен, твоя работа.

Тя отиде в кухнята и включи фурната.

- Обичаш ли риба?

- Да.

- Съвсем прясна е.

Саба извади от хладилника една дорада.

- Саба, прости ми. Не става въпрос за доверие.

С бързината и сръчността на търговец на риба, тя изчисти и изплакна дорадата, след което я изсуши на домакинска хартия.

- За какво става въпрос тогава?

Саба сряза един лимон на две.

- Можеш ли да ми помогнеш? - попита тя.

- Нищо не разбирам от готвене.

- За помощник ставаш.

Тя намаза дорадата с половината лимон и помоли Симон да изстиска сока на другата половина, за да маринова рибата. Той свали якето и нави ръкавите си.

- Не искам да те замесвам в тази история - опита се да се оправдае той.

- Измий още един лимон, ако обичаш.

Саба наряза лимона на тънки резенчета.

- Мога да ти отворя някои врати, за да спечелиш време и да си спестиш главоболия - възрази тя.

Откъсна два дафинови листа от една саксия и стръкче мащерка. Жестовете й бяха бързи и точни. Тя готвеше като командос в акция.

- Каква е тази твоя връзка в Лондон? - попита Симон.

- Обели глава лук и го нарежи. Люти ми на очите. Не искам да плача пред теб, за да не си помислиш, че оплаквам съдбата ти.

Симон никога не знаеше дали тя говори сериозно. Съсредоточи се върху задачата си. През това време Саба отиде да вземе бутилка бяло вино. Върна се и заяви:

- Казва се Иън Маккълок. Директор е на Отдела за комуникации и научни изследвания в НКЮОК.

- НКЮОК?

- Националната комисия за ЮНЕСКО на Обединеното кралство. Иън познава всичко стойностно във Великобритания, както и повечето колекционери на произведения на изкуството. Той би могъл да ти организира среща. Би ли отворил бутилката?

- И защо би направил това?

- Влюбен е в мен.

- О, разбирам. А ти?

Тя постави двете чаши на столчета върху кухненската маса.

- Искаш ли бяло вино?

- С удоволствие.

Саба му сервира вино, а на себе си наля вода.

- Няма ли да пиеш?

- Ще пия, но не алкохол.

- Не ми отговори.

- По повод на какво?

- На чувствата ти към въпросния Иън Маккълок.

Саба вдигна чашата си за наздравица и каза:

- Не е твоя работа.

- Да не те засегнах?

- Всъщност какво искаш да ми кажеш?

Тя остави чашата и сложи ориза да заври в една тенджера.

- Поискаш ли му услуга, ще станеш негова длъжница - заяви той.

Саба извади рибата, потопена в лимоновия сок, и я сложи в тава.

- В най-лошия случай ще преспя с него и ще бъдем квит.

- Какво?

Тя сложи върху дорадата резенчетата лимон и лук заедно с дафиновите листа и мащерката и се обърна към Симон:

- Вярваш ли, че ще го направя?

- Не мога да свикна с чувството ти за хумор - призна си той.

- Надявам се поне да свикнеш с кухнята ми.

- Подай ми зехтина.

Тя поръси рибата със зехтин.

- И сол, ако обичаш.

- Солницата е пред теб.

- Не я виждам.

Симон сложи кърпата на масата, повдигна я с жест на илюзионист и солницата се показа.

- Как го направи?

- Талантлив съм.

Саба посоли рибата, сложи черен пипер и пъхна тавата във фурната.

- Ще изведа Трюф. А ти през това време използвай таланта си да почистиш кухнята и да наглеждаш печеното.

34

Когато Саба се върна, Симон беше клекнал пред фурната и се питаше дали рибата е готова, или не. Междувременно бе сложил масата.

- Рибата прегаря! - извика Саба.

- Така ли?

- Не усещаш ли по миризмата?

- Усещам, че мирише вкусно.

- Това означава, че вече е препечена.

Симон се отдръпна, настъпи Трюф, изгуби равновесие, хвана се за дръжката на една тенджера и падна заедно с нея.

- Контузихте ли се, агент Симон Ланж 007?

- Съжалявам.

- Като те гледам колко си сръчен в кухнята, се питам как ще се справиш с мисия Лондон.

- Много смешно.

- Обадих се на Иън.

Тя поръси рибата с нарязан кориандър.

- Кога му се обади?

- Докато разхождах кучето.

- Е, и?

- Той познава твоя човек.

Саба му подаде листчето, на което беше написано името на британския колекционер.

- Можеш да го сложиш обратно в джоба на якето си.

Симон мълчеше. Изведнъж се почувства обезсърчен. Саба с обезоръжаваща увереност взимаше нещата в свои ръце.

- Тя знае, тя вярва, че плътската хубост - това е най-висшия дар, че не един грях оправдан е от женския чар[13] - промърмори той, докато се отправяше към трапезарията.

- Какво си мърмориш?

- Цитирам Бодлер за успокоение.

Седнаха на масата. Той я попита как вижда нещата занапред.

- Зависи от теб.

- Ако беше така, щеше да се съобразиш с желанието ми да не се замесваш в тази работа.

- Твоето желание е породено от неоснователни подбуди.

- Твоята инициатива да се обадиш на Маккълок също.

- Не е така.

- Саба, аз нахлух в живота ти като слон, който се освобождава от хамута си[14]. Нямам никакво намерение да те увличам в моето пагубно начинание.

- Обичам слоновете.

Тъй като не можеше да излезе на глава със Саба, Симон предпочете да замълчи и да се наслади на прекрасно поднесеното ястие в чинията си. Саба бе приготвила специален сос с ориз. Подправките запалиха на небцето му бенгалски огън. Саба изложи своите аргументи.

- Обичам да помагам на ближния си и превърнах това в професия. В настоящия случай имам възможност да ти окажа изключителна помощ. Не забравяй, че твоите изследвания върху Сирия и Корана са свързани с моя произход и с моята вяра. Естествено е да ме засягат. Твоята история ме заинтригува. Освен това...

- Какво?

- Обичам изразите ти. „Като слон, който се освобождава от хамута си“. Откъде го знаеш?

- Навярно съм го чул от баща ми, който ми разказваше разни истории.

Той се вгледа в черните очи, които сами по себе си можеха да разпалят Арабската пролет. Тя изпитваше нещо към него. Симон го усещаше. Думите й го потвърдиха:

- Безпокоя се за теб заради драмите, които те спохождат, заради начина, по който нахлу в живота ми, заради обърканото изражение на лицето ти.

И този път Симон не знаеше какво да отговори.

- Иън ще ми се обади, щом се свърже с твоя английски колекционер - каза в заключение тя.

Сетне разговора се ориентира към смесения произход и на двамата, което ги накара да споделят по нещо за себе си.

Симон разказа за детството си в Бейрут, за следването си в Париж, за многобройните пътувания, попречили му да пусне корени някъде, за усамотенията си в медитация.

Саба разказа за своето детство в Сирия, за баща си Моктар и майка си Алин, срещнали се в университета в Париж и установили се постоянно в Дамаск. Тя също дошла да следва във Франция и останала, защото започнала работа в ЮНЕСКО. Родителите й липсвали. Сподели със Симон, че вярва в Корана. Служебните й задължения включвали много пътувания. Опитваше се да убеди себе си, че народите могат да се разбират единствено чрез обмена на културните си различия.

- Кажи ми защо жена като теб живее сама?

- Какво разбираш под „жена като мен“?

- Съвършена.

Думата се изплъзна от устата му, преди да размисли. Саба поднесе чашата вода към устните си, за да прикрие леката червенина по лицето си и да си даде време за отговор.

- Благодаря - отвърна тя и сложи чашата на масата.

- Извинявай. Не е моя работа. Не мисля... Мисля... Всъщност вече те питах...

Симон отпи на свой ред, да удави във вино обърканите си думи. Бутилката беше почти празна, което обясняваше защо е толкова откровен.

- Още съм девствена - призна тя.

Симон се задави.

- Зная, че за жена на трийсет и една е малко странно. Но аз те озадачавам от самото начало.

- Защо?

- Вярата диктува поведението ми. Пазя девствеността си за моя съпруг, с когото ще живея до края на живота си в моята страна.

- С фередже и без права.

- В хармония с моята религия.

Симон слушаше думите й изумен, защото те бяха продиктувани от вярата й и не подлежаха на дискусия. Изведнъж си спомни, че Саба много обичаше шегите.

- Шегуваш се, нали?

- Никога не се шегувам с религията си. Това проблем ли е за теб?

- Да... Всъщност не...

- Все така се колебаеш между „да“ и „не“ - въздъхна тя и стана.

Двамата разчистиха масата. Саба разтегна дивана в хола и застла леглото на Симон, който прекара остатъка от вечерта с Трюф.

35

Симон се събуди от шума на кипяща кафеварка и приятен аромат. Първото, което видя, бе влажната муцуна на Трюф и лигавия му език. Второто бе Саба по потниче и анцуг. Беше вир вода.

- Ставай! - изкомандва тя. - Осем часът е и закуската е сервирана.

- В колко започваш работа?

- Работя вече два часа.

- В този вид?

- Излязох за джогинг и подготвих пътуването си до Лондон. Трябва да се срещна с организаторите на Световния ден на свободата на печата, който ще се състои на 13 май.

- Какво съвпадение.

- Реших да замина по-рано. Можеш да дойдеш с мен, ако пожелаеш. ЮНЕСКО поема разноските.

- Май нямам избор.

- Човек винаги има избор. Ти например можеш да предпочетеш да си навлечеш мръсните дрехи и да си отидеш.

- А ако предпочета другия вариант?

- В такъв случай, първо, трябва да ти купим дрехи. Второ, да дадем якето ти на химическо чистене. Трето, да потвърдим резервацията за полета утре сутрин до Лондон.

- А Иън Маккълок?

- Обади ми се.

- Кога успя? Явно е ранобуден.

- Не, влюбен е.

- Какво ти каза?

- Че е уредил утре среща с нашия колекционер.

- Със сър Алекзандър Колдуел?

- Явно сме чели едно и също листче хартия.

- В колко часа?

- Между 18,30 и 18,40 часа.

- Само десет минути?

- Без Иън и толкова нямаше да постигнем.

- Ще можем ли да видим древната карта?

- Срещата ще бъде в дома на сър Колдуел. Предполагам, че там съхранява колекцията си. Какво решаваш?

Трюф дръпна завивката му. Симон се озова гол пред Саба. Той грабна една възглавница, за да закрие слабините си.

- Ще постъпим така - каза решително той. - Ще дойдеш с мен, но ще стоиш настрана. И бездруго направи премного.

Саба се усмихна зад парата, която се вдигаше от чашата с кафето й. Усмивката подчертаваше красотата й, но заедно с това красноречиво говореше, че тя е жена, която няма да остане в сянка.

КНИГА VII

Всичко, което можех да кажа в състоянието, в което се намирах, бе, че картата със съкровището е в червената пощенска кутия и че трябва да изчакам идването на пратеника, за да я взема.

36

Сър Алекзандър Колдуел живееше в лондонския квартал, наречен Малката Венеция. Очарователното триъгълно езерце в края на Мейда Вейл, което свързваше Риджънс Ченал с Гранд Ченал, можеше лесно да се оприличи на града на дожите. Покрай брега се издигаха къщи от XIX век с поддържана изравнена до милиметър морава. Шумотевицата на Сити се губеше в шумоленето на плачещите върби и в ромона на плискащата се вода около шлеповете, превърнати в луксозни домове.

Иън Маккълок возеше Саба и Симон към това спокойно кътче. Саба седеше до него на предната седалка, а Симон бе изпратен отзад. Маккълок бе красив четирийсетгодишен мъж с посребрели слепоочия, британска елегантност и очарователна увереност. Бяха си определили среща в един пъб на Уайтхол Корт, близо до представителството на ЮНЕСКО, където Саба прекара цял ден, докато Симон обикаляше от парк в парк в опит да събере откъслечните си спомени от живота си в Лондон в края на деветдесетте години на миналия век, когато баща му работеше тук.

Иън не откъсваше очи от Саба, поради което шофираше разсеяно. Дали знаеше, че тя не бе познала мъж и се готвеше да завърши живота си забулена?

Триетажната къща на сър Колдуел от (разбира се) викторианската епоха бе най-импозантната в богаташкия квартал. Иън спря аудито си пред портала и слезе от колата, за да позвъни, проследен от окачената камера. Каза нещо пред видеофона.

- Без Иън едва ли щеше да стигнеш до картата - каза Саба на Симон.

- Виждам.

- Налага се да приема поканата му за вечеря.

- Скъпо ще платиш за услугата му.

- Това е вечеря между двама колеги, която е в твой интерес.

- Къде ще вечеряте?

- В Блумсбъри, в „Хакасан“

- Какво е това?

- Китайски ресторант.

- Е, няма да се охарчи. Ще хапнеш няколко оризови палачинки и купичка ориз по кантонски.

- О, не, по-скоро ще вечерям патица по пекински с черен хайвер. „Хакасан“ е единственият петзвезден китайски ресторант във Великобритания.

Симон съжали, че е подел тема, която не познава. Решетъчната порта се отвори. Иън отново седна зад волана и паркира колата си до един ягуар Х-Type, който блестеше под светлината на фенера. Един камериер излезе да ги посрещне. Въведе ги във фоайе, което приличаше на музей. Погледът на Симон бе привлечен от мършава бронзова фигура, вероятно от Джакомети, сочеща с пръст творба от Пикасо.

Сър Колдуел се появи на прага на един от салоните и грижливо затвори вратата след себе си. Беше среден на ръст и щеше да бъде незабележим, ако не беше облеклото му: тъмносиньо копринено сако върху протрита фланелка с английското знаме, отпечатано върху нея, дънки „Версаче“ и обувки „Репето“ на бос крак. Той поздрави сърдечно приятеля си Иън, който представи останалите. При вида на Саба Колдуел се наведе да й целуне ръка.

- Никое произведение на изкуството не е сравнимо с вашата красота - разнежи се той.

Саба му благодари, но му припомни, че разполагат само с десет минути и не бива да ги губят в ласкателства.

Колдуел ги въведе в библиотеката. Настани ги около една маса и отмести част от стена, зад която се появи блиндираната врата на огромен сейф.

- Ти съхраняваш картата в сейф? - удиви се Иън.

- Правя го не заради пазарната й стойност, а заради предизвикателството, което се съдържа в нея. Ако оценителят на търга знаеше това, едва ли щеше да й определи толкова ниска цена. Той дори нямаше да се осмели да я обяви за продан. Но в наши дни малко хора могат да разчитат карти.

- Повечето се осланят на джипиесите.

- Какво е предизвикателството, за което споменахте? - попита Симон.

- Религиозната власт.

Той извади руло хартия и внимателно го разгъна на масата. Жестовете му бяха отмерени. Моментът - изключителен. Върху пожълтялата напукана хартия от XIII век бе изобразена древната карта на Сирия с оригиналните имена на градовете и селата.

- Мога ли да я снимам? - попита Симон, който бе взел дигиталния фотоапарат на Саба.

Колдуел се обърна към Иън, който потвърди, че на Симон може да се има доверие.

- Снимайте, но при едно условие - каза колекционерът, - никога да не разкривате източника.

- Тази карта наистина ли е била съставена от мюсюлманин? - попита заинтригуван Симон.

- Да, от географа Якут. Останали са само два екземпляра: този пред вас и още един, ревниво пазен в сейф в Египетския институт в Кайро.

Симон се изправи над картата, за да я обхване цялата в кадър. В момента, в който натискаше копчето, светлината угасна. Всичко наоколо потъна в тъмнина.

В библиотеката отекна глух шум.

Обърна се стол.

Дочу се вик.

Саба освети масата с мобилния си телефон.

- Картата! - извика тя.

Картата бе изчезнала.

Някой скочи през прозореца в градината. Симон се втурна подире му, падна в леха с камелии и се претърколи в тревата. Крадецът бягаше изключително бързо. Симон го преследваше с лекота през красивата градина чак до стената от жив плет, през която успя да премине, но се удари в тухлената ограда на съседната къща. Как ли беглецът я бе прескочил? Симон се покатери на едно дърво, чиито клони се издигаха над металните шишове, забодени в оградата. Ловък като маймуна, той се залюля, премина от другата страна и се приземи срещу лаещ, свадлив дакел, хукна към решетестата врата, прескочи я и се озова на пустата улица. Закова се на място като ловно куче, за да долови с очи или с уши присъствието на крадеца.

В светлината на улична лампа, върху една от фасадите се очерта сянка, която тутакси се стопи в мъглата. Симон се втурна натам, прекоси мост над някакъв канал, докато ехото от стъпките му върху мокрите павета кънтеше в ушите му. Крадецът бягаше към центъра на Мейда Вейл, за да изчезне в тълпата, в уличното движение и шума. Симон не го изпускаше от очи. Ненадейно злосторникът спря и се скри зад една червена пощенска кутия, която се виждаше от всички страни. Изведнъж, появил се сякаш от нищото, към него се втурна силует с качулка и беглецът бе принуден да изскочи иззад нелепото си прикритие. В същото време се появи кола, която с голяма скорост връхлетя отгоре му и го подхвърли като билярдна топка. Всичко това се случи в един миг. Симон спринтира. Ала силуетът с качулката вече се бе навел над жертвата, чието тяло се бе ударило в един парапет. Стъклото на колата откъм шофьора се отвори и от него проблясна оръжие, насочено срещу Симон, който с плонж се хвърли към тъмната страна на улицата.

Колата подмина изплашена двойка. Очевидците звъняха на полицията, а през това време Симон, обладан от лошо предчувствие, бързаше към крадеца на картата, който лежеше в канавката. Беше облечен с тъмносиньо сако, дънки и маркови обувки.

Беглецът беше сър Алекзандър Колдуел.

37

Саба и Иън пристигнаха при Симон заедно с полицията. Застанали встрани от оградения периметър, те се опитваха да хвърлят известна светлина в тази мъглява лондонска афера.

Крадците се бяха възползвали от изключената аларма, тъй като сейфът беше отворен, и се бяха промъкнали в дома на сър Колдуел, за да вземат картата. Единият от тях бе изключил главния прекъсвач, докато другият бе влязъл в библиотеката. Сър Колдуел бе реагирал светкавично, като бе избягал с картата. В настаналата бъркотия Симон го бе взел за крадец и се бе опитал да го настигне заедно с двамата бандити.

Възстановката на събитията убеди Симон, че е бил проследен чак до Англия. Той бе отвел крадците до картата!

Сър Колдуел бе в безсъзнание, но жив. Лявата половина на тялото му, крака му, ребрата му и ключицата му бяха пострадали от удара. От болката той бе изпаднал в шок.

Саба посъветва Симон да не казва нищо на полицията за картата и за посещението си при сър Колдуел. Да спомене само, че е станал свидетел на инцидента, докато е вървял към ресторанта за среща с приятели.

Докато останалите свидетели даваха показания, лекарите от Бърза помощ откараха пострадалия с линейка.

Когато дойде неговият ред, Симон заяви, че нападателите са били по-скоро атлетичен тип, облечени в черно, с качулки, неразпознаваеми. Колата им бе беемве.

Според полицията жертвата не носела нищо, нито портфейл, нито пари. Най-вероятният мотив за нападението бил кражба.

Симон се присъедини към Саба и Иън, които го чакаха встрани. Не можеше да си прости, че не само бе довел негодниците в дома на сър Колдуел, но го бе взел за един от тях и не му бе помогнал.

- Ако искаш да откриеш картата, трябва да откриеш крадците - каза му Саба. - Ще можеш ли да ги разпознаеш?

- Всичко стана за секунди, при това с насочено срещу мен оръжие.

- Сега пък и оръжие! - възкликна Иън. - В какво си се замесила, Саба?

Тя му отвърна с гримаса и повдигна рамене.

- Защо толкова държите на тази старинна карта? - обърна се Иън към Симон с полицейски тон.

- Достатъчно, писна ми от въпроси.

Той се отдалечи. Саба го последва. Иън, също.

- Къде отивате? - попита Маккълок

- Връщам се в хотела - отвърна му Симон. - Трябва да анализирам случилото се.

- Нима си мислите, че ще се измъкнете толкова лесно?

- Симон трябваше да проучи тази карта, защото подготвя есе по история на Сирия - намеси се Саба, за да успокои колегата си. - Картата на сър Колдуел трябваше да му послужи за илюстрация, защото е една от най-старите. Според нейния собственик, тя представлява предизвикателство, което обяснява драмата, разиграла се тази вечер. Това изяснява ли нещата според теб?

- Да. Но все пак бих желал повече отзивчивост от страна на човек, заради когото използвах връзките си.

Симон се обърна.

- Не ви ли е достатъчно, че Саба ви е задължена?

- Какво искате да кажете?

- Искам да кажа, че е по-добре да ме забравите и да се възползвате от настоящия момент.

Симон се качи в току-що спрелия автобус и ги изостави на тротоара.

38

Симон лежеше на кревата като разпнатия Христос, прикован към матрака от половин литър „Талискър“, докато таванът се въртеше като вентилатор пред очите му. Вечерята му се състоеше от малцовото уиски. Пиеше направо от бутилката като алкохолик, за да развали проклятието, което тегнеше над семейството му и го свързваше с произхода на Корана, за да забрави необяснимото изчезване на Маркус, за да отблъсне сенките, които кръжаха наоколо, за да изпрати по дяволите специалистите по Близкия изток, които си пъхаха носа в опасни истини, за да не мисли за изчезналата по негова вина карта на Сирия и още по-малко за Саба, която прекарваше вечерта с онзи красавец...

Алкохолът го освобождаваше от черните мисли по-бързо от медитацията.

Не можеше да забрави единствено как бе преследвал сър Колдуел. Поведението на англичанина бе необяснимо. Защо сър Колдуел мислеше, че пощенската кутия е добро прикритие. Защо спря до нея?

Симон за пореден път си представи сцената. Тичаше зад лорда, който обърна глава наляво, след което зави надясно и се скри. Но ето че неочаквано се появи друга картина, в нея Саба се веселеше в компанията на Маккълок. Симон я отпрати с поредната глътка уиски и се върна към Колдуел. Англичанинът обикаляше около пощенската кутия като куче, душещо къде да се изпикае. Нещо не беше наред. Защо му бе притрябвало да обикаля кутията? Какво възнамеряваше да направи? Да пъхне вътре писмо? Освен ако...

Симон изпусна бутилката и тя се затъркаля по мокета.

- О, по дяволите! - възмути се той.

Озова се на пода, хвана бутилката за гърлото, преди цялото й съдържание да се излее, изправи се с усещането, че пропада, подпря се на нещо несъществуващо, в последния момент се улови за пердето и заедно с него се строполи на земята. Като същински призрак, неуверено пое към банята и пусна струята студена вода върху главата си, за да се върне в реалността. Трябваше да излезе от алкохолния делириум, който му пречеше да долови мисълта, която се мяркаше в ума му. Остана под крана в продължение на две-три минути. Усещаше главата си като парче лед, добра се до леглото, пътьом взе бутилката, облегна се на възглавниците и си заговори сам, защото прозрението го бе споходило:

- Хитър стар пръч!... Ти заобиколи пощенската кутия... Хе! Хе!... Но не за да маркираш територията си, а за да... Хе! Хлъц!... да пуснеш вътре картата на Сирия...! И да си я прибереш утре, когото събират пощата. Сър Алекзандър Колдуел, ти си гений!

Симон погледна часа. Беше трийсет минути след полунощ. Реши да отиде до пощенската кутия и да я отвори насила, за да провери предположението си. Излезе от стаята, ала коридорът се олюля застрашително. Върна се обратно, отиде в банята и повърна алкохол и стомашен сок. Не бе в състояние да направи дори една нормална крачка. Сам си бе сложил букаи на краката.

- Къде се запиля куртизанката? - изфъфли той. - Ако беше тук, щеше да ми помогне.

Симон изведнъж се уплаши, че хрумването му ще се удави в алкохолните пари и че на сутринта махмурлукът ще замъгли откритието му. Затова го записа с криволици в тефтерчето на Пол, като се надяваше, че като изтрезнее, ще може да го прочете. Беше един часът след полунощ.

Набра номера в стаята на Саба, но сгреши и събуди друг клиент, който го наруга. Опита отново, остави слушалката встрани от телефона, за да звъни непрекъснато, засмука бутилката и... заспа.

39

Някой блъскаше по вратата.

Симон повдигна глава, стори му се, че я удря, легна отново и пак опита да се надигне. Всяко движение му причиняваше непоносима божа в черепа. Завлече се в посока на шума, който резонираше в слепоочията му. На вратата стоеше Саба в почти свлечена червена рокля. Косите й бяха разрошени. Презрамката й падаше на рамото.

-Виждам, че добре си се забавлявала! - установи Симон.

Саба го бутна навътре, той се залови за дръжката на вратата и се олюля срещу стената. Тя влезе в стаята и всичко й стана ясно. Той се обърна към нея, сякаш тя бе неканен гостенин в разхвърляна къща.

Може би сънуваше? Потърка очи, ощипа се, изхълца и се втурна към тоалетната да повърне. Когато излезе, Саба все още стоеше там и беше бясна.

- Ти си се напил.

- Колко си наблюдателна.

- Когато се прибрах, телефонът ми звънеше от един час. Не си затворил слушалката. Един от клиентите се оплакал на рецепцията. Уплаших се, реших, че се е случило нещо.

- Ти се появяваш посред нощ, за да... ми разказваш историите на клиентите на хотела ли?

- Какво ти става, Симон?

Краката му се огънаха и той се олюля. Тя се опита да го задържи прав, но загуби равновесие. Двамата паднаха на леглото. Симон я затисна с цялата си тежест, хвана ръцете й и се опита да я целуне.

- Пусни ме, Симон! Причиняваш ми болка!

Той се обърна настрана. Тя се изправи и тръгна към вратата.

- Утре се връщаме в Париж. След това не искам да чувам за теб.

Симон насочи укорително пръст към Саба.

- Докато ти флиртуваше, аз напреднах. Знам къде е картата на съкровището.

- Къде е?

- В червената кутия! Трябва само да изчакаме пратеникът да дойде, за да я вземем.

- Какви ги говориш?

Той й отвърна на арамейски и потъна в неспокоен сън, докато тя затръшваше вратата след себе си.

40

Мъж и жена му говореха нещо. Симон завъртя очи в орбитите си и изпита ужасна болка. Помоли двамата да изчакат няколко секунди, докато се адаптира, и най-накрая разбра, че си има работа със заместник-директора на хотела и с камериерката. Опитваха се да му кажат, че часът за освобождаване на стаята е отминал. Симон помоли за допълнителен половин час, за да се съвземе, измие и опразни помещението. Заместник-директорът го упрекна, че стаята е в отвратителен вид.

- Ще ви платя щетите - увери го Симон.

- Платени са вече. Приятелката ви уреди всичко.

- В такъв случай престанете да се вайкате и отидете да хокате други клиенти.

- Ще ви помоля кракът ви никога повече да не стъпва в нашия хотел.

- Уверявам ви, че на излизане ще си изтрия краката и вие повече няма да имате честта да ме видите. А сега се махайте! Трябва да остана сам, за да се приведа в приличен вид.

Той ги изгони, застана под благотворния душ и се запита каква ли е била неговата нощ и какъв ли ще бъде денят, който започваше толкова зле. Излезе от банята и прочете бележките, които бе надраскал в тефтерчето. Те бяха неразбираеми. Ръката му дори бе продължила да драска върху бюрото. Напъха дрехите си в сака и почука на вратата на Саба, но не получи отговор.

Слезе на рецепцията, където трима служители се преструваха на заети.

- Има ли съобщение за мен?

Подадоха му плик, в който имаше пари и писмо от Саба, в което тя казваше, че повече не иска да го види. В послепис му даваше телефонния номер на Иън Маккълок, в случай че има нужда от помощ. „Противно на онова, което си мислиш, той е джентълмен и ще съумее да те измъкне от неприятностите, които, изглежда, много ти се нравят.“

Симон предположи, че през нощта се е държал неприлично. Спомняше си, че Саба бе облечена във великолепна червена рокля, но контекстът му се губеше.

Какво ли се бе случило? Той навярно го бе записал в тефтерчето си, но под влиянието на алкохола се бяха получили неразчитаеми йероглифи.

Звънна на Иън Маккълок от рецепцията на хотела и го попита дали има новини за състоянието на сър Колдуел.

- Все още е в кома - каза му Иън. - Но според лекарите животът му не е застрашен. Саба ме помоли да бъда дискретен за случилото се и да не споменавам името ви, за да нямате излишни главоболия. Късметлия сте, господин Ланж, че тя ви е приятелка. Аз, от своя страна, ще трябва да убедя Алекзандър, че не сте съучастник в кражбата.

- Къде е Саба?

- Не е ли с вас?

- Да, до мен е, но все пак ви питам.

- Все сте си така язвителен.

- Изгубих телефонния й номер - излъга Симон. - Имате ли го?

Англичанинът му го даде. Заместник-директорът подкани Симон да напусне хотела. За да го омилостиви, Симон остави на плота една банкнота и набра мобилния номер на Саба.

- Къде си?

- На път за летището.

Помоли я да му освежи паметта. Тя му разказа какво се бе случило. Бе я наранил физически и психически.

- Не понасям пияниците - каза тя в заключение.

Симон гузно мълчеше.

- Няма да успееш за самолета в 14 часа. Но билетът ти позволява да вземеш друг полет. Във всеки случай имаш още работа в Лондон.

- Така ли?

- Твърдеше, че знаеш къде се намира картата.

- Картата на Сирия ли?

- Говореше за картата на съкровището, но при твоето състояние не можеше да се изразиш по-добре.

- Какво ти казах?

- Каза ми, че се намирала в червена кутия и трябвало да изчакаме да дойде пратеникът, за да я вземем.

- Какъв пратеник?

- Само ти можеш да намериш отговора на загадките, родени от пияния ти мозък. Трябва да затварям.

- Саба, недей.

- Желая ти успех.

Тя прекъсна разговора. Симон излезе от хотела, копнеейки да изчезне под дъжда.

41

„Трябва да изчакаме пратеника, за да вземем картата от червената кутия“, повтаряше си Симон. Смисълът на думите може би щеше да се изясни, ако отидеше на мястото, където колата бе блъснала сър Колдуел. Това се бе случило близо до площад с фонтан, препълнен с вода от лондонския порой. Мокрият до кости Симон обиколи квартала, докато истината не се наби в очите му.

Червената кутия бе пред него.

Пълна с писма.

Дали картата на Сирия бе наистина вътре?

Сър Колдуел бе имал време да я пъхне през процепа, преди да го нападнат двамата качулати. Пощата се събираше в 15,30. Служителят, наречен „пратеник“ в алкохолния му делириум, щеше да мине след по-малко от час. Симон влезе в близкия пъб и си поръча чай.

В 15,15 застана под една стряха. Дали само той знаеше, че картата е тук? Дали други мъже с качулки не дебнеха в сянката идването на пратеника? Ако бяха професионалисти, досега щяха да са разбили кутията, без да чакат прибирането на пощата. Надеждата го крепеше.

В 15,25 сърцето му заби учестено. Някакъв тип, скрит под чадър, пъхна в кутията писмо и се отдалечи.

В 15,30 мъж и жена започнаха да оглеждат кутията и да хвърлят погледи наоколо. Симон отстъпи назад, за да не го забележат. Силни гласове го накараха да надникне. Мъжът и жената пресичаха напряко, като се караха.

Сърцето му се изпълни с радост, когато видя пощенската кола. Тя спря точно пред кутията. От камионетката слезе мъж с дъждобран. Симон изскочи от скривалището си и се втурна към мъжа с думите, които бе подготвил предварително:

- Синът ми пусна вътре карта на съкровище, нарисувана от братчето му. Искам да я взема, защото от снощи то непрекъснато плаче.

- И моите са същите. Все се заяждат.

Двамата преровиха чувала и сред писмата откриха плътната напукана карта. Симон я размаха победоносно, благодари на служителя и изчезна в дъжда.

Спираше често, защото усещаше, че е следен. Долавяше нечие присъствие около себе си, но не можеше да различи чертите, на онези които го следваха. Отгатваше ги в отражението върху витрина, под нечий чадър, зад тъмните стъкла на кола. Картата беше на сигурно място в сака му, а Симон бдеше да не се окаже сам, смесваше се с тълпата и прекосяваше оживени квартали, докато накрая намери свободно такси.

Шофьорът потегли бавно в гъстото движение към летището. Симон внимателно разгърна картата върху седалката. Тя бе пострадала по време на бягството на сър Колдуел, но все още се четеше. Симон забеляза, че след тях непрекъснато се движи един ланд роувър.

- Завийте надясно - обърна се Симон към шофьора.

- Не е в нашата посока.

- Правете каквото ви казвам!

Той сложи двеста лири на седалката до водача. Шофьорът превключи на по-висока скорост.

- Искам да се изплъзнем от съпруга на любовницата ми - поясни Симон. - Той е много груб човек и е в състояние да ви съсипе колата. Ако му избягаме, ще ви платя колкото поискате.

Шофьорът се стресна, но бързо се окопити, мотивиран от банкнотите. Майсторски се запровира между колите в центъра на града и стигна до летището без ланд роувъра след себе си.

Симон се настани в самолета и се съсредоточи върху следващия етап: да проучи толкова търсената карта на Сирия, която по всичко личеше, че го засяга пряко.

КНИГА VIII

Моите открития не само нарушиха световното равновесие, но бяха свързани с най-мрачните страници от историята. Какво ли още ме очакваше, след като тъкмо те бяха предопределени да осветлят произхода ми?

42

Париж бе потънал в сивота. За разлика от Лондон, дъждът придаваше на френската столица погребален вид в унисон с изражението на пътниците в RER В[15], който пресичаше града от север на юг. Тук никой не очакваше Симон. Нито пък другаде. Той отново си помисли за Саба. Тя му бе оказала неоценима помощ. А неговото поведение към нея бе непростимо. И все пак той не се бе примирил с мисълта да заличи красивата сирийка от живота си.

Слезе на станция „Шан дьо Марс“ и повървя пеша до кооперацията на Саба. Часът бе 21,30. Изчака някой да отвори вратата, за да се промъкне във входа. Качи се на четвъртия етаж и позвъни. Трюф излая, което означаваше, че Саба е прибрала кучето си. Но не си беше у дома. Симон поговори на Трюф, за да спре да лае, седна на изтривалката и задряма.

Събуди го глас тъкмо когато се втурваше към някаква каменна стена.

- Какво правиш тук?

Симон отвори очи и видя Саба.

- Не бях ли достатъчно ясна?

Той се опита да я омилостиви с картата на Сирия.

- Истината за Корана не те ли интересува вече?

- Досега живях спокойно и без нея.

- Излиза, че приемаш спокойно илюзията и лъжата?

- Не приемам пиянството, нито грубостта. Пусни ме да мина.

Тя отвори вратата, Трюф изскочи и се хвърли към Симон. Саба извика на кучето да мирува и го прибра. Тъкмо щеше да затвори, когато Симон подпря вратата с крак.

- Вземи я - каза той, като й подаваше картата. - Прави с нея каквото пожелаеш. Изгори я, ако искаш. Готов съм да платя тази цена с надеждата един ден да ми простиш.

- Как я намери?

- Изчаках пратеника пред червената кутия.

Тя взе картата и затръшна вратата под носа му. Симон си тръгна. Долу, на тротоара, го обзе желание да забрави всичко. Не знаеше къде да отиде и машинално се отправи към дома на родителите си. Дали още бе под наблюдение?

Изведнъж някой го хвана за крака със странно ръмжене.

Трюф го бе настигнал.

- Какво правиш тук? - изуми се Симон.

Кучето сложи предните си лапи върху гърдите му, сякаш го канеше на валс. Стопанката му не се виждаше. Симон пое обратно, за да отведе немската овчарка до дома й. Когато стигнаха пред апартамента на Саба, не му се наложи да позвъни. Вратата веднага се отвори.

- Влизай - каза тя.

43

Масата в хола и канапето бяха отрупани със свещени книги, атласи и научни трудове. Саба ги бе взела от библиотеката си, а Симон бе извадил редките книги на баща си, които бе открил в „Либрери дьо Пари“. Двамата бяха разгънали картата на Сирия на пода и я изучаваха, легнали по корем. Симон беше въодушевен от присъствието на младата жена, защото той неизменно я свързваше със своите изследвания за произхода на Корана.

Саба му бе дала втори шанс. Симон не знаеше дали го дължи на подарената й безценна карта, или на присъщата добрина на младата жена. Тя не му бе дала никакво обяснение. Въпросът беше приключен.

- Виж... тук!

Саба сочеше една точка на картата, наречена Мека.

- Нима в Сирия е съществувал град Мека? - удиви се тя.

- Сирийската Мека се упоменава в Библията - потвърди Симон, като отвори Втора книга Царства от Стария завет.

После се зачете в останалите произведения, принадлежали на Пол, и в частност в „Meccan Trade and the Rise of Islam“[16] от специалистката по исляма, Патриша Кроун: отличен справочник за произхода на Мека, публикуван през 2004 година. Бележките на баща му го препращаха към творбата на Ван Ес „Frühe Mu’tazilitshe Häresiographie“[17], публикувана през 1871-ва в Бейрут, както и към книгата „Tarikh al-islam“[18] от Мухаммад Ахмад ал-Далаби, появила се през XIV век в Кайро. Симон имаше един екземпляр от първата, а за втората намери информация в интернет.

- Чуй това - каза той на Саба. - През VII век, по време на двете граждански войни, за да стигнат до Ирак, много пътешественици тръгвали от Ясриб[19] и минавали през Мека.

- Това е абсурдно! Мека е на триста километра на юг от Ясриб, а Ирак е на север. Ти ще минеш ли през Лион, за да отидеш в Белгия? - възкликна Саба.

- Абсурдно е, ако си мислиш за днешната Мека в Хиджаз, в Саудитска Арабия. Но не и ако става дума за Мека в Сирия, на север от Ясриб.

Саба стана и отиде да направи чай.

- При появата на исляма е имало друга Мека. Разположена била на север, в арабските територии. В Сирия. Доказва го картата, както и историческите разкази на пътешествениците.

- Имаш ли други доказателства? - попита озадачено Саба.

- Кристоф Луксенберг също е писал по въпроса.

Той трескаво разлисти книгата с напъхани между страниците показалци.

- Луксенберг е установил, че наименованието Мека не е от арабски произход. То произлиза от корена „мкк“, който на арамейски означава „долина“. След като е била наречена така, то първата Мека е основана от арамеи. Естествено е да е била разположена на север, но не е възможно да се е намирала в Хиджаз в Арабия, където никога не са живели арамеи. Следователно Мека в Хиджаз не е основана от местното население преди появата на Мохамед, както учи официалната история на халифите!

Саба събори една чаша.

- Добре ли си? - разтревожено попита Симон.

Той й помогна да съберат счупените парчета и да почистят пода.

- Иди да поспиш, уморена си.

- Не съм уморена, а шокирана.

- А пък аз съм обезсърчен.

- Ти не разбираш. Аз съм още по-мотивирана от теб да продължим историческите изследвания. Възможно е истината за Корана да ти разкрие имената на убийците на твоите родители и на твоите нападатели, но на мен тя ще даде истинското име на Бога, с когото съм неотлъчно свързана от раждането си.

От пръста на Саба течеше кръв. Тя отиде в банята, за да го дезинфектира. Симон я накара насила да й помогне. Почисти раната със спирт, като духаше, за да притъпи болката, и внимателно сложи лепенката.

- Юнак без рана не може - пошегува се той.

- Да се върнем към картата.

- Най-напред трябваше да почистим раната. Виж какво става, когато не внимаваш.

Симон й показа лявата си ръка. На малкия му пръст липсваше една фаланга. Саба повдигна рамене и се върна в хола, преди той да изправи пръста си, чийто край ловко бе скрил.

Отново се наведоха над картата на Средновековна Сирия и забелязаха името на селището Абил Бет Мааха.

- Баща ми е оградил пасажа в Библията[20], където се упоменава името на това селище. Абил Бет Мааха е съществувало единайсет века преди новата ера.

- Името ми говори нещо - каза Саба.

- На арамейски означава „Поток от храма в Мека“. Според Библията селището Абил Бет Мааха се е намирало край град Хомс, част от някогашното арамейско царство.

Саба придърпа към себе си един съвременен атлас и установи, че Абил Бет Мааха не съществува на официалната карта на съвременна Сирия.

Симон седеше насред книгите и разгръщаше едновременно страниците на „Историческа топография на древна и средновековна Сирия“ и на „История и религия на назареите“.

- Топонимията сочи, че регионът е бил населен с назареи - заяви той.

- Смяташ, че Мека в Хиджаз е била създадена нарочно, за да съперничи на Мека в Сирия?

- Не за да съперничи, а направо да заличи сирийската Мека, в която имало свещен храм на юдео-назареите.

Симон показа името Кааба върху старинната карта.

- Терминът означава храм с формата на куб. Храмът ал-Кааба в Корана в действителност се е намирал в Абил Бет Мааха. Той се упоменава в Библията. Тази карта представя всички автентични свети места не в Саудитска Арабия, а в Сирия!

- Защо халифите са използвали същите имена в Саудитска Арабия, щом така усърдно са ги заличили в Сирия?

- Заради устната традиция. Те не са могли да изтрият храма и светите места от народната памет, затова са ги упоменали в Корана, но са ги тълкували така, че да изтрият всяка следа от назареите.

- Излиза, че са променили историята - въздъхна Саба.

- Още по-зле, присвоили са си историята на назареите.

Саба сведе глава над чашата чай. Симон се зачете в Корана.

- Струва ми се, че ал-Кааба се споменава в една сура - каза той.

- Два пъти - потвърди тя.

Доближи се до него, за да му посочи точния пасаж. Гласът й бе уморен, устата топла и ухаеща на мента и жасмин. Симон изпита внезапното желание да я целуне. Пръстът й се плъзна надолу по текста на сура 5 и се спря на редове 95 и 97. И в двете се споменаваше ал-Кааба. Погледът на Симон се спря на ред 96, който разрешаваше улова от морето и яденето дори на изхвърленото от него.

- Виж, още едно несъответствие - отбеляза той.

- Какво е то?

- Защо се говори за улова в морето и яденето на изхвърленото от морето, след като ал-Кааба се намира в Мека в Хиджаз? В този район няма гори, за да се направят лодки, а камо ли рибари!

Той затвори Корана и небрежно го захвърли върху купчина книги, която всеки момент щеше да се срути. Саба го погледна неодобрително, но той не й обърна внимание.

- Авторите на Корана са били изключително изобретателни в дезинформацията. Но както се убедихме, в някои коранични редове са се промъкнали следи от сирийския произход на Мека.

- Даваш ли си сметка какво означава тази хипотеза?

- На настоящия етап вече не става дума за хипотеза. Картата поставя под въпрос двата стълба на исляма: поклонението в Мека и посоката към Мека за молитва.

- Хадж и кибла - промълви Саба.

- Баща ми е осъждал легитимността на духовното превъзходство на Саудитска Арабия. Това, което открихме, нарушава геополитиката в Близкия изток.

- Симон!

- Какво?

- Не ми е добре.

Тя се олюля над атласа и забоде нос в Персийския залив. Той я отнесе до спалнята й, сложи я с дрехите на леглото и я зави. Тъкмо щеше да затвори вратата, когато тя го попита:

- Можеш ли да пренощуваш тук?

- Ще бъда в хола.

Подскочи като коте върху подлакътника на канапето и се взря в огромното познание, пръснато на пода. Вече осъзнаваше тежестта на наследството, което му бе завещал Пол. Какво ли щеше да прави с тази информация? Как точно го засягаше тя? Симон се отпусна на дивана и се опита да заспи. Не успя, затова продължи да търси отговора в книгите.

44

Вървеше между гробовете, осветявани от пълната луна. Един войник махаше с ръце, за да го спре. Той не му обърна внимание и ускори крачка. Постовият извика на арабски и насочи оръжие. Вместо да се подчини, Симон продължи. Постъпката му бе безумна, тъй като насреща си имаше стена. Спринтира пред погледа на слисания войник, който смъкна пушката в очакване смахнатият младеж да си разбие главата. Симон се хвърли срещу камъните въпреки предупрежденията на арабина. Вместо очаквания силен удар, се озова в друг декор. Пред себе си имаше чудноват кораб от искрящо злато. Наобиколиха го мъже в черно и му попречиха да се доближи. Някой хвърли насреща му огнен жезъл.

Той се събуди.

Беше заспал върху корицата на „Кои са християните в Корана?“ от Йоаким Гнилка. Изправи се с мъка, като се подпираше на „Юдео-хистиянството, памет или пророчество?“ от Фредерик Манс, препъна се в Библията, отиде до тоалетната и изпи чаша вода.

Часовникът показваше 4,12 часа.

Надникна в стаята и се увери, че Саба спи дълбоко. Откакто го помоли да остане, той се бе вживял в ролята на покровител. Междувременно тя навярно се бе събудила, защото дрехите й бяха на купчина до леглото.

Симон се върна в хола, излегна се удобно на дивана, но не успя да заспи. Сърцето му биеше учестено, а умът му бе бистър.

След като настани Саба в спалнята, той се бе заинтересувал от назареите, населявали региона на Сирия, където е била разположена истинската Мека.

Кои са били те? Въпросът не му даваше мира.

Затова прерови справочниците, които упоменаваха тази общност.

И накрая разбра.

Както обикновено, отговорът бе в книгите.

В началото имало само един назарей или назорей и той бил Иисус; нему била дадена тази титла, защото на иврит „назир“ означава „онзи, който е предопределен“. Първите Христови последователи били наричани „назарей“, докато век по-късно римляните не наложили пренебрежителното определение „християни“. И все пак част от последователите на Месията запазили името „назарей“ или „юдео-назареи“. То подсказва произхода им, те били евреи от йерусалимската общност, чийто водач Яков праведния, братът на Иисус, бил убит с камъни през 62 година по заповед на великия жрец. Около 68 година, по време на първата война между юдеите и римляните, назареите напуснали Йерусалим под предводителството на братовчеда на Иисус, Симон, и се заселили в Сирия, в Пела, като запазили името си. През вековете техните вярвания се отдалечили от християнските, които били белязани най-вече от теологията на апостол Павел. Назареите се противопоставяли също така и на останалите евреи, защото вярвали, че Иисус е Месията, а се различавали от християните, защото не вярвали, че Иисус е Спасителят. В едно свое послание до Августин, Йероним представя доктрината на назареите като „Едновременно юдейска и християнска, без да е нито едното, нито другото“. Назареите гледали на себе си като на единствените истински евреи и единствените истински християни.

Симон дочу шум. Идваше от площадката на стълбището. Стана и забеляза сноп светлина под входната врата. Параноята не го напускаше. Трюф, който имаше усет за реалността, не помръдваше. Симон се върна на дивана и препрочете последните си бележки.

В своите трудове професорът Фредерик Манс и историкът Симон Клод Мимуни отбелязваха, че войнстващото доктринално наследство на назареите се простира чак до зараждането на исляма. Мюсюлманите, наследници на агресивната идеология на назареите, - чиято цел била отвоюването на Светите земи и възстановяването в тях на легитимния им култ и царство - разширили доктрината на назареите до универсалното месианство. Мюсюлманите не се задоволявали да завоюват само Светите земи, а като истински вярващи се смятали призвани да освободят Цялата земя от Злото! Месията, чието повторно идване се очаквало, щял да оглави войските им и да гази в кръвта на победените неприятели.

Всичко съвпадаше. Парчетата от пъзела, които Симон грижливо събираше, му позволяваха да възстанови скритата от човечеството историческа картина. Доказателствата бяха налице.

Нов шум го изтръгна от мислите му. Леко поскърцване, последвано от лай. Този път Трюф бе решил да брани територията си. Симон безшумно се приближи до вратата на апартамента. Дръжката на бравата помръдна. Той завъртя ключа и рязко отвори вратата, но нечии стъпки бързо се отдалечаваха по стълбището. Симон се втурна надолу през стъпало, на завоя се удари в стената и отхвръкна, хвана се за парапета, увеличи скоростта, стигна до изхода, блъскайки се в ъглите, и изскочи на улицата. Една кола светкавично потегли с рев на двигателя, докато вратите й са затваряха в движение. Симон не успя да види регистрационния й номер, защото такъв нямаше.

Качи се задъхан в асансьора. Трюф го чакаше на площадката и въртеше опашка. Зад него стоеше Саба по гащи и потник, с разрошена коса.

- Какво правиш тук? - сопна му се тя.

- Ти ме помоли да остана през нощта.

- Но не ти казах да се забавляваш с кучето в 5 сутринта.

- Случи се нещо друго.

Той влезе и затвори вратата. По начина, по който я гледаше, Саба осъзна, че е почти гола. Бързо се скри и след няколко секунди се появи с халат. Ала предишната картина се бе запечатала в ума на Симон.

- Някой се опита да влезе - каза той.

Саба си проправи път сред купчините книги на пода и се отпусна в един фотьойл.

- Ти си въобразяваш - отсече тя.

- И Трюф също. Той долови нечие присъствие. Някой се опитваше да влезе.

- Видя ли кой беше?

Симон поклати отрицателно глава.

- Саба, не трябва да съм край теб. Поставям живота ти в опасност.

- Не можеш да си отидеш сега.

- Напротив, не ти давам възможност за избор.

- Няма да ми диктуваш какво да правя.

- Тази работа засяга само мен. Тя води към моя произход и към убийците на родителите ми.

- Както и към произхода на Корана. Следователно засяга и мен.

- Що се отнася до Корана, загадката е решена. Неговите вдъхновители са назареите, далечните наследници на общността, основана от брата на Иисус. Те са истинските създатели на исляма. Халифите са доразвили религиозната доктрина, като се постарали да заличат всяка следа, оставена от истинските автори. Проблемът е в това, че преиначеният по политически причини произход на Корана, се е превърнал в колективна вяра, която днес изключително трудно може да бъде оспорена.

- Осъзнаваш ли чудовищността на твърдението си?

Той й предаде накратко откритията, които бе направил през нощта.

- Баща ми бе оставил доказателства, но те изчезнаха. Мустакатият, когото срещнах в Париж, потвърди съществуването им. Старинната карта на Сирия е едно от тях. Трябва да открия останалите, за да узная какво е искал да ми разкрие Пол.

Симон прибра вещите си и метна сака на рамо.

- Защо постъпваш така, Симон?

- Току-що ти обясних.

- Не смяташ, че съм достойна да науча истината ли?

- Не е вярно.

- Кажи ми истината, Симон.

- Сбогом, Саба.

- Къде отиваш?

- Далеч.

- Нека поне ти предложа чай, преди да тръгнеш.

Без да дочака отговор, тя отиде да кипне вода. Той не помръдна, не можеше да хлопне вратата зад гърба й.

- Добре, но след това си отивам.

- Защо „далеч“? - извика тя от кухнята.

- Така е по-добре за двама ни - измънка Симон.

- Какво каза? - попита тя, като се връщаше с две чаши.

- Истината е далеч от тук.

- Вярваш ли, че назареите все още съществуват?

- Ако за нещо не се говори публично, това не означава, че не съществува.

- И обратното.

- Според всичко, което прочетох, през вековете назареите непрекъснато са променяли името си - поясни той. - В Йерусалим са ги наричали „юдео-назареи“, а водачът им бил братът на Иисус. Римляните ги назовавали „християни“, а в Сирия, под ръководството на братовчед на Христос, самите те се преименували на „назареи“. През 638-а, когато завладял Йерусалим, халифът Омар се постарал да заличи всякаква следа от тяхната секта. През XIII век, в Сирия, отново започва да се говори за тях под името „нозаири“ или „нузейри“; тогава един влиятелен юрист издава фетва, призоваваща да се избият вероотстъпниците, „по-големи неверници от евреите и християните“. По-късно ги откриваме при мандеите в Ирак и Иран отново под името „назарей“.

- Ти умееш да откриваш всичко в книгите - възхити се Саба.

- Запазил съм си университетските навици.

Симон завърши изложението си:

- Много по-късно юдео-християните се появяват отново в северната част на Сирия като тайна секта, повлияна от исмаелизма: това са алауитите. Тяхната доктрина отхвърля шариата и създадените от халифите задължения на вярващите и по-точно, поклонението в Мека и посоката за молитва. Тяхната свещена книга е изначалният Коран, а не Коранът, пренаписан от халифите.

- Алауитите ли? - учуди се Саба.

Тя му обясни, че членовете на семейството ал-Асад, което управлява Сирия повече от четирийсет години, са алауити. Наложило се Хафез ал-Асад да ожени един от синовете си за дъщерята на управляващата уахабитска фамилия в Саудитска Арабия, за да получи декрет, потвърждаващ, че алауитите са мюсюлмани, тъй като сирийската конституция изисква президентът да е мюсюлманин.

- Следователно Башар ал-Асад произлиза от секта? - възкликна Симон.

- Непрекъснато се връщаме към Сирия. Там, откъдето започва всичко - потвърди Саба.

- Отговорите са в Сирия - повтори Симон.

- На твое място най-напред бих отишла в Израел и в Ливан.

- Защо?

- Ти си роден в Бейрут и твоите биологични родители са убити в атентат в този град. От друга страна, сектата на назареите е създадена в Йерусалим и именно там твоят осиновител е оставил изчезналите доказателства. Освен това Бейрут и Йерусалим са близо до Сирия. Отговорите са съсредоточени в тази част на света. Иди там, където са започнали проблемите ти.

- Портата на Месията!

- Какво?

- Моите проблеми... Те започнаха тъкмо от там. Пред тази порта.

- Какво правеше около нея?

- Бягах между гробовете.

45

- Портата на Месията е зазидана - не повярва на думите му Саба.

Симон тъкмо й бе разказал как го бяха намерили от другата страна на крепостната стена, на Площада на джамиите.

- Зная - отвърна той. - Така опровергах пророчеството, според което Месията на евреите и християните ще мине през нея.

- Как го направи?

- Само двама души могат да отговорят на въпроса: постовият и Маркус.

- Трябва да откриеш Маркус.

- Или постовия.

- Едва ли ще успееш, той навярно тутакси е преместен в Ивицата Газа.

- Остава господин X.

- Кой?

- В бележника, който намерих в дома на Маркус, имаше записани три имена на мъже, с които Пол е поддържал връзка: Келер, който беше убит; Погел, с когото се срещнах в Саарбрюкен, и господин X.

Саба наля чай и помоли Симон да седне и да го изпие.

- Как смяташ да идентифицираш някого, който предпочита да се нарича господин X?

- До името му Пол бе написал „Берлин“ и две букви: „СС“.

- Като „двеста“ с римски цифри?

- Щом говорим за римски цифри, господин X може да бъде господин „Десет“. Или на немски Herr Zehn.

- Можем да потърсим господин „Десет“ или господин Zehn, който живее на номер двеста на някоя улица в Берлин.

Саба включи компютъра, за да проучи тази възможност. Безуспешно. Тогава потърси СС в Уикипедия, после свърза двете букви с X и ключовите думи Коран, Берлин, ислям, Сирия...

Отново нищо.

- Имам нужда от повече време - каза тя. - Мога да потърся по-задълбочено, но ти трябва да се съгласиш да играем в един отбор. Ако не желаеш, тръгвай си, а аз си лягам.

- Защо поемаш този риск?

- Напомням ти, че ти разколеба устоите на вярата ми. А няма нищо по-важно от вярата. Искам сама да се убедя, че доказателствата, за които са ти споменали баща ти и мустакатият, наистина съществуват.

- Само толкова ли?

- Искам също да ти докажа, че ислямът не е създаден по политически причини.

- Всичко, което открих досега, не те ли убеди в това?

- Нарани ме, Симон, но не ме убеди. За разлика от повечето хора, аз съм сигурна, че вярата не успокоява, а тонизира. Вярата е борба.

- И ти си неин воин.

- Да, воин, който ще ти пази гърба.

46

- Открих!

Симон се събуди от вика на Саба и се надигна от канапето. През последните два часа младата жена не бе помръднала от компютъра.

- СС означава Corpus Coranicum! - съобщи тя.

- Какво е това?

Той се настани до нея. На екрана се мъдреше картата на Берлин през Google Map.

- Проект, наченат през 2007 година от Академията на науките на Берлин и Бранденбург.

Тя щракна с мишката и показа интернет страницата, на която бе описан проектът. Ръководител на Corpus Coranicum бе Ангелика Нойвирт, получила изключителните права за изследване на хилядите фотографии на древните ръкописи на Корана. Проектът има за цел да вникне по-подробно в създаването на Корана, като използва неговата първоначална ръкописна форма.

- След като Пол е изследвал етапите на създаването на Корана, той непременно се е свързал с участниците в проекта. Според мен твоят господин X е един от научните работници.

Двамата съпоставиха много статии, публикувани в интернет, и узнаха, че заради архивите, съхранявани в Corpus Coranicum, някои хора са си отишли от този свят. Откриха също така, че архивите са свързани с най-мрачните страници от историята.

47

Всичко започнало през 1859 година, когато германският учен Теодор Ньолдеке публикувал „Geschiste des Korans“. Неговата „История на Корана“, която критикувала стилистичните несъвършенства на свещения текст, спечелила наградата на Френската академия за надписи и литература[21] и се превърнала в незаменим справочник за изучаването на Корана.

Щафетата поел ученикът му Готхелф Бергщресер. Той бил специалист по арабски език и един от най-известните лингвисти на XX век; напуснал Германия между 1920 и 1930 година, когато страната постепенно била завладяна от нацизма, и започнал да обикаля света в търсене на най-древните копия на Корана. Върнал се с хиляди снимки, които били прехвърлени на микрофилми и съхранени в Баварската академия на науките. Починал през 1933 година при неизяснени обстоятелства и смъртта сложила край на опитите му да публикува филолого-критично издание на Корана. Трудовете му били иззети от агентите на разузнаването на Третия райх, сред които бил Антон Шпиталер, който си присвоил микрофилмите. Войната дала възможност на Шпиталер да направи най-голямата научна измама в историята на XX век.

На 24 април 1944 година бомбардировачите на Кралските военновъздушни сили разрушили Академията на науките на Бавария в Мюнхен, където се съхранявали четиристотин и петдесетте бобини с микрофилми. Антон Шпиталер заявил, че са изгорели, и с това сложил край на научната работа, начената от Бергщресер.

През следващите десетилетия в германския университет се противопоставили две течения - на фундаменталистите и на модерните. Първите, начело със специалистите мюсюлмани и бившите нацисти, като Антон Шпиталер, защитавали неосквернения Коран, който Бог низпослал на Мохамед с посредничеството на архангел Гавраил. Вторите поставяли под въпрос официалното издание и поддържали тезата, че също като Библията, Коранът е компилация от текстове на различни автори и от адаптирани по-древни текстове. Оскар Ландер, един от специалистите по Близкия изток от течението на модерните, доказал, че Коранът се е вдъхновил от християнски религиозни химни, съществували преди появата на Мохамед, които впоследствие били „ислямизирани“ от множество редактори. Ландер публикувал книгата си за собствена сметка и поради това тя привлякла вниманието единствено на фундаменталистите, които решили, че тезите в нея са неприемливи. Антон Шпиталер успял да издейства уволнението на Ландер от университета.

Правото за научно изследване на свещената книга се превърнало в повод за войната между някогашните участници в съпротивата и бившите нацисти, в която се отличил Кристоф Луксенберг. В своята докторска дисертация, публикувана през 2000 година, прикрилият се зад псевдоним немски учен разбудил тайната на неясните пасажи в най-старите версии на Корана. Той доказал, че изворите на Корана са богослужебни книги на сириак.

Към края на живота си Антон Шпиталер признал, че четиристотин и петдесетте микрофилма на Бергщресер не са унищожени. След като ги бил скрил от науката цели петдесет години, той ги предал на ученичката си Ангелика Нойвирт, която ги проучвала до 1992-ра, а до 2007 година също ги държала под ключ.

КНИГА IX

При превода на сириак неяснотите изчезваха. Значението на текста коренно се променяше. (...) Седемдесетте девственици всъщност бяха гроздове, а фереджето - най-обикновен колан! Заблудата бе просъществувала повече от хиляда и триста години.

48

Симон погледна часовника на Източната гара. Влакът за Берлин закъсняваше. Той тръгна по перона и се качи във вагона, който потегли едва след половин час.

Симон седеше до прозореца по посока на движението и гледаше как Париж остава назад; притвори очи, за да събере мислите си. Нов въпрос се бе прибавил към останалите.

Защо нацистите са се интересували толкова много от Корана?

Саба не пътуваше с него, защото й трябваше време, за да организира неколкодневното си отсъствие. Щеше да пристигне в Берлин, щом се освободи. Двамата не бяха успели да открият списъка на работещите по проекта Corpus Coranicum и да се опитат да идентифицират господин X. Симон се надяваше да има повече късмет на място.

Седналата до него русокоса млада жена дъвчеше дъвка и си играеше с розов смартфон с висящи по него дрънкулки, които звънтяха при всяко движение. Ухаеше на захар и съобщаваше на целия свят, че няма да пристигне навреме.

- В Берлин ли отивате? - обърна се тя към Симон.

- Да.

- Знаете ли точно в колко ще пристигнем? Според мен няма да наваксаме закъснението. Трябваше да съм на концерт в 19,30, но едва ли ще успея.

- Едва ли.

- Трябва да погледнем в сайта им. Имате ли интернет на вашия мобилен?

- Нямам мобилен.

Сякаш й бе казал, че няма обувки.

- Как се справяте тогава?

- Никой не ме чака.

Тя повдигна рамене, избра си музика и я пусна да гърми в слушалките. Явно младата меломанка бе забравила що е тишина.

Симон извади от сака си книгата на Луксенберг.

- От Корана ли се интересувате? - за пореден път се обърна към него младата дама.

- Да.

- Като оставим настрана глупостите за фереджетата и полигамията, книгата е много поетична - добави тя и спука балонче върху лъскавите си устни.

Симон мислено се опита да открие поезия в поредицата от предписания и повторения, постановени от халифите.

- Да не би да сте чели Корана? - учуди се той.

- Не, но един приятел ми говори за него. Каза ми, че стилът му е изискан....

Симон се запита как жената успяваше да го чува с подобни децибели в ушите си.

- Метафорите били много красиви...

Тя направи още едно розово балонче с перлени отблясъци и отново набра номер.

Симон се опита да се съсредоточи върху дисертацията на Луксенберг.

Филологът бе използвал метод, който не оставяше нищо на случайността. Започваше с проучване на оригиналната версия на Корана, в която нямаше нито един диакритичен знак. Луксенберг владееше отлично сириак и арабски. Той проучваше различните начини за поставяне на диакритичните знаци, като се опитваше да разчете арабските думи, за да могат мъглявите пасажи да придобият ясен смисъл. В случай на неуспех пробваше с думите на сириак. На този етап Луксенберг превеждаше арабската фраза на сириак и търсеше в литературата, написана на сириак, онази фраза, която навярно е била преведена буквално на арабски и заради това е изгубила първоначалния си смисъл.

Пиер Лафит наричаше тези фрази лексикални калки.

- Да не би да си оглушал?

- Моля?

Съседката му нагрубяваше събеседника си по телефона. Шумният й разговор пречеше на Симон, той затвори книгата и се загледа през прозореца. За разлика от екрана на телефона, през стъклото влизаше светлина и умът му се проясняваше.

Архивите на Corpus Coranicum, с чиято помощ тезата на Луксенберг можеше да бъде потвърдена или отхвърлена, бяха останали скрити в продължение на половин век от един нацист, преди да попаднат в ръцете на неговата ученичка, която на свой ред ги бе държала под ключ в продължение на петнайсет години. Щом направи това откритие, Симон осъзна колко е важен за него господин X.

49

Симон помоли да качат сандвичи и кафе в стаята му. Бе избрал хотел в съседство с Академията на науките. Възнамеряваше да будува цяла нощ.

Изгледа телевизионните новини, които, както обикновено, бяха лоши особено в Йерусалим, където ново земетресение бе взело поредната жертва и отново потъна в четене на „Die Syro-Aramaische Lesart des Koran“.

Методът на Луксенберг за проучване на Корана бе сложен, но безпогрешен. При превода обратно на сириак като по чудо изчезваха неяснотите в арабския текст. Много от кораничните редове добиваха съвсем различно значение.

Например девиците, очакващи мъчениците на джихада, се оказваха гроздове.

А задължението да се носи фередже се заменяше с покана да се сложи колан на кръста.

Авраам, Йосиф, Мария и Иисус съставляваха сърцевината на повествованието. Нещо повече, Иисус бе описан като Божието слово и очаквания Месия[22]. Препратките към християнството и Библията изобилстваха. Заемките от молитви и някои цитати бяха чисто плагиатство. Сам по себе си Коранът не бе нищо повече от богослужебна книга, антология на откъси от съществуващи преди него свещени книги, сборник текстове от Стария и Новия завет.

Симон разтърка зачервените си очи и се огледа да види колко е часът, но в стаята никъде нямаше електронен часовник. Още не се бе зазорило, градът спеше притихнал в тъмнината. Затвори книгата, пълна с трохи и показалци.

Задълбоченият, подробен и категорично революционен научен труд на Кристоф Луксенберг доказваше, че изворите на Корана могат да се открият в адаптираните на сириак богослужебни книги, предназначени за покръстването на населението на Арабия.

Когато Симон достигна до този извод, той установи, че не му остава много време за сън. Направо съжали, че помоли служителят на рецепцията да го събуди в 7 часа.

Унесе се трудно, въпреки сковаващата го умора. Беше едновременно въодушевен от откритията си и разтревожен, дори стресиран от предстоящото си посещение в Академията на науките. Защото номерата на кораничните редове, записани в тефтерчето на Пол, съответстваха на редовете, разглеждани от Кристоф Луксенберг. А това означаваше, че Пол е направил същото откритие, довело до гибелта му.

50

Симон зъзнеше до постамента на мраморната статуя на площада на Академията, в центъра на най-красивия архитектурен ансамбъл в неокласически стил в Берлин, издигнат на пресечната точка между симетрията и монументалното, но най-вече на пътя на берлинчани, които бързаха за работа. Зад гърба му се издигаше внушителната сграда на Берлинския театър. Насреща му бе Академията на науките. Сградата в стил необарок, построена в началото на XX век, Първоначално била предназначена за банка, но по-късно приютила институцията, работеща върху дългосрочни проекти. Corpus Coranicum бе един от тях.

Докато затопляше ръцете си с чаша горещо кафе, Симон наблюдаваше как върволицата служители се точи към входа на Академията: млади университетски преподаватели, възрастни професори и свежо гримирани или покрити с фереджета жени.

Симон догони една от жените с фередже и я попита:

- В Corpus Coranicum ли работите?

Тя го погледна уплашено, поклати отрицателно глава и посочи друга от пребрадените си колежки. Симон помоли колежката да го заведе при ръководителя на проекта. С недоверчиво изражение, изписано на видимата част на лицето й, жената го насочи към шефа на охраната, който разговаряше по уоки-токи. Симон му обясни, че притежава важни сведения и че трябва да ги съобщи някому. Поканиха го да почака в помещение, обзаведено с маса, няколко стола и автомат за напитки.

След няколко минути се появи мъж с любезна усмивка, губеща се в гъстата му брада.

- Какво можем да направим за вас, господин...?

- Симон Ланж. Аз мога да направя нещо за вас. Разполагам със съществена информация за изследванията ви върху Корана.

- Каква е тази информация?

- Предпочитам да говоря директно с ръководителя на проекта.

- Госпожа Нойвирт в момента е заета.

- А нейният заместник?

- Ще проверя.

Брадатият раболепно се оттегли. Симон напразно се огледа за някакъв тежък предмет. Отиде до автомата, купи кутийка кока-кола и я пусна в сака си.

Брадатият се появи петнайсет минути по-късно, но любезното му изражение беше изчезнало. До него вървеше човек от охраната.

- Господине, молим ви да напуснете сградата.

- Поради каква причина?

Охранителят го хвана здраво под мишницата. Симон нямаше сили да се съпротивлява. Остави се да го изведат под конвой през служебния вход и да го оставят на малка задънена уличка. Група скинари тутакси го наобиколи. Бяха им възложили да довършат работата.

- О, навираме си носа, където не бива! - гракна най-грозният.

Приличаше на булдог и носеше блузон с неонацистката марка „Тор Шнайдер“. Придружи думите си със силен замах, който обаче разцепи въздуха. Симон бе предугадил удара.

- Какво искате?

- Да не се мяркаш повече насам - отвърна му уязвеният нападател.

- Corpus Coranicum ли ви изпрати?

- А ти как мислиш?

Симон долавяше омраза, глупост и лошо контролирана енергия. Нямаше никакво желание да се бие, нито да строши костите на тези нещастници. Той владееше изкуството да побеждава без стълкновение.

- Познавате ли господин X? - попита ги той.

Скинарите си размениха учудени погледи. До булдога бяха застанали як върлинест тип с обръсната руса глава, който явно не усещаше студ, защото беше само по фланелка с надпис „Das Reich kommt wieder“, и дребосък със суитшърт с качулка, върху който се четеше „No surrender“. Несъмнено Симон си имаше работа с творци на перото.

- Не познаваме нито него, нито госпожа Y - избоботи булдогът.

Скинарите се захилиха.

Здравенякът хвана Симон за яката и започна да го повдига с лекотата на подемен кран. За малко да го отлепи от земята.

- Голям отворко си.

- Почакай и ще видиш - отвърна му Симон.

С пъргаво движение той изви ухото на нападателя и в ръката му се появиха банкноти от по двайсет евро. Възползва се от секундата изумление, хвърли банкнотите във въздуха, протегна ръка зад тила на здравеняка и повдигна лакътя му, с който той се опитваше да отлепи Симон от земята. Разпери хоризонтално ръце, завъртя го и го захвърли на земята.

- Ставай, Ханс, дай му да разбере! - провикна се русокосият ариец, без да откъсва очи от банкнотата, приземила се до калеврите му.

- Не споменавай имена, глупак такъв! - сопна му се Ханс, докато ядосано се изправяше.

През това време дребосъкът лазеше по земята и събираше разпръснатите банкноти. После всичко се разви със светкавична бързина. Симон блъсна Ханс върху дребния, който бе все още на четири крака, и отвори кутийката кока-кола. Гейзерът заля останалите двама, които се люшнаха назад. Симон запрати кутията върху челото на булдога и той също изгуби равновесие, защото се блъсна в един скутер. Четиримата скинари вече се мятаха в купчина, достигаща до един балкон. Симон стъпи на нечий гръб, оттласна се от нечие рамо и глава, достигна перваза на балкона, прекрачи го, влезе в някакъв хол, където старец гледаше телевизия, прекоси го, без да продума, и напусна апартамента, сградата и квартала.

51

Мъжът на рецепцията забеляза раздърпаните дрехи на Симон.

- Добре ли сте, господине?

- Налетях на банда скинари - отвърна му Симон, докато взимаше ключовете от стаята си.

- Все по-често бродят по улиците - оплака се служителят.

- За съжаление, вече навестяват и библиотеките!

Симон се затвори в стаята си.

По всичко личеше, че господин X бе общувал с Пол без знанието на ръководството на Corpus Coranicum. Възможно бе да е сред научните работници, натоварени да дигитализират снимките от микрофилмите на Готхелф Бергщресер. Дали Пол бе успял да се добере до архивите с помощта на господин X?

Симон заспа, докато четеше книгата на Луксенберг, и се събуди призори.

Направи няколко движения тай-чи, за да започне деня без стрес, и слезе да закуси. Служителят на рецепцията му подаде плик.

- Нощес някой го остави за вас.

- Кой беше?

- Не се представи.

- Ще ми го опишете ли?

- Трудно. Беше жена с фередже.

Симон се уедини в един ъгъл на ресторанта с чаша кафе и с писмото. Беше написано на ръка.

Господин Ланж,

Това, което ви се случи пред Академията, беше само предупреждение.

Настойчиво ви препоръчвам повече да не идвате в Академията на науките, да напуснете Берлин, да забравите всичко свързано с Corpus Coranicum и с изследванията на баща ви.

Истината не е лесна за откриване, а още по-малко - за казване. Един велик дзен учител е написал, че познанието не е пътят. Доколкото зная, вие практикувате дзен и медитация, така че ще разберете.

Ако се вслушате в този съвет, все още имате шанс да не изложите живота си на необратима опасност.

Ала ако продължавате да упорствате, ще ви се случат само нещастия.

Навремето имаше един човек, който можеше да ви помогне. Професор Оскар Ландер. Той публикува за собствена сметка своите студии, които допълваха проучванията на Кристоф Луксенберг. Тъй като беше уволнен от университета, той се крие, не дава интервюта и не желае да се занимава с Корана.

Би трябвало да последвате примера му. Осмелявам се да го спомена, защото рано или късно ще чуете името му. Предупреждавам ви, че не бива да се срещате с него.

Лично аз ви моля за едно: не се опитвайте да влезете отново във връзка с мен. Вчерашното ви посещение ме изложи на опасност.

Сбогом, господин Ланж.

Господин X

Симон препрочете писмото няколко пъти и се опита да проумее как да го тълкува. От една страна, авторът, който изглежда го познаваше добре, му отправяше предупреждение, а от друга, му даваше името на Оскар Ландер. Симон го бе чувал многократно по време на своите проучвания, включително и от устата на Герд Погел.

Симон се възползва от интернет услугите на хотела, за да научи повече. Откри, че Оскар Ландер е немски теолог, философ и филолог. Петнайсетгодишен получил наказание, защото отказал да членува в младежката хитлеристка организация. Завършил теология, станал директор на „Гьоте Институт“ в Сирия. След завръщането си в Германия работил в Берлинския университет. През седемдесетте години защитил дисертация върху тълкуването на няколко сури от Корана в качеството им на древни християнски псалми. Получил най-висока оценка, но Антон Шпиталер успял да издейства уволнението му от университета. Тогава Ландер публикувал за своя сметка „За първия Коран“. Продължил да работи самостоятелно, преди да се оттегли напълно през деветдесетте години на миналия век.

Симон се качи в стаята си и се обади на Саба, за да й разкаже случилото се до момента. Младата жена предложи да му помогне да открие Оскар Ландер.

- Как ще го направиш? - попита я Симон.

- А ти сам ще успееш ли? - поинтересува се Саба.

- Имам една малка идея.

- Е, щом е малка, запази я за себе си.

- Твоята да не би да е голяма?

- Нали те отведох до английския колекционер.

- Пак ли ще привикаш на помощ някой ухажор?

- Да виждаш друг начин?

- Девственица си, а имаш толкова много ухажори!

- Ако не бях, щеше да ги наричаш любовници.

- Така е.

- Симон, искаш ли наистина да ти помогна?

- Да, защо?

- Защото ако още веднъж вземеш на подбив моята девственост, няма да ме видиш повече.

52

В ранния следобед Симон слезе на гарата в Нюрнберг, големият средновековен баварски град, известен с процесите срещу висшите функционери на Третия райх.

Небето беше покрито с черни облаци.

На Саба й бяха необходими няколко часа, за да открие начин за среща с Оскар Ландер. Титулярът на Катедрата за изкуство и култура в Университета „Фридрих-Александер“ в Ерланген-Нюрнберг, който работеше в ЮНЕСКО, й бе казал, че Ландер живее в Нюрнберг. Професорът продължавал да работи в най-голяма секретност и отказвал всякакви интервюта. Никой не знаел точния му адрес, но с известна доза късмет можел да бъде срещнат по време на ежедневните му разходки между 15 и 16 часа.

- Нюрнберг е голям град - скептично отвърна Симон.

- Да, вторият по големина в Бавария - поясни Саба. - Оскар Ландер се интересува от две неща: Музея на Нюрнбергския процес и Документационния център. Разхожда се от единия до другия.

- Как да го позная?

- Като се обърнеш към всички мъже с интелигентен вид над осемдесетгодишна възраст.

Симон обикаляше уличките на града и докато в главата му звучеше „Канонът“ на Пахелбел, заваля дъжд. Той побърза да се скрие в Мемориала на трибунала, превърнат в музей, където имаше изложба. Надяваше се дъждът да му помогне да попадне на Оскар Ландер, в случай че той също бе потърсил сушина.

Огледа се и видя възрастен човек с огромно чело, застанал пред фотографията на обвиняемите в процеса през 1946-а. Умореният му поглед зад големите стъкла на очилата се плъзгаше по лицата в черно-бяло на Гьоринг, Хес, Фон Рибентроп и Кайтел, седнали на първия ред.

- Професор Ландер?

Мъжът се обърна за миг, без да му отговори, и отново съсредоточи вниманието си върху снимката. Симон разбра, че е попаднал на човека, когото търсеше.

- Аз съм синът на Пол Ланж.

- Какво искате? - поиска да узнае старецът.

- Познавахте ли баща ми?

- Не. А сега ви моля да ме оставите да разгледам изложбата на спокойствие.

Симон му препречи пътя.

- Вие можете да ми дадете отговорите, които пряко ме засягат.

- Не давам интервюта.

- Герд Погел ми довери, че единствено вие, баща ми и Кристоф Луксенберг сте се осмелили да разкриете произхода на Корана.

Ландер се огледа, за да се убеди, че никой не можеше да чуе разговора им.

- Какво бихте искали да узнаете?

- Защо попадаме на нацисти, щом започнем да проучваме историята на Корана?

- Това засяга ли ви лично?

- Търся убийците на баща си.

- Баща ви е работил върху Корана?

- Върху Корана и върху една старинна карта на Сирия.

- И вие смятате, че е попаднал на банда неонацисти?

- Опитвам се да намеря връзката. Затова ви питам.

- Тогава трябва да се върнете назад във времето, към Ернест Рьонан.

- Какво? Към човека, дал името на кръжеца.

- Какъв кръжец? - попита Ландер.

- Клуб за история на религиите в Париж, който моят баща посещаваше.

- Ернест Рьонан е въвел историко-критическия метод при прочита на Библията - поясни Ландер. - Затова платил висока цена. Папа Пий IX осъдил трудовете му, които поставяли под въпрос свръхестествения характер на християнското откровение. Уволнили го от Колеж дьо Франс...

- Дали трудовете му са имали нещо общо с исляма?

- „Не бих казал, че ислямът е преследвал свободната мисъл по-жестоко от другите религии, но бих казал, че го е правил по-успешно. Той е превърнал победените от него страни в пространство, недостъпно за рационалната култура на духа“, това са думи на Ернест Рьонан - продължи Ландер, - произнесени през 1883 година на лекция в Сорбоната. Ако днес изкажете подобна мисъл, в следващите десет минути ще ви обвинят в ислямофобия. През последните сто и петдесет години Библията се изучава с помощта на историко-критическите методи, но и дума не може да става същите методи да се приложат при анализирането на Корана. Много е опасно.

- И все пак вие сте поели този риск и сте публикували книга по въпроса.

- Вече не говоря по темата публично.

- Не разбирам защо нацистите са проявявали интерес към Корана и исляма. Нали са смятали арабите за нисша раса?

- Не се лъжете, нацистите са гледали на арабите като на почетни арийци, поставяли са ги наравно с японците. Високопоставените нацистки функционери са имали своите съображения да не критикуват исляма. Знаете ли кои са били трите предмета, които Хайнрих Химлер неизменно държал на бюрото си?

- Предполагам "Mein Kampf".

- Да, в луксозно издание. И още?

- Пистолет „Люгер“? Капсула цианкалий?

- Не. Зелен молив, както повечето висши сановници на Райха. И един Коран.

Симон го погледна учудено.

- Нито Химлер, нито Хитлер са били мюсюлмани - отбеляза Ландер. - Но те са се отнасяли към исляма с уважение, каквото не са засвидетелствали на християнството, защото са го упреквали, че то е отдалечило германците от техните арийски корени и ги е превърнало в безволеви същества.

-Убеден съм, че баща ми, който ме е осиновил, когато съм бил на две, е правил проучвания върху исляма, за да открие убийците на моите биологични родители, загинали преди трийсет години в атентат в Бейрут.

- Съдбата на вашето семейство е трагична - съчувствено рече Оскар Ландер.

- На всичко това трябва да се сложи край - отсече Симон.

- Странно... преди време бях във връзка с един германец, който се бе заел с подобни проучвания със същата цел.

- Как се казваше?

- Маркус Кершнер.

- Маркус! - не повярва на ушите си Симон. - Той е приятел на баща ми!

- Навярно му е помагал.

Ландер отново се огледа подозрително.

- Мислите ли, че не са ви проследили?

- Едва ли. Какво по-точно искаше Маркус?

- Същото, което и вие. Да разбере как е създаден Коранът.

- Стана ли дума за нацистите?

- Той проявяваше особен интерес към онзи период от историята, който не се преподава в училище.

- Кой по-точно?

- Следвоенният период, когато някои нацисти напуснали Германия и потърсили убежище в Египет, Ирак и Сирия. Там те намерили ново призвание: подпомогнали създаването на партията БААС, нейното идване на власт, поощрявали арабския национализъм, джихада, борбата срещу евреите и американците. Някои от тях дори приели исляма. Знаете ли, че в списъка на най-продаваните книги в Сирия "Mein Kampf"  е на шесто място.

- Трудно ми е да повярвам, че ислямът е привличал до такава степен Хитлер и Химлер.

- Техният интерес към Корана не е бил от духовно естество, те изучавали единствено неговото идеологическо въздействие. Хитлер възложил на Химлер да създаде работна група, която да проучи големите свещени текстове като Библията, Корана, северните митове и египетската митология. Идеята на Фюрера била да вземе най-доброто от тях, за да създаде новата религия на германския народ.

- Най-доброто ли? - подхвърли Симон.

- Най-ефективното. Използвали текстовете като работни инструменти. Хитлер разбрал, че за да си осигури тоталната поддръжка на народа, трябвало да му въздейства с прости и бинарни идеи, да събуди войнствения му инстинкт, да го привлече, да го омае, да му даде надежда. Затова използвал вековните рецепти за обработка на съзнанието. Химлер бил на мнение, че Коранът е практично и привлекателно помагало за войниците.

- След като нацистите са се интересували толкова много от Корана, защо са се противопоставили на научните изследвания за произхода му?

- Хитлер открил в него своите ключови идеи като желанието за завладяване на света, посочването на изкупителната жертва, обещанието за рая на загиналите воини. Той създал нова месианска религия с нейната догма, пророк и царство. Затова не можел да си позволи да остави учените да работят свободно и да разкрият историческите механизми на появата на Корана. Въздействието на Свещената книгата би било много по-слабо, ако се отрече нейният божествен, легендарен, митичен произход. Научните изследвания дори биха разкрили измамата, върху която е изградена "Mein Kampf" както и начина, по който Хитлер си е присвоил религиозните методи за целите на идеологическата обработка. Слушайте, не мога да остана повече тук.

Ландер бе непрекъснато нащрек.

- Само това ли казахте на Маркус?

Професорът се поколеба. Явно имаше още нещо.

- Какво ще добавите? - настоя Симон. - Че убийците на моите родители са били нацисти ислямисти?

- Нека най-напред излезем оттук.

- Имам чувството, че обикалям в кръг - въздъхна Симон.

- Истината е в центъра на спиралата. Колкото повече кръжите, толкова повече се приближавате до нея.

53

Дъждът продължаваше да вали. Двамата взеха автобуса. Оскар Ландер седна в дъното, за да наблюдава качващите се пътници.

- Защо решихте да ми помогнете, професоре? - попита Симон.

- Щом Герд ви е дал моето име, това означава, че мога да ви имам доверие и да бъда ваш екскурзовод.

Професорът обясни къде отиват:

- Ще ви заведа в един музей, където постоянната изложба се нарича „Магия и насилие“. Тя показва как нацистката партия фанатизирала хората, като ги събирала на конгреси, наподобяващи тържествени литургии. Механизмите на омагьосването са разгледани най-подробно.

Автобусът ги остави недалеч от музея.

Симон се опита да обхване с поглед огромния площад, простиращ се върху три хиляди и осемстотин декара, на който някога се провеждали нацистките паради. Сега наоколо бяха построени жилищни комплекси, а част от трибуната бе превърната в амфитеатър за концерти.

- Погледнете напред! - ненадейно извика Ландер.

Симон се подготви да посрещне атака, но бързо осъзна, че професорът му сочеше площада.

- Оттук са се издигали дирижаблите „Цепелин“ - поясни Ландер. - Всяка година на конгресите на нацистката партия, които траели цяла седмица, присъствали един милион души. Архитектурата е вдъхновена от Римския колизеум, за да насочва погледите на публиката към подиума, от който Хитлер произнасял речите си.

Влязоха целите вир-вода в Документационния център. Симон забеляза, че е бил открит през 2001 година.

- Необходимо е време, за да се приемат ужасите на историята - вметна той.

- А е толкова лесно да се избегнат - въздъхна Ландер.

- Лесно ли?

- Трябва само да се вслушаме в предупрежденията. Още през 1929 година папа Пий XII заявил, че всичко ще завърши зле. Той се учудвал как в Германия никой нищо не забелязва и се питал дали някой там е прочел "Mein Kampf", „книгата, от която ти настръхват косите“.

- Навярно трябва да си зададем същия въпрос за Корана?

- Просветените хора отдавна бият тревога.

- Кои например?

- Андре Малро написа през 1956 година в „Тайм Магазин“, че вече е късно да се спре нашествието на исляма, което носи насилие и тирания и е подценявано от неподготвения Западен свят, където няма истински държавници. Клод Леви-Строс в „Тъжни тропици“ изобличава липсата на толерантност у мюсюлманите и ни предупреждава, че ислямът проповядва унищожението на друговерците. Карл Густав Юнг заявява през 1936 година, че религията на Хитлер е твърде близка до исляма, след като обещава Валхала, възхвалява битките и саможертвата и на свой ред обявява евреите за изкупителна жертва.

- И все пак при мюсюлманите съществува някаква духовност, макар тя да не е съизмерима с универсалната доброжелателност на будизма - опита се да възрази Симон. - Суфистите например проповядват благосклонен и толерантен ислям, който...

- Който няма нищо общо уахабизма - прекъсна го Ландер. - Злото се проявява, когато религията започва да служи на политическата власт или на териториалните претенции.

- Следователно Коранът е опасен, така ли?

- Проблемът не е в самия Коран, а в статута, даден му от първите халифи: той е божествен, съвършен, продиктуван на арабски, езикът на Бога. Този статут днес пречи на догмата да се реформира, а тя се противопоставя на изповядващите различни религии да живеят заедно. Опитът да я реформирате означава да се изправите срещу Аллах. Навремето халифите умишлено създали легендата за вечния и съвършен Коран, защото трябвало да укрепят властта си и да обединят завладените от тях територии. Най-напред обявявате за врагове всички, които не са от вашата вяра, сетне ги унищожавате, защото такава е волята на Бога и на Фюрера. Не ви говоря празни приказки, тъй като съм бил едновременно мишена на нацисти и ислямисти.

- Като моите родители.

- Проблемът е в това, че никой никога не открива престъпниците. Те или се самовзривяват със своите жертви, или прикриват престъпленията си като злополуки. Чували сте навярно за Готхелф Бергщресер?

- Специалистът заснел първия Коран?

- Точно така. Той умря „при злополука“, докато изкачвал масива Вацман. Неговите микрофилми, които бяха най-красноречивото доказателство, че Коранът не е паднал от небето, бяха иззети от специалисти по исляма - нацисти; най-напред от Ото Прецъл, а после от Антон Шпиталер, който ги криеше в продължение на петдесет години.

-Нали Шпиталер ви прогони от университета? -попита Симон.

- Осмелих се да се усъмня в твърдението му, че е изгубил микрофилмите - отвърна Ландер.

- Разбира се, че не е за вярване.

- Трудно е да повярва човек, когато в историята се преплетат войната, шпионажът, престъпленията и религията. Хлапетата биха изпаднали във възторг, ако им я преподават точно такава в училище.

- Не виждам как един преподавател би казал, че "Mein Kampf" и Коранът си приличат - вметна Симон.

- При все това историческите факти са налице. Хитлер подновил стратегията на сближаване с арабските страни, предприета от кайзер Вилхелм II, като изпратил на посещение в тях висши функционери на Райха. Част от програмата на нацистката партия била разпространяването на европейския антисемитски модел сред мюсюлманите, с цел да ги противопостави на евреите и ционизма. Преди началото на Втората световна война двама мюсюлмански лидери, главният мюфтия на Йерусалим, Амин ал-Хусейни, който поддържал тесни връзки с Хитлер, и египтянинът Хасан ал-Банна, основателят на „Мюсюлмански братя“, разпространявали нацистката идеология сред арабите. По време на войната хитлеристката пропаганда се стремяла да докаже, че Райхът и арабско-мюсюлманският свят имат общи интереси и призовавала към свещена война срещу евреите, комунистите и англичаните. Тя използвала текстове от Корана, за да възвеличи достойнството и единството на мюсюлманите и да ги призове да тръгнат на бой срещу неверниците. Радио Берлин имало по две емисии на арабски всеки ден, а в градовете редовно се разпространявали ислямистки позиви. Сега осъзнавате ли защо нацистите не понасят някой да критикува Корана, пък бил той от дипломатическите кръгове или от научните институти?

- Нацислямисти е твърде мъгляво като определение - заяви Симон, все така обсебен от мисълта да открие убийците на родителите си.

- Терминът много ми харесва.

Ландер отведе Симон встрани от неколцината посетители на изложбата.

- За да намерите убийците на семейството си, трябва да се върнете назад във времето - додаде Ландер. - След войната Райнхард Гелен създал BND, западногерманските тайни служби. Той бил офицер от Вермахта и назначил стотици бивши нацистки агенти, които продължили да се борят срещу настъплението на комунизма в арабските страни, като за целта използвали исляма. Въпросните агенти работели в тайните служби и пропагандните институции на арабските държави и били дори в армиите, нападнали Израел. Службите за сигурност в Египет използвали като съветници над сто бивши есесовци, грижливо подбрани от офицер от Waffen-SS. В Сирия имало непрекъснати сблъсъци между нацистите и властта. Според оцелелите от Третия райх, Хитлер не бил изгубил войната срещу евреите. Тя продължавала в арабските страни. Чели ли сте „Протоколите на сионските мъдреци“?

- Те са фалшификат - отсече Симон.

- Разбира се, че е така, но се представят като план за завладяването на света от евреите и франкмасоните. Създадени са по поръчка на руската царска тайна полиция като пропаганден инструмент срещу евреите. Николай II отказал да ги използва, ала Хитлер ги цитирал в „Main Kampf" за да внуши на читателите въображаем еврейски заговор. Въпросният фалшификат бил основното пропагандно средство на Третия райх, което Насър не се поколебал да използва в Египет! Нарочно наблягам на това тайно разбирателство и съглашателство, за да схванете тактическите и политическите причини, поради които нацистите винаги са били против оспорването на устоите на Корана. Ала тези идеологически, породени от обстоятелствата връзки не могат да засенчат факта, че повечето мюсюлмани в съюзническите страни са се борили срещу нацизма. Някои от тях дори са криели и спасявали евреи.

- Аз търся убийци, а не праведници - заяви Симон.

- А аз съм историк, а не полицай - отвърна му Ландер.

- Трябва ли да разбирам, че виновниците за смъртта на родителите ми се крият в Египет или в Сирия?

- Ако тръгнете на лов за гризли, ще заминете за Северна Америка, а не за Африка.

- Вярвате ли, че връзките между ислямските активисти и наследниците на нацизма са все така тесни?

- „Днес слънцето на Аллах грее над Запада“.

- Моля?

- Това е заглавието на бестселъра, написан от една германска историчка, специалистка по исляма.

Симон призна, че не е чувал за него.

- Това е пропагандна книга, която смесва арабската култура с мюсюлманската религия. Авторката приписва на исляма научните открития на арабската цивилизация и го възхвалява върху цели четиристотин страници.

- Как се казва тя?

- Зигрид Хунке. През 1941 година защитава докторската си дисертация в Берлин под ръководството на Лудвиг-Фердинанд Клаус, един от водещите теоретици на расовото превъзходство на арийците. По време на войната Хунке става член на нацистката партия. Приятелка е на Химлер и споделя неговите възгледи. До смъртта си през 1999 година тя продължава да твърди, че Европа трябва да се освободи от християнството, за да се умиротвори.

Оскар Ландер се огледа за пореден път и заговори още по-тихо:

- В наши дни конфликтът вече не е между участници в съпротивата и бивши нацисти, а между учени и мюфтии. Учените успяха да докажат, че източникът на Корана е езикът сириак и че той е заимствал текстовете на християнските религиозни химни. Но тази теза е неприемлива за мюфтиите.

Оскар Ландер хвърли поглед през рамото на Симон.

- Сигурен ли сте, че не са ви проследили?

- Право да ви кажа, от една седмица насам имам чувството, че някой непрекъснато е зад гърба ми.

- Не е трябвало да търсите среща с мен. Луксенберг се крие под псевдоним, а аз - не.

- Два пъти ме нападнаха скинари. Вторият път беше вчера, близо до Corpus Coranicum. Оттогава много внимавам.

- Corpus Coranicum? Там, където се съхраняват микрофилмите на Готхелф Бергщресер!

- Баща ми е бил във връзка с някого в Академията на науките. С някой си господин X. Говори ли ви нещо?

- Не, познавам единствено Ангелика Нойвирт. Тя получи изключителното право да изследва снимките на Бергщресер със задачата да направи първо официално издание на Корана през 2025 година!

- Цял век на разположение, за да се разтълкуват едни снимки? - възкликна Симон.

- Нищо не очаквам от изводите на Нойвирт - въздъхна Ландер.

- Дългата ръка на Corpus Coranicum стигна ли и до вас? - попита Симон.

- Атаката бе медийна. Ангелика Нойвирт нападна моите трудове и трудовете на Луксенберг в „Journal of Islamic Studies“, списание, финансирано от Саудитска Арабия. Нашият прочит на ислямския рай смущава онези, които изпращат джихадистите на смърт.

- Маркус не ми е споменавал нищо от това, което ми разказахте.

- Навярно се е опитвал да ви предпази.

- Какво още трябва да знам?

- Да бъдете внимателен.

- Връзката ви с Маркус единствено до уроци по история ли се свеждаше?

- Млади човече, ислямът процъфтява не само върху благодатната почва на отстъпчивостта на управляващите и бедността на народите, а най-вече върху невежеството. Налага се да промените начина си на мислене, за да се ориентирате по-добре. Маркус ме потърси именно за това. Но начинът на мислене не се променя за две минути, като в телевизионно студио.

- Дайте ми някаква насока.

- Мога единствено да ви предам научната истина. Маркус ще ви даде останалите отговори.

- Имате ли представа къде е той?

- Не. Трябва да тръгвам.

- Последен въпрос: Маркус говорил ли ви е за мен?

- Веднъж ми каза, че синът на негов приятел ще донесе истината със себе си. Мисля, че говореше за вас.

- Това ли е всичко?

- Спомням се една подробност. Маркус беше убеден, че синът на неговия приятел...

Думите на Оскар Ландер бяха прекъснати от глух шум и викове. Едно стъклено пано се бе отделило от опората си и за малко не нарани жена с дете. Ландер, който се бе вкаменил, се наклони напред с изражение на почуда, после бавно се преви одве и започна да се свлича. В последния момент Симон успя да го задържи, без да е необходимо да се пита какво се бе случило.

Дълъг нож бе забит в гърба на Ландер. Острието го пронизваше от край до край. То бе проболо сърцето му и кръвта пръскаше краката им.

Настъпи паника, чуха се още викове.

Симон положи на земята бездиханния Оскар Ландер и отдели три секунди време, за да вземе тежкото решение: да дочака полицията или да избяга.

И в двата случая щеше да бъде обвинен.

Във втория случай щеше да остане на свобода.

Когато полицията пристигна, него вече го нямаше.

КНИГА X

Обясних й, че не съм Месията. На което Саба отвърна, че зависи за кой Месия става дума!

54

В самолета на път за Тел Авив в съзнанието на Симон непрекъснато изникваше сцената на убийството на Оскар Ландер. Защо не бе успял да го предусети и предотврати, след като толкова добре владееше изкуството да отклонява вниманието? Убийците бяха съчетали падането на стъклото с жестокото нападение. Необходима бе невиждана сила, за да се прободе тялото на жертвата от край до край.

А той дори не бе видял лицето на извършителя.

Убийците бяха отстранили един неудобен учен и бяха превърнали сина на Пол Ланж в заподозрян. С един куршум удариха два заека. Какво коварство!

Изчезвайки от местопрестъплението, Симон не се ли бе самообвинил, но в замяна си бе запазил възможността да открие Маркус. Той бе тичал до гарата. Пристигна в Берлин с влак. Веднага се обади на Саба. Без да му задава никакви въпроси, тя му каза да я чака в Берлин. Оттам двамата щяха да излетят за Израел. Израел бе най-сигурното и най-подходящото място да продължат издирванията си. Когато я видя в салона на берлинското летище, Симон повярва във вълшебната си дарба. Той бе в състояние да извика Саба, когато имаше най-голяма нужда от нея.

„Повече няма да ти организирам срещи с хора“, пошегува се тя, като имаше предвид сър Колдуел и Оскар Ландер.

Преследваният от назареите и нацислямистите Симон се питаше кога ли ще дойде неговият ред.

- Ще издържиш ли? - загрижено попита Саба, когато най-сетне се качиха в самолета.

- Нямам друг избор. Налага се да продължа напред, за да не потъна. Няма смисъл да окайвам съдбата си.

- Всичко ще се изясни.

- Какво те кара да мислиш така?

- Помисли колко неща откри за една седмица. Ако продължаваш в същия дух, скоро ще откриеш тайната на произхода си.

- Не ми се подигравай!

- Щях ли да съм до теб в самолета, ако не бях убедена?

- Хората около мен умират. Маркус навярно също не е между живите.

- Избиват семейството ти и всички, които са били във връзка с него, за да попречат на истината да излезе наяве. Твой ред е да сложиш край на черната серия, Симон.

- Но как? Дори да открием убийците, какво ще се промени?

- Не ти ли се струва, че залогът е много по-голям?

Той разгърна томчето с евангелията, което бе принадлежало на баща му. Опитваше се да възстанови върху какво е работил Пол, като правеше връзки между неговите ръкописни бележки. В полетата неизменно се появяваха четири ключови думи: „секта“, „Симон“, „Сирия“ и „Курайш“.

Саба го остави да гради хипотези и се задълбочи в документите на ЮНЕСКО, които бе взела със себе си. Интересуваше се от подписването на резолюция, която да позволи създаването на Институт за опазване на архитектурното наследство на Стария град в Йерусалим, финансиран от Европейската комисия, и бе убедила началниците си, че проектът изисква тя спешно да замине за Израел.

- „Моето царство не е от тоя свят“ - неочаквано подхвърли Симон.

Саба се обърна към него с въпросително повдигнати вежди.

- Иисус казва това в Евангелието на Йоан. Баща ми е подчертал този текст.

- И какъв е твоят извод? - поде Саба.

- Иисус никога не е бил изразител на доктрина, която изисква власт, разделяща света на добри и лоши. Той проповядва духовност, революция вътре в нашите души. Съгласна ли си?

- Съгласна съм.

- Назареите обаче, макар да твърдели, че са последователи на Иисус, се стремели да установят Божието царство на земята! Какво се е случило междувременно, та доктрината на учителя да започне да се отличава от доктрината на учениците?

- Ами няколко събития, които са променили възгледите им, като убийството на Яков, войната срещу римляните, изгнанието в Сирия, разрушението на Храма, потушаването на въстанието, предвождано от Симон бар Кохба, неуспешните им опити да си възвърнат земята на Давид. Всичко това може да е довело до радикализирането на част от назареите - поясни Саба.

- И до подготовката им за реванш - добави Симон.

- Добре, но кога е станало това?

- През VII век, да речем. По онова време арамейските и арабските племена били смазани от персийската и византийската империя. С помощта на богослужебни книги с текстове от евангелията назареите успели да ги убедят да се обединят, за да си отвоюват Йерусалим. През 630 година Мохамед и курайшитите от Сирия застанали начело на обединените племена. Начинанието им се провалило, но през 638 година първият халиф успял да превземе Йерусалим, като по този начин лишил назареите от победата и превърнал в Коран богослужебните книги, допринесли за обединението на племената.

- И така ги принудил да чакат по-добри времена - заключи Саба.

- В контекста на стремежа за завладяване на територии, Месията на назареите не е нищо повече от Пратеник, чието завръщане е знакът за началото на бойните действия. Не той е Спасителят, а вярващите в него, превърнали се във войници. Това е доктрината, поддържана от Корана.

- Този Коран не ми е присърце - възрази Саба.

- Не можеш да вярваш в Корана, като приемаш това, което ти харесва, и отхвърляш онова, което не ти харесва.

- Главата ме заболя от твоите приказки - оплака се Саба.

- Не се прави на глупачка.

- Поне тези думи можеше да си спестиш. Какво има?

- Виждаш ли онзи тип... три реда пред нас? Той ни наблюдава.

Симон посочи голяма олисяла кръгла глава, стърчаща над смъкнати рамене.

- Сигурен ли си?

- Непрекъснато се обръща назад.

- Навярно ме е харесал.

- Избери си някой друг пътник.

- Защо?

- Ще го накарам да изчезне. Хайде, който и да е.

Тя посочи олиселия.

- Защо точно него?

- Ти мислиш, че ни шпионира, а аз, че ми хвърля погледи. Това са две основателни причини да се отървем от него.

- Окей.

Симон закри очите на Саба с черна маска за сън и започна да изрича магически заклинания. Когато Саба отвори очи, мъжът беше изчезнал.

- Отишъл е до тоалетната - предположи тя.

- Не.

- Върни го. Веднага!

Той закри очите й с длан и отново изрече вълшебни думи. Няколко секунди по-късно мъжът отново седеше на мястото си.

- Как го направи? - удиви се тя.

- Първото правило на илюзиониста е никога да не разкрива триковете си.

- Хайде, разкрий ми поне този.

- Няма.

- Тогава направи го пак.

- Второто правило на илюзиониста е никога да не повтаря номера си. Но мога да ти покажа друг. Още по-труден.

- Давай.

Очите й блестяха.

- Обзалагам се на една вечеря в ресторант, че мога да те целуна, без да те докосвам - заяви Симон.

- Приемам.

Той докосна с устни нейните и се отдръпна.

- Не успях! - весело възкликна той.

Тя го сръга възмутено в ребрата и му препоръча да продължи да си чете евангелията. Не беше оценила по достойнство номера му.

55

Йерусалим.

Тройно свещеният град.

Всички монотеистични религии приемаха, че тук Авраам е извършил своето жертвоприношение. Йерусалим бе най-голямата светиня за еврейската и християнската религии и третото свещено място за исляма след Мека и Медина.

Щом приближиха града, Саба се умълча, сякаш Йерусалим имаше особено въздействие над нея. Симон го забеляза.

- Това е ефектът „Йе’лем“ - обясни тя. - Той не е град като другите. Обичам тази земя.

- Повече от Мека и Медина?

- Преди да избере Мека, по време на хиджра[23] Мохамед препоръчвал на вярващите да се молят в посока на Йерусалим. Оттук той се възнесъл на небето.

- На същия кон, който отнесъл Авраам!

- Забележката ти е саркастична - докачи се Саба.

- Напротив, намирам, че муле с женска гръд, орлови крила и паунова опашка е много удобно транспортно средство.

- Йерусалим нищо ли не представлява за теб?

- Разбира се, че представлява много неща, включително и култа към Шалем.

- Шалем? - учуди се Саба

- Богинята на съзиданието и на залязващото слънце на ханаанците. Тя е дала името на града през третото хилядолетие преди Христа.

В този момент Шалем упражняваше могъществото си на хоризонта. Въздухът бе свеж. Двамата бяха пристигнали следобед в Тел Авив и бяха взели автобуса за Йерусалим, оставяйки зад гърба си шумната модерна столица, за да отидат в кипящия от туристи античен град.

Безводните голи пейзажи, простиращи се между двата града, приканваха към смирение, вглъбяване и молитва. Човек разбираше защо Господ ги е избрал, за да напише сред тях Своята история. В пустошта, обляна от светлината, която сякаш обичаше тази земя повече от всяка друга, заселниците засаждаха зеленчукови и овощни градини и отправяха молитви.

Симон и Саба оставиха багажа си в хотела в Стария град, където Саба обикновено отсядаше, когато бе командирована от ЮНЕСКО. Без за губят време, двамата тръгнаха да търсят Маркус. Германецът не си беше у дома. Саба разпита съседите. Никой не го беше виждал, откакто апартаментът му бе обран.

Преди да поемат обратно към хотела, двамата се поразходиха, за да се насладят на трескавия живот в Стария град. Симон намери бара, в който се бе напил. Барманката, която им бе сервирала и която познаваше Маркус, не беше на смяна. Казваше се Талия и щеше да бъде на работа на следващия ден.

Симон изпълни изгубения бас, като покани Саба на вечеря.

- Все ще го срещнем някъде - успокои го тя. - Твоят приятел не остава незабелязан.

- Дали наистина ми е приятел?

- Съмняваш ли се?

- Приятелят винаги е до теб, когато имаш нужда от него, без да задава въпроси и без да поставя условия - уточни Симон.

- Като мен, например.

Саба носеше прилепнала към матовата й кожа черна рокля с деколте на гърба. Добре оформените й бухнали коси падаха върху голите й рамене. Ръката й кацна като перце върху ръката на Симон, който взе чашата, за да прикрие смущението си.

- Недей да пиеш - рече тя. - Не забравяй, че неприятностите ти започнаха заради пиенето.

Симон не се възпротиви. В този момент той би направил всичко, което тя пожелае, включително да пее караоке на арамейски. Освен това Саба имаше право.

Заради алкохола той не само се бе озовал на Площада на джамиите, но и не помнеше нищо.

- Утре ще те заведа при Купола на скалата - съобщи й той.

- Ако успеем да стигнем до там.

- Маркус ми показа нещо, което искам да видиш.

Саба изглеждаше заинтригувана, но той си замълча.

Двамата бяха единодушни, че Йерусалим съхранява останките на многобройни цивилизации, че е белязан от историята и религиите, че е събрал различни, дори противоположни раси и вероизповедания, че е същинско врящо гърне на богатство и конфликти, където за всеки камък някой претендира и всяко пространство трябва да се отвоюва. Никой не оставаше безразличен към този град, нито Саба, която долавяше в него полъха на Аллах, нито Симон, който виждаше в него средището на човечеството.

- Как успя да скриеш пътника в самолета? - попита Саба, когато привършиха вечерята.

- Наблюдавах го.

- Е, и?

- Видях, че става на всеки четвърт час, за да проверява съдържанието на чантата си в багажника зад нас.

- Защо му е притрябвало?

- Защото страда от обсесивно-компулсивното разстройство. Някои проверяват дали са затворили кранчето на газта. Той проверява съдържанието на чантата си. В началото помислих, че носи бомба. Но той пътуваше с жена си и сина си. Камикадзетата все още не работят семейно.

Върнаха се в хотела около полунощ. Черни мисли налегнаха Симон. Имаше чувството, че никога не ще открие Маркус.

- Утре ще отидем на всички места, които Маркус редовно е посещавал - опита се да го ободри Саба. - Все ще срещнем някой, който знае нещо. Освен това не забравяй, че имаш дарба. Способен си да накараш хората да се появят.

- Има един трик, който никога не ми се получава - каза той, когато стигнаха до нейната врата.

- Иди да се упражняваш в стаята си, преди да го приложиш върху мен.

56

Слънцето освети митичния декор на Библията и Корана. От прозореца на хотела можеше да се види Куполът на скалата, свързан с жертвоприношението на Авраам и с възнесението на Мохамед, куполът с иглата на джамията Ал-Акса, назъбените стени на Храмовия площад и Елеонския хълм, откъдето се възнесъл Иисус.

По време на закуската Симон сподели какво вълнение го бе обхванало, докато се бе любувал на панорамата.

- Ние носим в гените си Храмовия хълм - заяви Саба, докато отхапваше от намазаната филия.

- Храмовият хълм ли? - удиви се Симон.

- Защо, да не би да казах някоя глупост?

- Не, просто съм учуден, че използваш еврейското, а не мюсюлманското определение.

- Не е ли все едно дали ще кажа „Храмовият хълм“ или „Благородното светилище“.

- Не съвсем.

- Вече знаеш, че не съм като другите.

- До такава степен, че да се изразяваш като еврейка?

- Опитваш се да ме предизвикаш ли? Соломоновият храм е бил построен много преди мюсюлманите да издигнат техния. Поне това трябва да признаем на евреите.

- Мислех си, че щом една земя е отвоювана от неверниците и е станала мюсюлманска, тя навеки се смята за такава, защото е върната на Бога - поясни Симон.

- Ти май се опитваш да обориш вярата ми като кретените, които гледат на всички мюсюлмани като на тъпоумни ислямисти - обиди се тя.

- Не, но установявам, че ти защитаваш религията си по странен начин.

- Защитавам религията така.

Тя чевръсто смъкна ципа на жилетката си и я разтвори, за да покаже синьо-бялата фланелка на ЮНЕСКО, опъната върху щедрата й гръд.

- Нямам пръчки динамит, а сърце. Не изпращам фетва, а имам мисия, възложена ми от организация, чиято цел е сближаването на народите.

- Сближаването е факт, но разбирателството е проблематично.

- Не си играй с думите, Симон, става отегчително!

- Не мога да кажа на черното бяло. Преди да се нарича Израел, Палестина е била страната Ханаан, дадена преди няколко хиляди години на Авраам от Яхве. Това парче земя е владяно от ханаанците, евреите, асирийците, вавилонците, филистимците, персите, гърците, римляните, сасанидите, византийците, арабите, кръстоносците, мамелюците, отоманците, британците...

- Уф, умори ме още от сутринта!

Саба беше повишила тон и привлече вниманието на околните.

- При това положение на кой народ принадлежи столицата? - продължи Симон.

- Убедена съм, че знаеш.

- С дух и с истина[24] - заяви Симон.

- Какви ги дрънкаш?

Тя всеки момент щеше да избухне.

- Така Иисус отговарял на хората, които го питали къде трябва да се молят по времето, когато Големият храм бил в ръцете на платените от римляните жреци.

- Твоят Иисус се е опитвал да излезе сух от водата.

- Нормално, той е вървял по нея.

- Колко забавно! Във всеки случай неговите дарби и красиви думи не са му помогнали да прогони узурпаторите от храма.

- Той не е бил нито воин, нито фанатик.

- Това пътуване май ще разпали християнската ти вяра.

- Ако зависеше от мен, аз бих преименувал мястото, което днес наричат „Храмовия площад“ или „Площада на джамиите“ на „Божия площад“. Редом с джамията, бих издигнал църква и синагога. Подстъпите към площада ще бъдат три: един за християните, един за мюсюлманите и един за евреите. Тогава би могло да се говори за помирение между трите монотеистични религии.

-Това е не-въз-мож-но! - извика Саба и удари по масата.

От околните маси им хвърлиха възмутени погледи. Един от сервитьорите ги помоли да вдигат по-малко шум.

- Ако искат да спят, да се върнат в стаите! - отвърна му ядосаната Саба.

Симон със знак поясни на сервитьора, че стават от масата.

57

Продължиха оживения си разговор, докато вървяха към светия площад, станал причината за спора им.

- Защо да е не-въз-мож-но? - попита Симон.

- Защото фанатиците никога няма да го позволят - сопна му се Саба.

Излязоха на улица „Йерихон“ и минаха покрай хотел „Цар Соломон“.

- Ти може би предлагаш друго решение? - поде разговора Симон.

- След като всички държат на това място, най-добре е то да не принадлежи никому! - разгорещено отвърна Саба. - Площадът да бъде празен. Единствено празнотата е в състояние да приеме величието на Аллах. Нека го върнем на Бога.

- А какво ще правиш с джамията? Ще я събориш ли?

- Ще я преместя. След като преместиха Абу-Симбел, за да спасят няколко камъка, защо да не преместим Ал-Акса, за да спасим човечеството?

Симон се усмихна на дръзката й идея.

- Твоето предложение е подобно на моето, с тази разлика, че е по-трудно за осъществяване.

- Защо?

- Защото хората предпочитат да застроят дадено място, вместо да го изравнят със земята.

Двамата спряха да си починат в Гетсиманската градина в подножието на Елеонския хълм.

- Преди две хиляди години Иисус е стоял на това място - рече Саба.

- Преди две седмици бяхме тук с Маркус.

Вдясно от тях се простираше еврейското гробище. Недалеч от тях стояха двама мъже в сиви костюми.

- Следят ни - отбеляза Симон.

Саба се обърна в посока на сивите костюми. Те се бяха присъединили към тълпата туристи, застанали пред една паметна плоча.

- Тук гъмжи от хора - каза тя. - Затова ни се струва, че постоянно ни следят отзад, отпред, отстрани.

- Тези типове не са поклонници - настоя на своето Симон.

Саба без колебание му обърна гръб и се запъти към непознатите мъже. Симон я догони.

- Къде отиваш?

- Да ги попитам дали напоследък не са срещали Маркус.

Симон я държеше здраво за ръката, за да й попречи да продължи.

- Хайде, забрави ги - решително каза той.

Симон и Саба продължиха в посока на католическото гробище, изкачиха се по една пътека и излязоха на променадата „Хаофел“. Мъжете в сиво бяха изчезнали.

- Пристигнахме! - съобщи Саба.

Портата на Месията беше точно пред тях. Метални заграждения препречваха пътя до нея. Трима постови се пържеха на слънцето.

- След твоето преминаване изглежда са засилили мерките за сигурност.

Симон се приближи към един от постовите, който го взе на прицел и му заповяда да спре. Не беше възможно да направи нито крачка повече. Симон застана в гробището и изведнъж си спомни как се бе втурнал направо към стената.

- Какво стана по-нататък? - опита се да си припомни той, докато гледаше недостъпната порта.

Другият постови ги помоли да си вървят. Саба застана пред един гроб със скръбно изражение. Симон се изправи до нея със същото изражение, докато изчисляваше разстоянието до портата.

- Ти говореше за две възможности - каза той.

- През тази порта Иисус е влязъл в Йерусалим. През нея ще премине Месията, когато настъпи краят на света.

- Това го знам.

- Добре, че го знаеш. Преди две седмици си застанал пред портата и си се втурнал към нея.

- С каква цел?

- Провокативна. Ти си такъв. Пожелал си да впечатлиш приятеля си по чашка с един от твоите номера на илюзионист. И си се блъснал в стената. Виж белезите по лицето си.

- Глупости! На всичко отгоре белезите са от нападение в Берлин.

- Това обяснение е логично, като се има предвид колко си бил пиян, но не ни помага да отгатнем как си се озовал от другата страна на стената, пеейки „Травиата“.

- „Кармен“.

- Без значение.

- А каква е втората възможност?

- Щом казваш, че не си се блъснал в стената, значи си преминал през нея.

- Как може да ти мине през ума подобно нещо?

Постовите отново им подвикнаха. Трябваше да си вървят. Саба и Симон се отдалечиха с нежелание.

Симон си припомни зазиданата порта от съня си, която се отваряше към огромно пространство с искрящ като злато кораб, пазен от мъже в черно.

- Не са глупости - поде Саба и прекъсна спомените му.

- Какво искаш да кажеш?

- Че има неща, които само ти знаеш. Произходът ти е забулен в тайна. На възраст си почти колкото Иисус, когато е бил разпнат. Никой не те познава, имаш дарби, които прикриваш под формата на трикове на илюзионист. Правиш разследване. Ти имаш мисия, Симон.

- Спри, че ме разсмиваш.

- Ти си Месията.

- Не се шегувай.

- Бих желала да се шегувам, но ти наистина си преминал през портата, а това означава, че краят на света наближава.

- От падането на Римската империя насам краят на света е бил възвестяван 183 пъти.

- Възможно е 184-ият да е истинският.

58

Шляеха се из уличките на пазара. Симон беше смаян от невероятната теория на Саба. Как бе възможно една толкова интелигентна жена да вярва в нея? Дали не я бе предизвикал с непоправимата си слабост да иронизира? Докато вървяха под провесените килими сред уханието на тамян, Симон се опитваше да си припомни нощното си приключение с Маркус. Изплуваха единствено пиянски спомени. Никой от тях не приличаше на месианско откровение.

- Саба, говоря сериозно. Трябва да има трето обяснение.

- Истината не е между „да“ и „не“. Или си преминал през портата, или не си. Всички събрани досега доказателства сочат, че си преминал през нея.

Саба забеляза колко е объркан и предложи да го заведе в Библейската школа. Там тя познаваше Зеев, един от научните работници, който бе работил върху произхода на Корана. Посрещна ги сърдечно дребен човечец с живи очи и ги настани сред купчини книги. От стария грамофон звучеше рок, който никак не се връзваше с обстановката.

- Какво слушаш, Зеев? - поинтересува се Саба.

- „Kling I Klang“ от Пол Уелър. Обожавам бритпопа.

- Пол Уелър от групата „The Style Council“?

- А също и от „The Jam“, но тогава ти още не си била родена.

Симон ги остави да си побъбрят за британската музика и да обсъдят причините за раздялата на братята Галахър, след което смениха темата и заговориха за пергаментите на есеите, които Зеев превеждаше. Библейската школа бе водеща в археологическите проучвания и преводите на Библията, но също така бе известна с трудовете си по египтология и асирология. Това изостри любопитството на Симон, който насочи разговора към шумерите. Зеев призна, че макар и обвита в тайнственост, шумерската цивилизация е основополагаща.

- Авраам е родом от страната на шумерите - потвърди той. - Ако приемем, че се появил на бял свят през 1900 година преди новата ера, следователно се е родил в тяхната цивилизация, която несъмнено му е повлияла, а тя е първата, появила се в Месопотамия.

- Шумерите са първоизточникът на всичко - добави Симон. - От тях идват митовете за сътворението на света и цивилизациите, понятията закон и управление, организацията на градовете, астрономическата и математическата системи за измерване на времето и пространството, грънчарството, колелото, писмеността и какво ли още не... Тяхното влияние върху еврейския народ не се ограничава с Авраам. Наследството им присъства в Библията. Цели единайсет глави от Битие препредават легендите и историите на шумерите.

- Приносът на юдаизма е монотеизмът.

- Разбира се.

- Вижда се, че шумерската цивилизация ви интересува - отбеляза Зеев.

- Когато бях дете, баща ми разказваше „Епопеята на Гилгамеш“. Още оттогава изпитвам интерес към тази просветена цивилизация. Внезапната й поява и необяснимото й изчезване карат някои хора да мислят, че шумерите са били извънземни колонизатори, прекарали известно време на Земята.

- Позволете ми тук да виждам божия пръст, прокарал пътя на хората. По този път е тръгнал Авраам.

- След като Библията и юдаизмът са били повлияни от шумерите, какво ще кажете за Корана? - поде Симон.

- Въпросът е деликатен, тъй като арабите са много чувствителни на тази тема.

- Проучвали ли сте я?

- Да, тя е от нашата компетентност. Можем да твърдим с малка вероятност да сгрешим, като при това бъдем дискретни, че Коранът произлиза от християнската религия.

- Зеев - прекъсна го Саба, - познаваш ли Маркус Кершнер?

- Маркус ли, разбира се, защо? - за тяхно удивление потвърди той.

- Търсим го.

- Струва ми се, че живее в Стария град.

- Зная. Но от една седмица го няма никакъв.

- За жалост, не мога да ви помогна. Винаги сме се срещали тук, в Библейската школа.

- Защо идваше тук? - попита Симон.

- За да сравни резултатите от своите проучвания с нашите.

- Какви проучвания?

- Маркус се опитва да стигне до най-ранните корени на Корана. Теорията му е необичайна. Според него ислямът произлиза от християнството, повлияно от есеите, които пък са юдейска секта, повлияна от шумерската цивилизация, която пък е повлияна от извънземните.

- Съгласни ли сте с тази теория?

- Той е свободен да прави спекулативни исторически връзки и тълкувания, защото ние не разполагаме с никакви доказателства какво е имало преди шумерската цивилизация.

- А що се отнася до назареите, според вас те от кого са били повлияни?

- Несъмнено доктрината им е повлияна от есеите, защото и двете религиозни секти имат месиански проект. В своето евангелие Йоан съобщава за идването на Христос като „последния пастир на човечеството“. Подобен текст се среща в ръкописа 4Q534-536, открит в Кумран. И според двете секти Иисус ще се завърне по време на Апокалипсиса.

- Какво мислиш за завръщането на Иисус? - попита Саба.

- Няма да му е лесно - отвърна Зеев.

- Защо?

- Джон Ленън го е казал: „Опитвам се да живея като Христос и трябва да споделя, че не ми лесно“.

- Добре - прекъсна ги Симон, - но по какво назареите се отличават от есеите? Нали всяка нова доктрина трябва да е различна.

- Есеите са избрали пътя на ненасилието. Назареите - не.

59

Симон и Саба влязоха в полупразния „Хиеро бар“. Крясъците на певицата бяха съпроводени от електронни ударни инструменти. Симон се отправи към бара, където Талия разклащаше шейкър. Тя изля цветната пенеста течност в коктейлна чаша, подаде я на клиента си и се обърна към Симон. Тя също го помнеше.

- Търся Маркус - заяви той. - Виждали ли сте го оттогава?

- Откакто се насвяткахте?

- Кога го видяхте за последен път?

- Преди четири или пет дни.

Междувременно Маркус се бе завърнал в Йерусалим. А дали изобщо го бе напускал? През ума на Симон се мярна мисълта, че с резервацията за самолетния билет, която не бе използвал, Маркус бе насочил преследвачите си към Берлин.

- Сам ли беше?

- Откъде да знам? Не мога да помня всички клиенти.

- Аз и не искам да ги помните.

- Слушайте, плащат ми да сервирам пиене, а не да си губя времето в приказки.

Симон усети, че някой го избутва. Талия рязко се надвеси над тезгяха. Саба се бе хвърлила отгоре й и я държеше здраво за тила.

- Преди четири или преди пет дни? - рязко попита тя.

- Пуснете ме, боли ме!

Саба я пусна пред смаяния поглед на Симон.

- По дяволите, да не сте от МОСАД! - изохка барманката.

- Не, от ЮНЕСКО. Но това няма значеше. Казвайте!

- Преди пет дни.

- Забелязах, че имате система за видеонаблюдение. Можем ли да прегледаме записите?

- Питайте шефа.

- Заведете ни при него.

- Не мога да напусна бара.

Талия посочи вратата на тоалетната.

- След кенефа завийте надясно и вървете до дъното на коридора.

Докато вървяха към кабинета на шефа, Симон попита Саба какво я бе прихванало.

- Чисто и просто ускорих нещата.

- На това ли ви учат в ЮНЕСКО?

- Не, разбира се. Нито ни учат да готвим каваж или да се молим по пет пъти на ден.

Тя смъкна ципа на якето си, разпусна косите си и стана невероятно сексапилна.

След минута вече седяха в разхвърлян кабинет срещу дебел, пуфтящ господин, който непрекъснато кашляше и не откъсваше поглед от гърдите на посетителката. Саба започна да увещава шефа, именуващ се Аарон Липщайн, да им покаже видеозаписите от преди пет дни.

- Какво по-точно ви интересува?

- Търсим Маркус Кершнер - поясни Симон.

- Много е важно да го намерим - намеси се Саба, - защото въпросният Кершнер навярно е откраднал ръкопис от Библейската школа. Упълномощена съм от ЮНЕСКО да открия ценния документ.

- Изложихте искането си необичайно сбито и ясно.

- В противен случай трябваше да се впусна в дълги и сложни обяснения.

- Вярно е.

Омаян от чара и увереността на Саба, Липщайн отстъпи. Обърна се към компютъра, отвори програмата и вкара датата.

- Ще ми трябва време.

- Маркус е редовен посетител - поясни Симон. - Той навярно се е заседял.

Тримата се вторачиха в екрана. Липщайн пусна записа на бързи обороти.

- Стоп! - извика Симон.

На екрана се появи Маркус. Седеше на една от масите. Разговаряше с висок, добре сложен сивокос мъж. Лицето му не се виждаше, защото беше с гръб към камерата. Видяха го в профил едва когато се обърна, за да си поръча още нещо.

- Ама аз го познавам! - възкликна удивено Симон, докато се взираше в екрана.

- Кой е той? - попита Саба.

- Не зная точно, но съм го виждал някъде...

Не можеха да чуят за какво си говорят двамата мъже, но разговорът им бе оживен, долавяха се възклицания, смях, пиянски жестове и най-вече съучастие.

- Този тип ме следеше, когато излязох от полицейския участък - спомни си най-накрая Симон.

Саба и Симон благодариха на Липщайн и се върнаха в хотела пеша.

- Какво правеше Маркус с този мъж? - запита се Симон на висок глас.

- Маркус му е поръчал да бди над теб.

- Но защо?

- За да те предпази от хората, които искат да ти попречат да откриеш истината за смъртта на родителите ти.

Бяха наближили хотела, когато Саба предложи да се върнат при Златната порта. Идеята й бе Симон да се опита да възстанови случилото се в пиянската вечер, от която той бе запазил откъслечни спомени. По пътя Симон внезапно спря.

- Пекинез!

- Какво?

- Изпиках се върху един умрял пекинез.

- И защо?

- Бяхме толкова пияни, че не го забелязах.

Двамата застанаха в здрача срещу стената и Симон си припомни как бе дразнил Маркус.

- Правихме разни щуротии, пяхме Бизе, бълвах огън. Аз сам пожелах да премина през Портата на Месията. Маркус смяташе, че е невъзможно.

- С пълно право.

- Бях пиян и убеден, че способностите ми са безгранични.

- Какво стана после? - попита Саба.

- Струва ми се, че Маркус извади мобилния си телефон.

- За да се обади на някого?

- Не, за да филмира.

- Следователно има видео за случилото се.

- Вероятно.

- А след това?

- Спомням си, че тичах срещу стената. А след това - черна дупка чак докато се свестих в изтрезвителното на полицейското управление. Ченгетата ми казаха, че са ме намерили пред Купола на скалата да пея хабанерата на „Кармен“.

- Ти си оскърбил светилището на исляма.

- Според Маркус Куполът е християнско светилище.

- Той е най-древният ислямски паметник!

- Всички мислят така, но Маркус непрекъснато повтаряше, че доказателството за противното е пред очите ни, при това от тринайсет века насам.

- Какво е това доказателство?

- Надписите върху аркадите на Купола. Трябва само да ги прочетем.

- Смяташ ли, че никой не го е направил през тези тринайсет века?

- Нима през това време някой е забелязал, че Коранът не е арабски?

60

Саба предложи, преди да се върнат в хотела, да вечерят в ресторанта на улица „Кинг Джордж“, където обикновено се хранела, когато е в града. Там се събираше каймакът на Йерусалим.

Влязоха в препълненото заведение.

- Саба!

Възрастен, синеок, побелял мъж се надигна от една маса, на която вечеряше с още трима души, и се запъти към младата жена. Прегърна я, сякаш бе срещнал дъщеря си след години раздяла. Саба ги представи един на друг. Мъжът се наричаше Яков Зелдер. Научен работник в Института „Вайцман“ в Реховот. Но преди всичко, приятел на родителите на Саба, която познаваше от ранното й детство.

- Държал съм я на коленете си - поясни той на Симон. - Mazel tov! Дано да се е държала добре с вас.

Симон не можеше да каже обратното.

- Какво правиш в Йерусалим? - поинтересува се Саба.

- Участвам в един колоквиум по квантова физика. Тук съм с колеги. Седнете при нас, говорим за напитки и фермиони.

Саба и Симон се спогледаха нерешително. Без да дочака отговора им, ученият помоли колегите си да се посместят.

- А, ти, скъпа, защо си в Йерусалим? - попита той Саба. - Пак ли те води проект на ЮНЕСКО?

Тя му разказа каква е истинската причина да се озоват в Йерусалим и защо трябва да открият какво се е случило на Симон при Златната порта.

- Може да има и трета хипотеза, освен първата, че сте били пиян, и втората, че сте Избраникът - обърна се Яков към Симон. - Чували ли сте за тунелния ефект?

Симон и Саба поклатиха отрицателно глава.

- Тунелният ефект е квантов ефект, който позволява на една частица да преодолее потенциална бариера. Вероятността да преодолее бариерата е функция, от една страна, от ширината и височината на бариерата, а от друга - от енергията на частицата...

Ученият започна да чертае върху масата абциси и ординати, пресечени от синусови криви, съотношения на интезитет, квадратни корени...

- Нищо не разбирам - спря го Саба.

- Аз говоря сериозно. Експериментът е извършен с един електрон.

- За какъв експеримент говориш, Яков? Бъди по-ясен.

- За електрона, прекосил стената, скъпа! Сега си представи, че твоят приятел Симон е на мястото на електрона, а Златната порта е на мястото на потенциалната бариера. Като всяко човешко същество Симон е сбор от атоми и електрони.

- „Сбор от атоми“, ще запомня комплимента - вметна Симон.

- Ако предпочитате, мога да ви нарека облак от частици. Също така сте и вълна, защото можем да свържем всяка вълна с частиците и обратното. Ако ви изстрелят срещу стената, една част от вас ще я прекоси, а другата ще отскочи като топка. При сблъсъка с материята сборът от атоми, който представлявате, скъпи приятелю, има възможността да се раздели на две.

Ученият вдигна пръст, за да каже най-важното.

- Не го слушайте - засмя се един от колегите му в противоположния край на масата. - Яков се взима за Айнщайн.

- Подобно разполовяване - продължи Яков - не може да просъществува в природата, защото двете части на електрона си взаимодействат с материала, в който са проникнали. Едната от двете части изчезва, другата се уголемява. Тогава електронът се озовава цял-целеничък от едната или от другата страна на стената. Той преминава или не преминава през нея в зависимост от това коя негова част се е уголемила..

- Да ни би да ни говориш за телепортиране? - недоверчиво възкликна Саба.

- Точно за това, скъпа. Възможно е частта, останала зад стената, да бъде телепортирана заедно с другата. Сякаш в стената има тунел, през който е преминала. Докато всъщност никъде не е преминала! Това наричаме тунелен ефект. Истинска магия.

- Симон е магьосник - обади се Саба.

- Според вас аз съм преминал през дебелата крепостна стена на Златната порта, така ли?

- Досегашните ни познания сочат, че винаги се е уголемявала частта, останала пред стената. Може би вие ще промените статистиката, щом сте се озовали от другата страна.

Завършиха вечерята си, като подеха не толкова сериозната тема за телевизионната поредица „Стар Трек“, телепортирането на екипажа на „Ентърпрайз“ и изтупаният от прахта сюжет, прехвърлен на голям екран от Джей Джей Ейбрамс.

Саба и Симон се разделиха с Яков, но не преди младата жена да обещае, че ще го посети в Реховот.

Навън Старият град вибрираше в ритъма на нощта. Двамата се върнаха опиянени от преживяванията през деня. Саба целуна нежно Симон по бузата и го посъветва да си почине.

- Не се опитвай да преминеш през стената между двете стаи - предупреди го тя. - Трябва да поспя.

Симон неохотно се раздели с красивия „сбор от атоми“, примесен с молекули на жасмин. Опитваше се да заспи и се мъчеше да прогони въпросите, които го терзаеха. Къде се бе дянал Маркус? Какви бяха истинските му намерения? Какво всъщност бе станало при Портата на Месията? Дали Маркус го бе заснел? Трябваше ли да вземе насериозно хипотезата на Яков Зелдер? Ако я отхвърли, нямаше ли да се озове при онези, които бяха смятали Коперник за луд? Много феномени в нашия свят си оставаха неразгадани. Някои хора търсеха отговор в религията, други - в науката. Отговорът, който интересуваше Симон, беше у Маркус.

61

Куполът на скалата, красивият, покрит с мозайки осмоъгълник, издигнат на мястото на първия и втория храм от халиф Абд ал-Малик в края на VII век, сияеше под слънчевите лъчи.

Саба и Симон, покрили главите си за случая с хиджаб и куфия, заблудиха охраната, която допускаше на площада единствено мюсюлмани. Там се долавяше напрежение и Симон го отдаде на неотдавнашната си необяснима поява на това място. Двамата се упътиха към светилището с фотоапарат и специализирани справочници в ръце.

- Тук Авраам е извършил своето жертвоприношение - поясни Симон.

- Тук полицията те е намерила мъртвопиян - не му остана длъжна Саба.

- Може ли да не говорим повече за това?

Вътре в сградата Саба прочете един текст на класически арабски, в който се казваше, че Бог е единствен и следователно няма наследници:

О, вие, хората на Книгата, почитайте религията си и в името на Бога не говорете нищо, освен истината. Месията, синът на Мария, е само Божи пратеник, той е Божието слово, достигнало до Мария, от него се излъчва Божият дух. Вярвайте в Бога и в неговите пратеници, но не казвайте Троица. Така ще бъде по-добре за вас. Бог е един. Синът му ще го прослави.

Архитектурата на паметника изобщо не бе ислямска, а византийско-сирийска. Единствено мозайките и надписите издаваха ислямското влияние.

Саба отведе Симон в центъра под купола, където огромна скала бе оградена от ротонда.

- Свещената скала - прехласна се тя.

- Халифът Абд ал-Малик избрал това най-свещено за юдаизма място, за да вкорени исляма в еврейската традиция. Не забравяй, че свещената скала е също така гробът на Адам, камъкът, спрял потопа, тронът на Яхве, пъпът на Земята, входът към ада...

Те се разходиха около скалата, заобиколена от осмоъгълната аркада. Симон вдигна глава към купола.

- Ясно си личи християнското влияние. Виж купола, той е имитация на купола на църквата „Божи гроб“. Маркус ми обърна внимание на това.

- Какво искаш да кажеш, Симон?

- Че е напълно възможно Куполът на скалата да е бил християнско светилище. Във всеки случай това е тезата на Маркус и на Кристоф Луксенберг.

Тоя я хвана за ръката и я помоли да прочете гравираните текстове върху аркадите, които възпроизвеждаха сури от Корана. Те бяха повече от стотина от вътрешната и външната страна на арките. Симон извади от раницата си книгата на Кристоф Луксенберг, с чиято помощ се надяваше да разтълкува смисъла им.

- В повечето от тях, съгласно мюсюлманската догма, се казва, че няма друг бог освен Него - каза Саба.

- Маркус твърдеше, че доказателството е пред очите на милионите хора, които минават оттук.

За да му докаже обратното, Саба започна да чете на висок глас:

- В името на Бога, всемилостивия, милосърдния, няма друг бог освен Него, той е сам. Той управлява и възхвалява. Той вдъхва и отнема живота. Той е всемогъщ. Мухаммад, слуга на Бога и негов пратеник.

- Грешиш!

- Ти да не би да знаеш арабски по-добре от мен?

- Аз не, но Луксенберг го знае добре - поясни Симон, местейки поглед от текста в книгата към текста върху камъка.

- Той пък какво се бърка?

- „Мухаммад“ не е име на човек, а още по-малко на пророк. Това е глаголна форма! Преводът не трябва да гласи: „Мухаммад, слуга на Бога и негов пратеник“, защото в изречението липсва глагол, а: „Да бъде възхвален слугата на Бога и неговият пратеник!“. Тук се отправя хвала към Господ, последвана от възхвала на неговия слуга и пратеник. Остава да разберем кой е той.

- Мохамед, кой друг?

- Помисли.

- Убедена съм, че твоят Луксенберг има теория по въпроса.

- Няма нужда от теория. Отговорът е пред очите ни. Чети по-нататък.

- Господи, благослови твоя пратеник и слуга, Иисус, син на Мария. Да пътува в мир... - преведе Саба.

Саба онемя. Опитваше се да намери съответстващо на догмата обяснение. Симон безпощадно продължи.

- И това не е единственият текст, в който се споменава Иисус.

Саба обходи с поглед фризовете, дълги двеста и четирийсет метра.

- Според археолозите и историците - обясни Симон - Куполът на скалата е бил построен в името на сиро-арабското християнство, като отговор на византийското християнство, чийто символ е базиликата на Гроба Господен.

- Какво е това сиро-арабско християнство?

- Негов представител е бил Абд ал-Малик, който поддържал идеята, че Христос е пратеник и слуга на единствения Бог. Същата концепция споделяли, както знаем, най-напред назареите, а след тях мюсюлманите, за разлика от останалите християни, които защитавали светата Троица и тезата, че Иисус е син божий.

- Какво означава всичко това, Симон?

- Текстовете, които прочете, не са били гравирани под влиянието на исляма. И все пак някои сури идват от Корана. Как си обясняваш този факт?

Саба търсеше отговора в текстовете, които Симон снимаше с фотоапарата си.

- Не си хаби очите - каза той. - Отговорът на въпроса, който Маркус е поставил точно на това място, ми бе даден от кодиколозите, философите и специалистите по източни изследвания, с които се срещнах или прочетох в трудовете им.

- Хайде, снасяй!

Изразът бе твърде груб от красивата уста на Саба.

- Надписите са част от текстовете, попаднали в Корана: те са от прословутите богослужебни книги.

Брадат мъж в джелаба ги прекъсна и с жестове им показа, че трябва да си вървят. Симон попита каква е причината.

- Нямате работа тук.

- Така ли? Защо? - възмути се Симон.

- Нямате работа тук - повтори брадатият с гърлен глас.

Саба тикна под носа му картата си от ЮНЕСКО.

- Това е паметник на световното културно наследство. Той има изключителна универсална стойност. По-добре не я накърнявайте с вашето присъствие.

Арабинът, също като Симон, се слиса от твърдия тон на младата жена, обърна се и зашляпа със сандалите си, като размахваше ръце.

- Да побързаме - каза тя. - Нямаме много време.

- Има ли право да ни изгони?

- Тук всеки брадат нещастник си присвоява правото да се разпорежда.

Тя отново се зачете в надписите, решена да открие доказателство, с което да обори тезата на Симон.

- Щом ислямът не е диктувал тези текстове, защо чета думата „ислям“ ето тук? - предизвикателно попита Саба.

Симон се приближи с провесен фотоапарат на шията и разтворени книги в ръце до Саба, която му сочеше с пръст:

Според Бога, религията е ислямът.

Той засне текста.

- През VII век думата не се е произнасяла като „ислям“. Навремето тя произлязла от сиро-арамейската дума salmuta, която означавала „съюз“. Според Луксенберг точният превод е: „Според Бога, праведното поведение е съюзът“.

- Какъв съюз? Библейският ли?

- Или християнският. Независимо дали е „стар“, или „нов“, това е съюзът между Бога и еврейския или християнския народ.

- Писна ми. Отивам си.

Тя хукна под аркадата и се блъсна в някакъв мъж с бяла риза, който внезапно изчезна в противоположната посока. Неестественото му поведение привлече вниманието на Симон, който тръгна подире му. Ускори крачка. Мъжът също.

- Хей, вие! - извика Симон.

Непознатият побягна и се скри в тълпата. Симон намери Саба с телефон в ръка да говори под сянката на един кипарис.

- На кого се обади? - попита я той, след като видя, че тя затваря телефона си.

- Не е твоя работа - отвърна му троснато Саба.

- Не бих искал да се разстройваш.

- Съжалявам, че се случи, но открих, че в основата на моята религия лежи мистификация.

- Не преувеличавай. Не е мистификация. Чисто и просто онези, които са писали историята, са си позволили известни волности при предаването на истината.

По бузата на Саба се търкулна сълза. Симон нежно я взе с нокът, сякаш беше диамант.

- Къде отиде боркинята? Нали ти ми каза, че вярата е борба, ами бори се, Саба. Защитавай религията си!

Около тях тълпата идваше и си отиваше, разглеждаше, молеше се, снимаше с дигитални камери. Слънцето изсуши сълзата върху нокътя на Симон. Господ сякаш бе изтрил мъката на откровението.

- Трябва да си вървим - обади се Саба.

Тя посочи охранителя с джелабата, който се насочваше към тях с две ченгета. Саба и Симон побързаха към изхода и се смесиха с пешеходците на оживената улица. Двамата влязоха в едно кафене, след като се увериха, че никой не ги следи.

Симон осъзна, че да оспори мюсюлманската вяра на Саба, означаваше да постави в опасност собственото си оцеляване. Ала истината не му даваше мира. Имаше ли право да я загърби, за да пощади вярата на една млада и много привлекателна жена, след като семейството му се бе пожертвало в името на тази истина?

- Ако вярваме на историята - каза той, - трябва да си зададем въпроса: „Какво става с Мохамед“? Или ако предпочиташ, „с Мухаммад“.

- Нищо не предпочитам.

- Видяхме, че „мухаммад“ означава „да бъде възхвален“ и се отнася до пратеника на Бога. Според надписите в Купола на скалата първият „мухаммад“ е Иисус. Как да го отличим от пророка Мохамед, който неизбежно ще бъде описан като „мухаммад“? Знаем, че глаголната форма „мухаммад“ е превърната в собствено име през VIII век, когато се е съставяла биографията на пророка. „Да бъде възхвален“ станала Мохамед и се използвала за всички „мухаммад“, включително и за Иисус. В исторически план две неща са сигурни: „мухаммад“ не е първоначалното име на избраника за пророк на исляма и ислямът в първия си вариант е християнско течение, от което се родил вторият вариант на исляма.

Увлечен в разсъжденията си, Симон попълваше празнините на официалната история. Християнските богослужебни книги са вдъхновили надписите в Купола на скалата и сурите в Корана. Тъй като било трудно да ги променят в Купола, защото те вече били гравирани върху камъка, решили да ги запазят и в ръкописите, преработени по-късно от халифите. Наследниците на Абд ал-Малик обсебили светилището, превърнали го в ислямско и векове наред добавяли текстове с надеждата надписите, упоменаващи Христос, да се изгубят в множеството; те наложили „мухаммад“ като собствено име и така променили смисъла на текстовете, отреждащи водещата роля на Иисус.

- Прекаляваш, Симон - отсече Саба. - Ти нападаш един след друг символите на исляма чак до името на пророка.

- Той наистина ли е съществувал?

- Обидите няма да върнат родителите ти.

- Няма, но ще ме отведат при убийците им.

- Случилото се преди тринайсет века не може да ти посочи пътя към тях.

- Пол и Маркус са били убедени в обратното.

62

Симон седеше под едно голямо дърво в парка „Захер“ и както обикновено бе нащрек. Тревата бе тучно зелена, стволът на дървото - як, листата шумоляха, косовете пееха, момченце и кученце се търкаляха сред рояк мушици. Симон винаги бе обичал природата. В нейните безкрайни малки чудеса имаше нещо божествено. Липсваше единствено Саба, за да бъде картината идилична. Скараха се заради религията. Разделиха се, щом излязоха от кафенето.

Симон запълни още едно тефтерче. Беше си купил няколко, за да записва всичко, което виждаше и чуваше, което се мяркаше в ума му, за да му помогне да мисли и да взима решения. Описваше дори споровете си със Саба, защото аргументите на двамата му бяха полезни. Той правеше хронологични таблици, генеалогични дървета, записваше дори детските си спомени с надеждата да внесат яснота в произхода му.

С падането на нощта паркът опустя, отидоха си хората с кипа и забрадки, които бяха излезли на разходка или на пикник. Останаха само бягащите за здраве, влюбените двойки, уханието на жасмин и миризмата на пържено.

Саба стоеше зад гърба му с чанта в ръка. Беше потна.

- Бягала ли си? - учуди се той.

- Трудно те открих.

- С Трюф е по-лесно.

- Ял ли си?

Тя отвори чантата и извади фалафели, които бе купила от един амбулантен търговец. Симон видя, че ръката й е окървавена.

- Порязала ли си се?

Саба скри ръката си.

- Нищо ми няма. Бръкнах много бързо в чантата и се одрах о една игла за коса.

- Ама ти не носиш игли.

- Тъкмо заради това тя беше на дъното.

Симон не настоя, защото усети, че темата й е неприятна. Хранеха се мълчешком, заслушани в шумовете на града. Симон се осмели да наруши мълчанието след последната хапка.

- Саба, съжалявам, че накърних вярата ти. Надявам се, да не мислиш, че съм слуга на Алал?

- Кой е Алал?

- Шумерският демон на разрушението и изкушението.

- Е, както виждаш, още съм жива.

- Нямам нищо против теб, нито вярата ти. Чисто и просто събирам доказателства.

- Доказателствата, че са ме лъгали за Корана и Мохамед, няма да накърнят съкровената ми връзка с Бога.

- Не те разбирам, но се възхищавам на твърдостта ти.

- Твоите родители също са те лъгали. Но нима ги обичаш по-малко?

- Не виждам връзката.

- Любовта и вярата не могат да се измерят, нито да се обяснят.

Симон си каза, че трябва да запише този разговор в тефтерчето си. Увереността на Саба го накара да изпита съмнения.

- От истината може ли да се роди нещо добро? Какво ще постигнеш, като докажеш, че Коранът е плагиатство, а не откровение, че Мека е в Сирия, а не в Саудитска Арабия, че всички джихадисти по света се бият в името на християнския Бог и че камикадзетата се самовзривяват, за да се озоват под лозница с надвиснали гроздове?

Саба млъкна и преглътна кюфтето с магданоз.

- Ти трябва да се справиш с тежко и сложно наследство - продължи тя.

- Пол винаги е крил от мен истината за биологичните ми родители, докато непрекъснато е търсел виновниците за смъртта им.

- Използвал е странен метод, изучавал е подробно историята на Корана.

- Тази история е свързана с моята. Пол е споделил това с Герд Погел.

- Смяташ ли, че е намерил отговорите?

- Оставил ги е в един сейф.

- Който се оказа празен.

- Някой ги е взел преди мен.

- Маркус знаеше ли за сейфа?

Лицето на Симон изведнъж се проясни.

- Маркус! Как не се сетих по-рано?

- Защо?

- На погребението на родителите ми Маркус предложи да ме придружи до Йерусалим, без да ми каже, че е наясно какво е търсел Пол, с когото са работили заедно. Не е знаел обаче, че Пол се е опитал да ми разкрие тайната, преди да умре. След като е разбрал, че Пол ми е оставил документи в сейфа, Маркус ги е взел преди мен.

- Защо го е направил според теб?

- Мотивите му не са ясни. Маркус ме отведе в Йерусалим. Показа ми надписите в Купола на скалата. Накара ме да премина през Портата на Месията и дори засне видеоклип с мобилния си телефон. След което изчезна.

- Може би той вярва, че си Месията.

- Престани, моля те.

- Във всеки случай твоят подвиг е заснет.

- Трябва да открия Маркус на всяка цена.

- Представи си, че той пусне клипа в интернет?

- Какво мислиш, че ще видят хората? Един пияница, който се блъска в стената.

- Докато не вярваш в нищо и се съмняваш във всичко, доникъде няма да стигнеш.

- Вярвам в обичта на Пол и Амина към мен. Те никога не биха ми навредили. Щом са пожелали да ми завещаят нещо, то е било за мое добро.

- Тогава стигни до края на онова, което смяташ за добро.

Симон замълча и се наслади на ориенталската й изтънченост в сребристата светлина на израелската нощ. Светлината искреше върху тъмните й коси, озаряваше скулите и очите й, които блестяха като звезди. Симон не можеше да се въздържа повече, дори не успяваше да контролира дъха си. Някаква тайнствена сила, извираща от дълбините на измъчената му душа, го привлече към Саба. Доближи лицето си до нейното, докато ръцете му отмаляваха, а мозъкът му пламтеше. Целуна младата жена толкова страстно, че тя не можа да реагира и залитна назад върху тревата. Щом усети езика й в устата си, Симон изпадна в екстаз. Облада го неутолимо желание за любов. Понесен във вихъра на чувствата си, той легна върху Саба, прегърна я и целувката им продължи безкрайно.

Когато се отделиха един от друг, устните им горяха.

Не смееха да се погледнат в очите.

Нито да си проговорят.

Саба първа наруши неловкото мълчание.

- Силните усещания за днес ми стигат - каза тя, докато се надигаше. - Късно е вече. Да се прибираме.

Вървяха към хотела, като избягваха да говорят на сериозни теми и най-вече да се докосват от страх да не би страстното желание да ги обземе отново.

Във фоайето Саба първа слезе на земята.

- Какво ще правиш утре? - попита тя.

- Още не съм решил.

- Не се влияй от едно мимолетно влечение.

- Мимолетно влечение ли?

- Недей да усложняваш нещата, Симон. Вече ти казах каква е моята цел в живота. И двамата знаем каква е твоята.

- Ако отвориш очите за вярата си, ще видиш, че ти усложняваш нещата.

- Не става въпрос за мен. Аз не съм истината, към която се стремиш.

- Напротив.

- Какво говориш?

- За пръв път изпитвам толкова силно чувство.

- Никога ли не си се влюбвал?

- Два пъти, в две жени, които не съществуват.

- Как така? Кои са те?

- Джил Макбейн и Алиша Хюберман.

Имената не говореха нищо на Саба.

- Когато бях малък, майка ми често ме водеше на кино. Никога няма да забравя два от филмите, които гледахме: „Имало едно време на Запад“ и „Небезизвестните“. Моментално се влюбих в актрисите Клаудия Кардинале и Ингрид Бергман. Първата играеше ролята на Джил Макбейн, а втората - на Алиша Хюберман.

- Колко високо си вдигнал летвата!

- Също като теб!

Стигнаха пред вратата на стаята на Саба.

- Не се отказвай от натрапената ти мисия - посъветва го тя. - Намери Маркус и убийците на родителите си и извести на света невероятната истина, ако такава е Божията воля. Лека нощ, Симон!

- Остани още съвсем малко.

- Нали ти казах, че мразя думата „малко“, особено ако е придружена от „съвсем“.

Саба се прибра в стаята си все още разрошена от прегръдките им и с усмивка, която Симон не успя да разтълкува.

63

На сутринта се събуди с натежала глава, сякаш предната вечер беше препил. Не спа добре, защото го терзаеха всевъзможни въпроси, а присъствието на Саба в съседната стая го влудяваше.

Избръсна се и почука на вратата на младата жена. Никой не му отвори и той слезе на рецепцията, където го уведомиха, че преди двайсет минути тя е върнала ключовете и е напуснала хотела. Не бе оставила съобщение.

Симон се втурна навън и спря едно такси.

- Към летището! - нареди той.

Шофьорът тутакси потегли, вдъхновен от пачката шекели, която клиентът му подаде. Мерцедесът, който тръгна с мръсна газ след тях, едва не връхлетя върху един пешеходец.

Благодарение на таксиджията, Симон взе разстоянието от Йерусалим до Тел Авив за два пъти по-кратко време, отколкото на идване, без да забележи, че е следен. Изскочи от таксито, провря се през тълпата на аерогарата, оглеждайки се за Саба, защото бе убеден, че тя е решила да се върне преждевременно в Париж.

Видя я на опашката за чекиране на компанията Ер Франс. Извика я по име. Всички лица се обърнаха към него. Той стигна до нея и я хвана за раменете.

- Какво правиш?

- Преча на издирванията ти.

- Пречиш ми, като си тръгваш.

- Грешиш, Симон.

- Когато грешиш, обикновено имаш право.

- Ако разсъждаваш по този начин, до никъде няма да стигнеш.

Възрастната двойка зад тях следеше с жив интерес разгорещения им разговор.

- Дори Енкиду и Гилгамеш са разбрали колко са необходими един на друг.

- Твоите мъдрости ще ми липсват.

- За втори път правиш номера с измъкването тихомълком. Ненавиждам го. Окей, върви, живей „малкия“ си живот и пет пари не давам, че мразиш тази дума.

Симон й обърна гръб и се отправи към изхода. Саба имаше право в едно отношение. Тя го смущаваше. Налагаше се да я забрави и да се съсредоточи върху целта си да открие Маркус. Изведнъж чу името си, обърна се и видя, че тя върви след него.

- Съжалявам, че си тръгнах като крадла, не ми хрумна по-добър начин да те напусна.

- Какво се опитваш да ми кажеш?

- Имаш толкова неща да свършиш, Симон.

- Това, което свърших до този момент, го дължа до голяма степен на теб.

- Кажи ми честно, защо искаш да остана?

- Помогни ми да намеря Маркус. След това си върви.

- Не виждам с какво мога да ти бъда полезна.

- Искам отново да разпитам отец Клеман в църквата „Божи гроб“.

- Можеш и сам да се справиш.

Саба изтегли дръжката на куфара си и реши да се върне на опашката. Симон застана пред нея и протегна свити на юмрук ръце, сякаш държеше нещо в тях.

- В лявата ми ръка е Йерусалим, в дясната, Париж.

- Това поредният ти номер на илюзионист ли е?

- Правя го за първи път.

Саба погледна дясната му ръка, поколеба се, погледна лявата и се приближи към свития му юмрук.

- Какво криеш в него?

- Ако избереш Йерусалим, ще видиш.

Тя духна върху лявата му ръка.

Симон бавно разтвори пръсти. Саба смутено ококори очи.

- Какво е това? - попита тя.

- Пръстен.

- Виждам, благодаря.

- Това е много стар пръстен с черен опал и диаманти. Майка ми ми го даде. Той има много дълга история. Принадлежал е на египетска принцеса, на английска херцогиня и на най-добрата приятелка на майка ми, която починала. Неотдавна разбрах, че тази приятелка е истинската ми майка, Лейла.

- Представям си колко е ценен за теб.

- Искам ти да го носиш.

- Симон, не мога...

- Ако откажеш, ще го хвърля.

Саба стеснително подаде безименния си пръст. Симон сложи пръстена и хвана дръжката на куфара.

64

Оставиха багажа на Саба в стаята на Симон и отидоха в църквата „Божи гроб“. Младата жена изглеждаше като хипнотизирана от черното слънце, което грееше на пръста й.

- Преследвачите ни тотално са се объркали - заяви Симон, като хвърли поглед назад към оживената улица.

Преди да влязат в църквата, той показа на Саба една дървена стълба, поставена срещу прозореца на горния етаж.

- Тя стои там от векове - поясни той.

- Никой ли не е пожелал да я свали?

- Аз.

- Пак ме баламосваш.

- Предизвиках Маркус, като му казах, че мога да се кача и да я сваля. Той реагира лошо. Разбрах, че много обича тази църква.

- Какво общо има това със стълбата?

- Статуквото разпределя пространството и часовете за молитва между шестте религиозни общности. Никой обаче не може да прави промени в общите части, ако всички конгрегации не са дали съгласието си. Общите части включват и первазите на прозорците. Ако някой докосне стълбата, ще си навлече гнева на останалите.

- Ти как възнамеряваше да се изкачиш? По фасадата ли?

- След като вярваш, че съм способен да премина през стена, защо да не мога да се изкача по фасадата?

- Месията няма намерение да се завърне, като лази по стените на църквите.

- Аз не съм Месията.

- Иисус също не го е знаел в началото.

Симон забеляза, че отец Клеман се скри зад една ротонда. Той разблъска група вярващи и го догони.

- Отче, вие ме изпратихте в Германия, като отлично знаехте, че Маркус е останал в Израел.

Симон говореше спокойно, затова отецът реши да се опълчи:

- Не съм отговорен за действията ви!

- Къде е Маркус?

- Вървете си!

Саба застана между двамата мъже. Очите на отеца щяха да изскочат от орбитите си и той започна да отстъпва пред нея, като кривеше уста и стенеше, което накара група шокирани туристи да извърнат глави. Саба го бе хванала за гениталиите и му шепнеше в ухото:

- Този път ще ни кажеш истината или ще ти откъсна органа, с който Бог ненужно те е дарил.

- Той е в Ливан - успя да промърмори отецът, като се превиваше от болка.

Саба го пусна с отвращение и се обърна към невярващия на очите си Симон.

- Нали искаше да ти помогна?

- Махайте си! - заповяда им отецът.

- В Ливан е много общо казано - сопна му се Саба и посегна отново.

- Срещнах се с Маркус преди няколко дни - призна отец Клеман. - Той заминаваше за Бейрут.

- Невъзможно е да замине от Израел директно за Ливан.

- Щеше да мине през Кипър.

- Къде да го намерим?

- Не зная, но попитайте в патриаршията в Бейрут.

- Вие ни разкарвате из четирите краища на света - обади се Симон.

- Така е, ако искате да попаднете на Маркус.

- Седалището на вашата църква в Бейрут ли е?

- Не, в Дамаск. В Бейрут е седалището на Сириакската католическа църква.

- Маркус колко различни църкви посещава?

- Нашите църкви се различават по име, но всички са християнски.

- Езикът, на който изнасяте литургиите си, е сириак, нали? - уточни Симон.

- Да, той е диалект на арамейския. Защо?

Познанията на Симон по темата се ограничаваха с наученото в университета. Християните от Велика Сирия, за да се разграничат от езичниците, видоизменили арамейския в свой диалект, наречен сириак, който по-късно послужил на арабите за основа на тяхната азбука.

- Това е езикът на Христос - отвърна Симон.

- Да, така е.

- А също и на назареите - добави Симон, за да провери реакцията на отеца.

- Човечеството се е отдалечило от него.

- Какво знаете за назареите?

- Те са били юдейска месианска секта.

- Маркус говорил ли ви е за тях?

- Защо да го прави? Назареите отдавна са изчезнали.

- Те са вярвали, че Иисус ще се завърне на земята, нали така?

- Да, за да застане начело на армията за освобождение.

Симон благодари на отец Клеман и излезе от църквата, като безцеремонно повлече Саба след себе си.

65

- Какво те прихвана? - възмутено попита той.

- Ако не бях взела нещата в ръце, свещеникът щеше да ни изпрати в Катманду.

- Но нали именно тези „неща“ не биваше да пипаш с ръце.

- Научихме толкова много! Маркус поддържа близки връзки със Сириакската църква, била тя католическа или православна, а сега се намира в Бейрут. Към списъка с ключови думи можеш да прибавиш „сириакска“.

- Отец Клеман назнайва нещичко и за назареите -добави Симон.

Навън сред тълпата Симон размишляваше върху последните думи на Саба. Той свърза всички отбелязани в тефтерчето си ключови думи и на глас състави следното дълго изречение:

- Християнската секта на назареите, населяваща Сирия, използвала литургичните текстове, написани на сириак, за да убеди племето корайши, от което произхождал Мохамед и което обитавало планините край Мека, че корайшите са потомци на Исмаил и че трябва да се съюзят с назареите, за да си възвърнат Йерусалим.

- Ти забрави да използваш в изречението ключовата дума „Симон“ - обърна се към него Саба.

- Какво може да ме свързва с някаква древна месианска секта?

- Месията.

- Писна ми! Месията е дошъл веднъж, стига му толкова.

- Всички очакват завръщането му, мюсюлманите, християните, евреите и дори будистите очакват Майтрея, а ти твърдиш, че няма да стане - въздъхна Саба.

- Защо му е да се връща?

Симон предложи да похапнат в един ресторант в Стария град. Щом направиха поръчката, Симон поясни на Саба, че не само Иисус е „син Божий“. Според апостол Павел всички водени от духа Божий, са „синове Божии“[25]. Ако Иисус е единствен син, нямало е да каже: „Отче наш, който си на небесата“. Първоначалният смисъл на титлата „Син Божий“ бил променен от християните, за да се противопоставят на фарисеите. Вдъхновени от гръцката митология, в която боговете слизат сред смъртните, християните издигнали Иисус в ранг на полубог, плод на връзката между библейския Бог и Дева Мария. Тогава „Божият син“ станал в генеалогичния, физическия и биологичния смисъл на думата „единственият син на Бога“, сиреч „божествен“. Така се родила християнската догма за Боговъплъщението. От този момент нататък Иисус бил призван да изпълни всички библейски пророчества и да се възправи срещу кабалата на фарисеите.

- Според теб кой е бил Иисус? - попита Саба.

- Наричат го Назарянина, но не заради селището Назарет, както четири века по-късно било решено, а заради значението на думата nazir, в смисъла на „посветен“. Той е син на Йосиф от рода на дърводелците, съградили Големия храм. Освен това е братовчед на Йоан Кръстител, който го кръстил и го направил свещенослужител.

- С други думи е бил равин.

- Чрез произхода и титлите си Иисус обединява потомството на Давид, връзката с храма, духовното родство. Следователно той е имал пълното право да стане новият първосвещеник, който еврейският народ очаквал. Историята е прикрила истинската мисия на Иисус на земята, която се състояла във възстановяването на религиозната власт на евреите, иззета от римляните и техните помагачи.

- Този проект има много общо с проекта на назареите шестстотин години по-късно! - уточни Саба.

- Да, Иисус умира, но проектът за завладяване на храма продължава да съществува. И тъкмо тук е разковничето.

- Продължавай!

- Назареите нищо не били разбрали. Те очаквали завръщането на Месията, защото според тях Иисус се провалил в начинанието си. А всъщност е точно обратното.

- Смяташ ли, че начинанието ти е успешно, когато завършиш живота си разпънат на кръст?

- Виж, от II век преди новата ера, евреите били част от римската империя, което ще рече, че нямали политическата, нито религиозната власт, защото римските прокуратори назначавали първосвещениците. Мнозинството евреи не възприемали въпросните свещеници като легитимни посредници между тях и Бога. Иисус желаел да поеме храма, като прогони окупаторите, сътрудничещи си с римляните. Той искал да стане духовен, а не политически лидер. Народът бил с него. Тогава приближените до властта евреи решили да го елиминират, като го обвинили, че се стреми да стане техен цар и следователно политически враг на империята. Щом осъзнал, че е невъзможно да изпълни мисията си без насилие, Иисус се отказал от земния си проект.

- Би могъл да се защити все пак!

- Като избрал пътя на мъченичеството и смъртта, той се отказал от насилието, което предполага материални блага. По този начин Иисус пренесъл апостолската си дейност в небесния свят. Самият той казва: „Царството на Отца ми не е от този свят“. В този смисъл смъртта му е победа.

- Следователно той не би могъл да бъде пример за назареите! - отбеляза Саба.

- Точно така. Със смъртта си на кръста Иисус упражнява универсална духовна власт, която далеч надхвърля стените на храма. Неговата прочута фраза „Разрушете този храм и в три дни ще го въздигна“ означава, че всеки от нас трябва да се съсредоточи върху духовното си израстване, вместо да се стреми към завоюването на каменни стени.

- Малцина следват този път.

- Следвали са го тримата братя на Иисус - Яков, Симон и Юда, които на свой ред били убити, за да не станат първосвещеници. След това нещата се объркали. Едно християнско течение се отклонило от пътя на ненасилието и създало назареите, които се опитвали да изгонят неверниците със сила. Те успели да увлекат арабите в начинанието си да превземат Йерусалим и да издигнат отново храма със свой първосвещеник.

- Какво всъщност се опитваш да ми кажеш, Симон?

Саба не бе докоснала чинията си.

- Опитвам се да ти кажа, че Иисус няма да дойде, защото вече е предал успешно посланието си. Следователно аз не мога да бъда Месията. И толкова по-зле за всички, които не са разбрали, че отказът от насилие е върховна победа.

- Зависи за кой Месия говориш.

- Да не би да мислиш, че има петдесет!

- Защо назареите, които възприели първото идване на Иисус като провал и предпочели въоръжената борба в името на Бога, да нямат правото да очакват своя Месия?

- Назареите съществуват ли изобщо?

- Онзи ден ти самият казваше, че през вековете те са променяли името си. И дори при алауитите имало техни потомци.

- Е, и?

- Ако съществуват, защо да не очакват своя Месия?

- Не ми се вярва.

- Маркус и баща ти са стигнали до тях назад в историята. А ние какво знаем за назареите? Знаем, че те очакват Месията, за да превземат Йерусалим, а днес като че ли всички условия за неговото завръщане са налице. Светът е на ръба на хаоса, дори в Йерусалим ежедневно земята се тресе. Ти си дошъл на този свят преди трийсет и две години. На двегодишна възраст като по чудо си оцелял в атентат. Осиновителите ти забелязали, че си различен от другите деца. Пол не е бил нито глупак, нито мистик и затова се заинтересувал от твоя произход. Неговите търсения не го отвели до Корана, както ти мислеше в началото, а до назареите, дали първоосновата на Корана и очакващи своя Месия. Ти си следвал теология, учил си арамейски, водил си духовен живот, развил си дарби и в един прекрасен ден преминаваш през Портата на Месията. Властите потулват случилото се, ти успяваш да се измъкнеш от хватката на тайните служби на много страни. Техните хора те следят и отвличат, за да разберат кой си, опитват се да ти попречат или да ти помогнат. Преди смъртта си баща ти ти оставя документи, които мистериозно изчезват.

Симон слушаше, без да я прекъсва, защото не можеше да й противопостави никакъв аргумент.

- Познаваш ли други хора като теб? - предизвикателно попита тя.

- Имаш право, Саба - отвърна й той след дълга пауза. - По-добре е да се разделим.

- Какво? Това ли е отговорът на въпроса ми?

- Това е най-доброто решение.

- Няма да избягаш от проблема си, като се разделиш с човека, който ти отваря очите.

- Благодаря ти за всичко, което направи за мен. Съжалявам единствено че те спрях да вземеш самолета.

- Ако правилно разбирам, вече нямаме обща работа.

Саба стана от масата. Симон, без да помръдне и без да продума, я гледаше как напуска ресторанта. Поръча си пиене, за да удави в него настоящето и да се съсредоточи върху единствената си цел: да открие Маркус и веднъж завинаги да приключи с тази история.

КНИГА XI

Изведнъж разбрах, че през всички изминали години съм търсил вътрешното усамотение, за да бъда в състояние да приема невероятната истина. Подготвял съм се за нея, без да го съзнавам.

66

Симон пристигна в Кипър със самолет и отплава за Бейрут с кораб от Ларнака. Морето бе спокойно като езеро и корабът го отведе под ливанското слънце, огрявало безброй конфликти, войни, обсади, блокади, нашествия и атентати.

Беше сам.

С всички фантоми, които го преследваха.

За да ги заблуди, Симон прилагаше техниката на изчезване в градска среда. Вървеше по оживени улици, смесваше се с пътуващите в градския транспорт, качваше се и слизаше миг, преди вратите да се затворят, влизаше от главния вход на ресторантите и излизаше през кухните, плащаше сметките си в брой, никога не избираше прекия път, тръгваше обратно, често сменяше дрехите си, движеше се в ритъма на тълпата, изскачаше внезапно на пешеходна пътека, качваше се в автобус или в такси и слизаше малко по-нататък, използваше диверсионни средства, като палеше кофи за боклук или предизвикваше улични инциденти, които пораждаха паника и прикриваха бягството му.

На границата показа ливанския си паспорт, в който нямаше и следа от престоя му в Израел, защото той бе несъвместим с предстоящия му престой в Ливан. Надяваше се, че описанието на заподозрян номер едно за убийството на Оскар Ландер в Берлин не е стигнало до тук. За по-голяма сигурност подстрига косата си и си пусна брада. Граничният служител му върна паспорта, след като се увери, че мъжът пред него е същият човек от снимката за самоличност.

Симон взе такси и се отправи към центъра на града, историческата сърцевина на Бейрут. Шофьорът го остави на площад „Етоал“. Симон се разходи из квартала на своето детство, който не бе успял да посети по време на погребението на родителите си. Спомените му прииждаха, докато непрекъснато се оглеждаше. Неговото минало бе свързано с исторически събития. Родителите му, Анри и Лейла, бяха убити през 1983-а, годината на атентатите на Хизбула срещу френските и американските казарми, в които загинаха повече от триста души. Той бе напуснал Ливан в края на войната през 1990 година. Тогава бе деветгодишен.

Минаваше покрай църкви и джамии, които бяха изникнали като гъби върху парчето земя между Изтока и Запада, и се чувстваше едновременно у дома и в чужбина. Причината за странното му усещане бе самият Бейрут. Той не беше същият. На мястото на пазарите се бяха появили луксозни бутици, навсякъде светеха неоновите реклами на световните търговски марки. Издигаха се модерни високи сгради. Ливанската столица бе същинска строителна площадка, защото навсякъде стърчаха подемни кранове. По задръстените улици се движеше космополитна тълпа. Благоденствието на Бейрут напомняше Ривиерата.

Симон се отби в патриаршията на Сириакската католическа църква, но там никой от свещениците не потвърди, че познава Маркус. Дали отец Клеман не бе излъгал? Или Саба се бе отнесла прекалено грубо с него? Симон си припомни афоризма, че е по-добре да се обърнеш към Бога вместо към неговите светии, и нахълта в кабинета на патриарха Игнатий Йосиф III. Възрастният човек беше разтворил някаква енциклопедия. Вдигна глава и погледна Симон, който се мъчеше да се освободи от хватката на протосингела. Патриархът даде знак на отеца да се оттегли и покани Симон да се доближи до бюрото му. Симон се извини за непротоколното си нахлуване и отиде право към целта:

- Къде се крие Маркус Кершнер?

- Защо трябва да отговоря на въпроса ви?

Симон прогони от ума си картината, в която Саба стискаше гениталиите на отец Клеман, и възприе друга тактика. Да каже истината.

- Маркус е в опасност. Заплашва го месианска секта, която твърди, че Месията се е завърнал, за да оглави армията й.

- Известни са ми теориите на Маркус върху християнските корени на Корана, основополагащата роля на Сирия и завръщането Месията, очакван от някаква тайнствена секта с хилядолетна история...

- Това не са теории.

- Така ли? Имате ли доказателство, че Месията се е завърнал?

- Имам. То стои пред вас.

67

Симон напусна сградата, след като внесе силен смут в душата на патриарха на Антиохия. При това без да го докосне. Но получи своето. При посещенията си в Бейрут Маркус се отбивал в църквата „Свети Георги“. В града две църкви носеха това име. Но патриархът го насочи към по-малко известната и по-слабо посещаваната. Симон разбра каква е причината, щом стигна до края на тясната задънена уличка с изоставени сгради и зазидани врати. На пръв поглед църквата също изглеждаше изоставена. Колонадите и покритите със стенописи стени величествено се извисяваха към свода, над който нямаше покрив. Напуканият под бе покрит с бурени и подпорни греди. На една от фасадите имаше скеле, сковано от стари дъски. Мъж в туника ковеше кофраж. Симон подвикна на работника и той слезе по разнебитената стълба. Беше шейсетина годишен, с остра брада и кротък поглед.

- Сам ли ремонтирате църквата? - удиви се Симон.

- Едва ли някой друг се интересува от нея.

- Маркус например.

- Познавате ли го?

- Той бе приятел на баща ми, който почина. Искам да говоря с него. Патриархът, Игнатий Йосиф III, ме насочи към вас.

- Отдавна не съм виждал Маркус. Преди идваше често, за да ми помогне в ремонта, но не и напоследък.

- Защо?

- Маркус се радикализира. Той използва религията като оръжие.

- А вие?

- Аз правя обратното, служа й.

- Имате ли представа къде е Маркус сега?

- Не съм сигурен.

- Кажете ми все пак.

- На ваше място бих проверил в църквата „Нотр Дам“ в град Захла. Дано не биете път напразно.

- Мислите ли, че там ще намеря Маркус?

- Ако търсите християнин фанатик като Маркус, там е мястото.

- Но защо?

- Защото предстоятелят на църквата, монсеньор Юстинос Булос Сафар, също е известен като ангажиран.

- В какъв смисъл ангажиран?

- В борбата срещу ислямските милиции. Миналият месец в църквата „Нотр Дам“ бе извършен атентат.

- Кой пое отговорността за атентата? - заинтересува се Симон.

- Доколкото знам, никой. Съжалявам, но циментът ми ще се втвърди - извини се отецът.

Симон му благодари и реши да пренощува в хотел в центъра на града насред живописен пазар.

Пребори се с желанието да си легне, изписа няколко страници и излезе, за да хапне пържени барбуни и сладкиш от грис с канела. Заедно с оживената тълпа се отправи към шикозния квартал Гемайзе. В бар, пълен с весели компании и влюбени двойки, изпи едно уиски „Талискър“. Също като в Париж, отново се почувства много самотен. Бейрут засилваше това усещане. Освен ако истинската причина не бе отсъствието на Саба. Симон излезе от бара и тръгна към високия бряг, защото искаше да се поразходи, преди да се прибере.

Тъкмо пресичаше улица „Джон Кенеди“, когато черен микробус без прозорци му препречи пътя. Страничната врата се плъзна, оттам изскочиха двама здравеняци, от шофьорското място - още един и тримата бързо набутаха Симон в колата. Микробусът потегли с бясна скорост, през което време някой заслепи Симон с фенерче, удари го в слънчевия сплит и го ритна в кръста. Симон се съсредоточи върху фенерчето. Строши го с ритник и в тъмнината се търкулна като коте, изви се като червей, разтвори крака като жаба и се залепи за тавана като гущер. Задържа се над главите им, като натискаше ламарината с ходила и длани. Похитителите му нямаха резервно фенерче. Само с един ритник Симон ги бе оставил без светлина. Така имаше по-големи шансове срещу тримата слепци. Вместо да млъкнат, те продължаваха да ругаят и той лесно успя да разбере кой къде е. Зашлеви единия от тях, който отвърна с удар в лицето на седящия пред него. На следващия завой Симон се спусна от тавана и се приземи върху раменете на третия, който се огъна под тежестта му. Сетне контузи нечии крака, припълзя като змия към дръжката на вратата, отвори я, видя колко бързо се движи колата, изви назад палеца на ръката, която се опитваше да го задържи, чу вик от болка и скочи. Свит на кълбо, с прибрана глава, той се претърколи по асфалта като таралеж, бягащ от калпав шофьор. Стана, когато чу, че микробусът набива спирачки. Втурна се да бяга, като сменяше посоката под изумените погледи на минувачите, за да не могат преследвачите да го пресрещнат. Успя да поддържа темпото повече от десет минути, след което забави ход, за да си поеме дъх. Болката в стомаха му пречеше да мисли. Ударът си го биваше. Какво искаха тези типове от него? Да го разпитат? Да му внушат да не търси Маркус? Да напусне страната? Да го убият? Симон не им бе дал време да отправят заплахите си.

Видя младежи да влизат в нощен клуб, смеси се с тях и се озова във водовъртеж от лазерни светлини и децибели.

„Възкресение“ от Майкъл Калфан.

Заобиколен от момчета с гел в косата и момичета с флуоресциращи прически, Симон си поръча газирана вода и се потопи в шумотевицата.

„Рай“ от Колдплей в ремикс на Големия Фреди.

Звуците на електророка предизвикваха вибрации в пода, предаваха се на краката и плъзваха по гръбначния стълб чак до тила.

На дансинга посетителите бяха изпаднали в транс.

„Какво F***“ от Дейвид Гета.

Два часа по-късно Симон излезе навън с промит мозък и утихнала болка.

68

Автобусът най-сетне се измъкна от плетеницата скоростни пътища и магистрали, които опасваха Бейрут, и започна да се изкачва. Симон нямаше никакво намерение да напусне страната, въпреки снощното нападение.

Освен това трябваше да ограничи преминаванията си през граничните пунктове, защото те бяха опасни.

Той беше решил да не бяга, а най-накрая да открие Маркус, чиито следи се губеха в долината Бекаа край град Захла, закътан в гънките на планината Санине.

Единственият адрес, с който разполагаше, бе на пострадалата в атентат църква.

А Сирия бе съвсем близо.

Симон бе скочил в едно такси за летището, бе платил сметката по средата на пътя и бе слязъл от таксито след един завой, за да се качи в маршрутката. Преследвачите му трябваше да продължат да си мислят, че напуска страната, а не отива в Захла.

Симон седеше до мъж с бастун, който бе все още млад и носеше бастуна навярно заради недъг. Ливанецът реши, че Симон е турист, и започна да хвали родния си град, известен с виното и с многобройните поети и певци. Казваше се Елиас.

- В Захла, приятелю, ще опиташ най-вкусните мезета на света, ще ги полееш с „Масайа“ и на свой ред ще станеш поет.

Симон насочи разговора към църквата „Нотр Дам“, която според бейрутския свещеник е била обект на атентат миналия месец. Елиас умело се изплъзна. Предпочиташе да хвали Захла, без да засяга темите, свързани с конфликтите в страната си.

- Не си ли чувал за певицата Нажва Карам?

- А вие познавате ли епископ Юстинос Булос Сафар?

- Знаеш ли, че Нажва Карам се бори за мир?

- Трябва да се срещна с монсеньор Сафар - настойчиво продължи Симон.

-Навярно си чувал поне за Шакира и песента й „Уака, Уака“?

- Чувал съм.

- Знаеш ли, че бащата на Шакира е родом от Захла.

Симон разбра, че няма да получи информация. Щом пристигнаха, Елиас му предложи да го придружи до индустриалната зона, където се намираше църквата „Нотр Дам“. Докато вървяха натам, ливанецът го покани да седнат в едно кафене край реката Нар ал-Бер-дауни, за да пийнат от местното вино. Симон остана с впечатлението, че Елиас се опитва да го отклони от целта. Да му попречи да се срещне с Булос Сафар.

- Трябва да тръгвам - каза Симон, като допи чашата си.

Елиас вкуси от местния нектар и започна да си тананика:

- „Имаше една страна, в която хората строяха къщи, огрени от слънчевите лъчи или брулени от вятъра, имаше една страна, в която прозорците бяха покрити с цветя, а децата четяха книги, докато една нощ ужасът не се настани по домовете.“

В кафенето влязоха трима мъже и се отправиха към тяхната маса. Симон напрегна мускули, готов за отбрана.

- Това е песен на Фейруз - уточни Елиас, - вдъхновена от поема на Саид Акл, родом от Захла...

Тримата се нахвърлиха върху Елиас и той вече не можеше да помръдне, нито да говори. Симон отстъпи към резервния изход, който бе забелязал още с влизането си.

- Бърбори като сврака - уточни единият от мъжете. - Ако не го прекъснете, ще го слушате, докато се стъмни.

Тримата пуснаха Елиас, който сипеше ругатни срещу приятелите си, скроили му този номер.

- Можех да ви убия с бастуна си - викаше той.

Симон се възползва от бъркотията, за да се измъкне и да продължи към индустриалната зона. Амбулантен търговец му показа правилната посока. След известно време Симон отново се изгуби и попита за пътя група деца, които се караха за една топка, а след тях се обърна за помощ към дилър, който му предложи канабис.

Църквата „Нотр Дам“ се появи най-неочаквано. Тя се издигаше дискретно на една улица, която бе много спокойна, когато на нея не падаха бомби. Вратата на църквата бе отнесена от експлозията, на централния кораб зееше дупка.

Възрастната жена, седнала на отсрещния тротоар, проследи с поглед Симон, който влезе вътре.

На мястото на унищожените пейки имаше столове. Олтарът бе сериозно пострадал. Ако подът не бе почистен, човек би казал, че църквата е изоставена.

Шум от дигитално устройство накара Симон да се обърне и да забележи полускритият зад колоните мъж. Мъжът бързо прибра мобилния си телефон и се отдалечи. Симон приседна, за да обмисли положението. Трябваше ли да изчака идването на епископа? Минаха още няколко минути, преди да реши да си тръгне. Старата жена седеше все така неподвижно на стола си. Преди Симон да я попита каквото и да било, тя започна да му разказва подробности за атентата.

- Представяте ли си, бомбата съдържаше два килограма тротил - заяви тя.

- Имаше ли жертви?

- Да не би да сте журналист?

- Не съм.

- А таен агент?

- Не, защо, много ли се навъртат наоколо?

- Е, те не оставят визитките си, но след атентата оттук постоянно минават мъже в костюми и униформи. Експлозията отнесе вратата на църквата. Паркираните отпред коли и пейките вътре бяха унищожени. Но жертви нямаше. Господ опази своите от дявола.

- Кой дявол извърши това?

- Никой не пое отговорността, но аз си имам мнение.

- Какво е то?

- Сунит ли сте?

- Не съм, съжалявам.

- Не бива да съжалявате. Атентатът е дело на сунитите. Но монсеньор Сафар не се бои от никого, освен от Бога. Всяка неделя той отслужва тук литургия.

- Къде мога да го намеря?

- Вие от енориашите ли сте?

- Не съм.

- Монсеньор Сафар слиза в Захла само за литургията. След атентата живее в манастира.

- В кой манастир?

Старицата посочи с изкривената си от артрит ръка планината Санине.

- Обяснете ми по-точно.

- Сигурен ли сте, че не му желаете злото?

- Нима ви приличам на сунит?

- Тръгнете по пътя за Баалбек и ще стигнете до манастира. Внимавайте, защото районът е опасен за чужденците.

- В какъв смисъл опасен?

- Колоездач ли сте?

- Не, защо?

- Преди три седмици седем естонски колоездачи бяха отвлечени от въоръжени мъже. Естонец ли сте?

- Нито съм естонец, нито колоездач.

- Бог да ви пази.

- Какво е станало с естонците?

- Отвлекли са ги някъде в долината, сега се опитват да ги освободят.

- Сунити ли са ги отвлекли?

- Захла е християнски град, младежо. Това не се харесва на фундаменталистите. Който и да сте, съветвам ви да се оглеждате и да се молите.

Симон благодари на словоохотливата старица, стигна до главния път и вдигна ръка, за да вземе кола на стоп. Беше убеден, че е заблудил преследвачите си, и през ум не му мина да се огледа.

Половин час по-късно до него спря пикап.

На волана седеше съмнителен тип.

69

Шофьорът се казваше Мика, „като певеца“, както сам обяви. Занимаваше се със земеделие и пушеше марихуана, докато държеше волана с коляно. Хлътналите очи и разширените зеници му придаваха съмнителния вид, който порази Симон, настанил се на седалката до него. Ароматен облак бе изпълнил кабината, в която и без друго кънтеше техномузика с арабски мотиви. Хабиби.

- Ливанска музика ли слушате? - попита Симон, колкото да държи шофьора буден.

- Групата е немска, брато. Всъщност едната от певиците е германка, другата май е алжирка. Да ти кажа, на драго сърце бих ги взел на стоп.

Симон смъкна стъклото, за да проветри кабината. Мика му подаде лошо свитата си цигара. Симон отказа и се съсредоточи върху пътя, сякаш това щеше да помогне да избегнат евентуална злополука.

- Какво те води насам, брато? Хашиш ли търсиш?

- Не, манастир.

- Тук има колкото искаш хашиш и манастири.

- Знаеш ли къде е най-близкият манастир?

- Хабиби!

Мика се опиваше от музиката.

- Означава „Обичам те!“. Може да ти потрябва, брато.

Шофьорът го погледна и му намигна, при което Симон изтръпна, защото колата се отклони от пътя. Симон сграбчи волана.

- Мога да ти кажа къде са нивите с канабис, но манастирите...

- Нивите с канабис ли?

- Хабиби! Канабисът е нещо типично за този край, брато. Също като религията и червеното вино.

Той дръпна от цигарата си и се вторачи в асфалта, сякаш едва сега си даваше сметка, че шофира.

- Наблизо има една общност, която живее доста уединено. Тя изнася проповеди.

- Какви по-точно?

- За края на света, за завръщането на Месията и други щуротии.

- Можете ли да ме оставите там?

- Не е близо до пътя. Ще трябва доста да повървиш.

След няколко километра Мика спря до една пътека.

Посочи с цигарата си през страничното стъкло.

- Давай направо. Минаваш покрай козите и скалите и стигаш до една врата. Там е. Късмет, брато.

- Благодаря за возенето.

- Ако видиш Месията, поздрави го от мен.

70

В продължение на десетина минути Симон вървя през каменисти пасища. Край него преминаваха стада, безгрижно водени от овчари с тюрбани. Кучетата лаеха насреща му. Той продължи по пътеката, която свършваше край някаква сграда. Това бе голяма ферма в подножието на хълма, заобиколена от лозя и кози.

Симон застана пред ръждясала метална врата и дръпна звънеца, който събуди едно куче. Жена в черна рокля повлече крак към вратата и заяви, че е попаднал на частна собственост. Изражението й бе недоверчиво, но погледът - спокоен. Странна комбинация.

- Искам да говоря с монсеньор Сафар.

- По какъв повод?

- По повод на Маркус.

- Това повод ли е?

- Това е малкото име на приятел, който е член на вашата общност - опипа почвата Симон.

- Монсеньор Сафар е зает.

- Ще изчакам да се освободи - заяви Симон.

- Нямате право да останете тук.

- Разбрах, нали е частна собственост.

- Но преди всичко е опасно.

- Опасно ли?

Тя извади автоматичен пистолет.

- Могат да ви застрелят.

Симон отстъпи назад. Беше забравил, че е в Ливан.

- Вижте, идвам отдалеч да говоря с Маркус. Знам, че той поддържа връзка с монсеньор Сафар.

- Откъде мога да знам, че сте приятел на Маркус? - възрази жената и освободи предпазителя, като държеше пистолета все така насочен към посетителя.

- Той ме снима как преминавам през Портата на Месията.

Думите му имаха поразителен ефект върху охранителката. Тя се прекръсти с дулото на оръжието си, измърмори нещо и изчезна.

След няколко минути се появи мъж в черно расо. Жълтеникавите му коси бяха късо подстригани, а върху острия му нос се мъдреха кръгли очила. Приличаше на едра морска птица, току-що извадена от петролен разлив.

- Кой сте вие? - попита мъжът.

- Приятел на Маркус.

Духовникът хвърли поглед над рамото на Симон.

- Сам ли сте?

- Вие ли сте монсеньор Сафар?

- Да не са ви проследили?

- На колко въпроса още трябва да отговоря, за да ме поканите да вляза?

Духовникът отвори вратата и поведе Симон към централната сграда на фермата. Щом влязоха вътре, поведението му и това на жената коренно се промени. Тя се превърна в послушна помощница и сложи чаши върху ниската масичка в салона.

- Какво ви води при мен? - попита духовникът и с това даде да се разбере, че тъкмо той е Юстинос Булос Сафар.

- Маркус Кершнер.

- Ще пийнете ли вино?

Симон се поколеба, но Сафар настоя.

- Първото вино е било произведено по тези места. Осем хиляди години преди Христа! Вие сте французин и това би трябвало да представлява интерес за вас.

- Кой ви каза, че съм французин?

Епископът наля вино на Симон.

- Знаете ли, че Ной станал лозар, след като бил капитан на Ноевия ковчег?

- Знам още, че пил от своето вино, напил се и танцувал гол в шатрата си.

- О, вие сте чели Битие.

- Кой ви каза, че съм французин? - отново настоя Симон.

Той не знаеше дали е типично за нравите на страната, или причината се криеше в самия него, но тук никой не чуваше въпросите му.

- В Библията обаче не е казано - додаде епископът, - че Ноевият ковчег е заседнал на планината Санине, а не на планината Арарат в Източна Турция. Гробът на патриарха се намира в покрайнините на Захла. По-точно - в джамията Керак.

- За трети път ви питам кой ви каза, че съм французин?

- Маркус.

71

- Кажете ми кой всъщност е Маркус? - поиска да узнае Симон.

- Той е дисидент от нашия орден.

Според епископа Маркус бил радикален сириакски свещеник. Свободен електрон, който често сменял самоличността и епархията си, защото Хизбула, ХАМАС и саудитските тайни служби били определили награда за главата му. Маркус се криел в района.

- Може и да сте го срещнали по пътя облечен като войник, шофьор на такси или овчар с палестинска куфия на главата.

- Предполагам, че Маркус не е истинското му име.

- Въпрос на елементарна дедукция.

- Какво е то?

- Не мога да ви го кажа, дори и да го знаех, заради сигурността на Маркус.

- Нима мислите, че ще тръгна да го разгласявам?

- Не, но ще го издадете, ако ви изтезават.

Симон пийна от виното, за да намали адреналина в кръвта си. Гонеше го жажда.

- Маркус каза, че е приятел на баща ми - поде той. - След това разбрах, че двамата са изследвали произхода на Корана и на Мека.

- Занимавали са се с благородна кауза.

- Заради нея баща ми бе убит, а Маркус изчезна.

- Маркус бе обсебен от християнските корени на Корана. Прекара голяма част от живота си в събиране на доказателства за това.

- В Париж срещнах един човек - сподели Симон, - който спомена за тези доказателства...

- Кой беше той? - прекъсна го Сафар.

- Не се представи. Само ме увери, че винаги ще ми пази гърба от онези, които ще се опитат да ми попречат да ги събера.

- Тук ли е сега?

- Вярвам, че дойдох без опашка.

- Най-опасно става, когато човек вярва в това.

- Колко на брой са доказателствата? - пожела да узнае Симон.

- Според Маркус са пет. Първото от тях са надписите в Купола на скалата. Там Коранът е записан върху камък, преди да бъде записан върху хартия. Това е най-красноречивото доказателство, че Коранът е дело на християни.

- Предполагам, че древната карта на Сирия е второто доказателство - додаде Симон.

- Точно така.

- Кои са останалите доказателства?

- Готов ли сте да научите истината?

- Баща ми е смятал, че съм готов. Той ми бе завещал резултатите от своите търсения, но някой ги открадна, преди да стигна до тях.

- Още малко вино?

Симон прие.

- За да разберете кое е третото доказателство, трябва да се върнем към началото. Тогава Коранът бил най-обикновена богослужебна книга, която назареите използвали, за да покръстят арабите.

- Това и аз го научих.

- В превод от сириак „Коран“ означава „богослужебна книга“. Това ще рече сборник текстове от вече съществуващи свещени книги, пригодени за четене по време на литургия. Някои от сурите го потвърждават.

Епископът се надигна и взе Корана, който седеше на видно място в библиотеката му. Отвори го на дванайсета сура и посочи с пръст втория ред:

Ние го низпослахме -

Коран на арабски, за да проумеете!

Епископът вдигна поглед към охранителката прислужница, която нареди пред тях различни мезета. Отчупи парче безквасен хляб и продължи с пълна уста:

- Щом са я нарекли „богослужебна книга“, тя наистина е била такава, защото е съдържала откъси от текстове от Стария и Новия завет, които са били използвани по време на литургиите. Разбирате ли колко е важно това?

- Разбирам, че Коранът не се е появил като внезапно откровение.

- Въпросната богослужебна книга не е замествала Библията, нито е била нейна алтернатива, тя чисто и просто е била разбираема версия, предназначена за някогашните араби.

- Назареите се опитвали да покръстят арабите, за да могат с тяхна помощ да си възвърнат Йерусалим. Нищо ново не ми казвате.

- Не бързайте, нека довърша. Рядко ми се случва да разкажа истинската история на света.

- Слушам ви... стига вашата история да ме доведе до Маркус.

- Назареите били стратези, а не прозелити. Те знаели, че без помощта на арабите никога няма да превземат Йерусалим. А още по-малко да го задържат, за да подготвят завръщането на Месията и настъпването на месианската ера, която толкова очаквали. Съюзили се с арабите в името на потомците на Исмаил и им обещали световна власт. Вземете си мезе.

Симон си взе, без да продума. В края на краищата можеше да прояви известно търпение.

- През 629 година войските на назареите и арабите били разбити, след което се оттеглили в Ясриб и се обединили около Корана. През 638-а, четири години след смъртта на Мохамед, халифът Омар успял да превземе Йерусалим. Разрушил всичко на Храмовия площад и издигнал дървен „куб“ на мястото, където някога бил храмът на Соломон. Халифът си присвоил доктрината на назареите, официално я превърнал в ислям и заличил всички назарейски следи с изключение на надписите в Купола на скалата.

- Излиза, че от самото начало авторите на Корана са използвали съществуващите религиозни текстове за политически цели.

- И най-вече за военна стратегия! - добави Сафар. - Представете си „Изкуството на войната“ като основополагащ текст на една религия. С тази разлика, че Коранът не е създаден от Сун Дзъ, а от Уарака.

- От братовчеда на първата жена на Мохамед?

- Някои историци смятат, че е братовчед на самия Мохамед. Или пък и на двамата, което е било напълно възможно. Преди появата на исляма, Уарака от арабското племе на корайшите се покръстил в юдео-назарейството и станал юдео-назарейски свещеник! Благодарение на него връзките между двата народа се заздравили.

- Казвате, че Уарака е авторът на Корана?

- Видяхте ли, че научихте нещо ново! - радостно възкликна епископът.

Симон слушаше внимателно.

- Ролята на Уарака била толкова значима, че името му не би могло да се заличи в официалната история.

- Неговото име ли е третото доказателство?

- Обикновено смъртта на автора слага край на неговото творчество. Истината е, че смъртта на Уарака съвпада със завършването на Корана.

- Стечението на обстоятелствата не е доказателство.

- Но ние разполагаме единствено с него, защото истинското доказателството е унищожено.

Епископът стана от мястото си, отиде до прозореца и се загледа в далечината с кръстосани на гърба ръце. Продължи да говори, сякаш се обръщаше към стъклото:

- През 2000 година до сирийските тайни служби достигнала информацията за съществуването на компрометиращи исляма ръкописи. Това били дипломатически писма от VII век, в които назареите се обръщали към арабските племена с молба да им помогнат да освободят заедно Йерусалим. Повечето от тях били написани лично от Уарака. В едно от писмата името на Мохамед се споменавало единствено като племенен главатар. Сирийците узнали, че ръкописите са скрити в една от многото пещери в скалите на долината Бамиян в Афганистан.

- Там, където се намираха гигантските статуи на Буда?

- Да, там, където живееха монаси будисти. Талибаните научили за ръкописите, прогонили монасите и претърсили пещерите, но не намерили нищо. Тъй като съществувал все пак риск Сирия да ги открие, талибаните бомбардирали през март 2001 година гигантските статуи на Буда. Надявали се да унищожат заедно със статуите и писмата, които не успели да намерят.

- Така изчезнало третото доказателство - въздъхна Симон.

- Освен ако монасите не са го спасили, преди да бъдат прогонени.

- Какво е станало с другите доказателства? И те ли са били унищожени?

- Четвъртото е Codex Coranicum или Коранът преди Корана.

Според епископа не всички богослужебни книги, които халифът Отман използвал, за да напише известната днес версия на Корана, са били унищожени. До наши дни е достигнал кодекс на сириак от VII век, което ще рече, че е бил написан преди Мохамед. Според някои източници кодексът никога не е напускал Сирия.

- Да, Сирия, от която започва всичко.

- Моля?

- Знаете ли дали Маркус е открил Codex Coranicum?

- Възможно е.

- Кое е петото доказателство?

- Тук идваха хора, които ме разпитваха за Маркус. Търсеха заснето от него видео пред Портата на Месията. Мисля, че това е петото доказателство.

- Какви бяха тези хора?

- Представители на ливанските тайни служби, на Хизбула и други, които изобщо не се представиха.

- Вие какво им казахте? - попита Симон.

- Казах им, че Маркус вече не е член на нашия орден.

- Вие гледали ли сте въпросното видео?

- Не съм го гледал.

- Дали атентатът срещу вашата църква в Захла е свързан с Маркус?

- Възприех атентата като предупреждение.

- Като предупреждение да не общувате с Маркус, така ли?

- Бързо схващате.

В стаята влезе плешив плах човечец, придружен от жената с черната роба. Двамата казаха нещо на Сафар. Епископът отиде до вратата и от прага се обърна към Симон:

- Убеден съм, че петото доказателство сте вие. Извинете ме за момент.

72

Жената с черната роба се появи отново. Симон я помоли за чаша вода, тъй като мезетата бяха много пикантни. Тя му донесе карафа.

- Монсеньор Сафар няма да се бави - заяви жената. Не мина и минута и епископът отново влезе в стаята.

- Трябва да си вървите - поръча му той.

Симон се учуди на внезапния обрат. Епископът му обясни, че двама полицаи са дошли на входа на манастира да го търсят.

- Изпратих ги в посока на Баалбек - отсече епископът.

Симон се надигна от мястото си и му поблагодари за предоставената възможност да спечели време пред преследвачите си.

- Замесите ли се в тази работа, ще участвате в една вековна война - предупреди го епископът.

- Каква война?

- Знаете ли защо ислямистите носят брада?

- Какво общо има брадата им с войната?

- Те, също като зилотите, са се заклели да не се бръснат, докато не прогонят и последния от неверниците.

Юстинос Сафар изчака часовникът, изправен между две купчини служебници, да удари пет часа и продължи:

- Спасението, което предлага Коранът в качеството си на необикновена богослужебна книга, означава промяна на обществото и света, но не и духовна промяна на личността. Разберете ли това, ще разберете духа на Корана. Той не се опитва да разграничи доброто от злото в отделния човек, а да го разпознае навред по земята, от което се подразбира, че злото е всичко онова, което е против Аллах. Днес повече от всякога тази гледна точка е валидна за исляма, религията, която разделя света на земя на мюсюлманите и на земя за завоюване.

- Кажете ми все пак къде да намеря Маркус?

- Коранът е магьосническа книга, чиито тайнствени формулировки са в състояние да превърнат всеки неудачник в убиец. Маркус толкова дълго време се занимава с Корана, че сам се превърна в неудачник.

- Да не би да намеквате, че е убиец?

- Във всеки случай би могъл да стане.

- Къде е той? - отново настоя Симон.

- А вие кой сте всъщност? - поиска да узнае епископът.

- Защо ме питате?

- Защото Маркус е заснел именно вас да преминавате през Портата на Месията.

- Нима и вие ме смятате за Месия?

- Нямам право на мнение.

На Симон му дотегна от всичко това. Той скочи и се насочи към изхода.

- Почакайте! - обърна се към него епископът. - Казаха ми, че в края на пътя е спрял червен мерцедес. На ваше място бих тръгнал в обратна посока. Ще ви придружа.

Епископът огледа Симон от глава до пети.

- Трябва да се преоблечете. С тези дрехи ще ви забележат отдалече.

Епископът помоли прислужницата да намери за госта дрехи, с които да не се отличава от околните. Тя му донесе чифт сандали, шорти и ленена туника.

Симон се преоблече, а прислужницата грабна дрехите, с които бе дошъл.

- Правете с тях каквото искате - въздъхна Симон.

- Не бива да забравяте, че животът ви е на кантар - отбеляза Сафар.

И му подаде една куфия.

- Като бонус - рече му той.

- Куфията много му отива - вметна жената.

- Хайде, да не губим време - поде духовникът. - Да тръгваме.

Симон грабна сака си и последва домакина, който излезе през една врата в дъното. Прекосиха задния двор и засята с цвекло нива, сетне в продължение на двайсетина минути вървяха на изток между лозята.

- Не зная къде е Маркус - сподели епископът.

Той спря под една фурма, растяща край пасище, и бръкна в джоба си. Извади оттам компас и го подаде на Симон.

- Ако вървите на изток, може и да го срещнете. Той пръв ще ви види и ще се появи само ако пожелае. Припомням ви, че Маркус е беглец. Компасът е единственият начин да влезете в контакт с него.

- А ако не срещна никого?

- Ще се озовете в Сирия.

- Каква прекрасна перспектива! - въздъхна Симон.

- Не зная какви са взаимоотношенията ви, но само Маркус може да ви каже какво точно се е случило при Портата на Месията. Желая ви късмет, Симон.

Юстинос Булос Сафар се обърна и изчезна между едрите гроздове.

73

Симон вървя повече от час. Срещна стада овце и кози, наглеждани от двама овчари, мъж на теглена от магаре каручка, после хлапе, което тичаше подир куче. В сравнение с Бейрут, ливанската провинция изглеждаше мирна и кротка, потънала в безвремието накрай света.

Слънцето се спускаше зад хълмовете. Симон отново погледна компаса, за да се увери, че върви на изток. Вдигна глава и забеляза движение в близката ливада. По навик направи крачка встрани и се прикри зад едно дърво. Някакво животно изскочи от високата трева и се втурна към него. В последния момент го заобиколи и се отърка о краката на мъжа, застанал зад гърба му. Прегърбеният мъж се подпираше на бастун, а лицето му бе скрито зад гъста брада и огромен тюрбан.

- Изплашихте ме! - възкликна Симон.

Мъжът се разсмя. Дясната му ръка беше покрита с белези от изгаряния.

- Маркус, ти ли си? - удиви се Симон, който още не можеше да повярва на очите си.

- Е, все пак ме позна! - рече доволно мъжът и изправи гърба си.

Завъртя бастуна си, сякаш бе жезъл на мажоретка, и свали куфията си. Симон бе изумен.

- Не можеш да ме познаеш, когато съм с тюрбан и бастун, така ли?

Сетне се хвърли към Симон и го прегърна.

Симон не знаеше какво да попита най-напред, защото Маркус го изпревари:

- Юстинос ли ти каза къде да ме намериш?

- Да, но...

- Следователно ти има доверие. А това е добре.

- Какво се случи, Маркус?

- Кога? Къде? В Сирия през VII век ли?

- Не, преди две седмици в Йерусалим.

- Ти беше мъртво пиян.

- А пък ти изчезна без предупреждение, апартаментът ти бе обран и...

Симон не довърши. Бе дочул шум.

- Не се тревожи - рече му Маркус. - Войниците, брадатите и правителствените агенти рядко се мяркат насам.

Кучето, което се въртеше около тях, започна да лае.

- От самото начало знаех, че не си като другите - отсече Маркус.

- За какво говориш? За какво начало?

- Още не бе навършил две годинки, а ходеше, говореше и общуваше с животните. Винаги отгатваше в коя ръка държа бонбона.

- Как знаеш всичко това?

- Гледах те на видеозаписа, Симон. Ти премина през Портата на Месията.

- Шъът!

Симон застана нащрек и се опита да разбере от коя страна се чуваше пукането на съчки, което идваше все по-близо.

- Няма никой - отново го успокои Маркус. - Само кози и овце.

И сякаш за да му докаже правотата си, той разпери ръце, завъртя се и извика: „Тук ни вижда само Господ“.

Лъчезарната му усмивка изгасна, когато куршумът прониза черепа му и искрящият му поглед помръкна. Маркус се срина в прахта.

Симон се хвърли на земята, преди вторият куршум да прелети отгоре му. Кучето отново излая, но тутакси бе улучено. Симон се приближи лазешком до мъртвия си приятел. Претърси джобовете му с надеждата да открие оръжие или отговор на въпросите си. Намери единствено екземпляр от Корана. Взе го, отдалечи се на четири крака, изправи се между лозите, хвърли камък в противоположната посока и хукна приведен от страх, че всеки момент може да бъде прострелян. Стигна до сенчестата страна в подножието на хълма и навлезе в гората, без да спира, като чупеше с крака съчки и мъртви клони.

Тича до пълна изнемога.

След което се строполи на земята.

74

Застанал на четири крака, Симон повръщаше. Изтри устата си с ръкав и бавно се заизкачва към върха. Спускането от другата страна бе по-бързо, защото той падаше, търкаляше се и изподра ръцете си, преди да стигне до някакъв път.

Скри се в храстите, успокои дишането си и дочу шум от приближаваща се кола. Беше червен мерцедес. Скри се още по-добре и крадешком погледна към колата, в която седяха двама мъже. След няколко минути по пътя се зададе пикап. Симон се огледа. Убийците на Маркус претърсваха околността и скоро щяха да го открият.

Той изскочи на шосето и застана през камионетката. Тя рязко спря, за да не го прегази. Шофьорът избълва куп ругатни, които секнаха, щом Симон размаха пред него последните си долари.

- Къде отивате? - благо попита мъжът.

- Там, където и вие - отвърна му Симон и се настани на седалката до него.

- Отивам в Хам.

Шофьорът произнесе името на градчето, докато си прочистваше гърлото, та затова Симон се надяваше да го повтори. Но след като той не го направи, Симон реши, че населеното място се нарича Хум.

- Далече ли е?

- В края на пътя.

- Устройва ме.

Колата потегли с ужасно скърцане. На Симон му се стори, че забелязва метални проблясъци край пътя. Дали убийците не го бяха видели да се качва в пикапа? Той се свлече ниско на седалката, затвори очи и се опита да се освободи от стреса и умората.

Когато сърцето му възстанови нормалния си ритъм, отвори Корана на Маркус. На първата страница имаше неочаквано посвещение на английски:

To the Chaldean,

to his struggle, his devotion, his teaching.

May you do justice one day to the real authors of this Book.

Oussama.

P. S. The Chaldean can`T FAIL![26]

Симон отвори сака си и c треперещи ръце извади книгата на Рьоне Дюсо, на която Пол бе написал посвещение на биологичния му баща:

На Анри,

за нашето приятелство,

на Халдееца, който ни научи на всичко,

и за Сирия, от която можем

да научим толкова много.

Пол

И в двете посвещения ставаше дума за Халдееца. Той беше връзката между Анри, Пол, Маркус и някой си Осама.

Симон погледна шофьора, който скришом го наблюдаваше, сетне хвърли поглед към хълмистия пейзаж, пресечен от сивата лента на шосето, и отново се зачете в Корана. Ако този екземпляр принадлежеше на Маркус, твърде вероятно бе посвещението да е за него и именно той да е Халдееца, който бе научил на всичко Пол и Анри. Маркус навярно бе техен близък приятел, защото познаваше Симон от дете.

Разлисти страниците с намерението да открие още доказателства. Някои от редовете бяха подчертани. Цифрите бяха същите като в списъка, който бе намерил в тефтерчето на Пол.

Дали Маркус не бе господин X?

- Вярващ ли сте? - попита шофьорът.

- Защо мислите така?

Шофьорът посочи Корана върху коленете на Симон.

- Не съм вярващ, но религията ме интересува. -Там, където отиваме, населението е предимно християнско

- В Хум ли живеете?

- Казва се Хам. Доставям там газови бутилки от Баалбек. Живея в Крайбе преди Хам. А вие?

- Къде ли не, в Ливан, в Тайланд, във Франция...

- Във Франция ли? И аз живях там една година. Близо до Лион. Карах ТИР. Но трябваше да се върна. Заради студа и радарите. Отнеха ми всички точки от шофьорската книжка. Там ченгетата ви взимат на мушка с техните лазери.

- А тук ви целят със снайпери.

Симон беше съкрушен. Беше вложил толкова усилия и време, беше поел толкова много рискове само за да види как Маркус умира пред очите му. Той вече нямаше цел, озовал се бе пред пропаст, преследван от хора, които искаха да го тласнат в нея. Пол, Анри и Маркус не бяха между живите, оставаше само тайнственият Осама.

И, разбира се, Сирия, от която започваше всичко.

Дали Осама не се криеше сред хълмовете край ливано-сирийската граница?

- Казвам се Зафер - рече шофьорът и му подаде ръка, като за момент пусна волана.

На хоризонта се появи селце.

- Къде тук човек може да се скрие най-добре? - попита Симон.

- Навсякъде в района. Защо? Вие ли искате да се скриете?

- Не, търся един човек, който се крие.

- От кого? От ливанците или от сирийците? Защото не е едно и също. Ако искате да не ви открият сирийците, идете в Хам, защото там свършва пътят. Оттам е невъзможно да стигнете до Сирия с кола. Трябва да се върнете в Захла. А това са много километри.

- Но в Хам ливанците могат да правят с вас каквото си искат.

- Така е, оттам няма изход.

Шофьорът влезе в селото и намали скоростта. Възнамеряваше да направи почивка.

- Трябва да видя един човек. Ще се бавя пет минути.

- Кого искате да видите? - недоверчиво попита Симон.

- Брат ми. Нося му лекарства.

- От какво е болен?

Шофьорът се поколеба, преди да отговори.

- Ами, като... обсебен е.

- С какво го лекувате?

Зафер му показа кутийка аспирин с изтекъл срок на годност.

- Мога ли да видя брат ви? - попита Симон.

Той последва шофьора до къщурката. Един старец седеше върху три дъски, които изпълняваха ролята на веранда. Погледът му бе неспокоен. Потропваше с крак, а в ръцете си стискаше пръчка. Зафер запозна Симон с баща си и със снаха си, Надин, която също излезе навън.

- Мъжът ми е на легло от много време - разтревожено каза тя.

- Вие сте израелски шпионин! - започна да крещи старецът, сочейки Симон с пръчката.

- Татко, млъкни! - тросна му се Зафер.

Надин придружи Симон до една мрачна и вонлива стаичка. На сламеника се бе проснал мъж, който бе вторачил поглед в ламаринения таван и крещеше несвързани думи.

- Непрекъснато изкарва чревно съдържимо, без да яде - оплака се Надин.

Симон сложи ръка върху пламтящото чело на мъжа. Целият беше покрит с гнойни пъпки и от него се носеше воня на изпражнения. Червата му се свиваха в отслабналия му корем.

- Ще умре - проплака Надин.

Симон разпозна симптомите на коремния тиф. Взе сака си и бръкна вътре.

- Внимавайте, той е въоръжен! - развика се старецът от прага на стаичката.

Зафер изведе баща си навън. Симон извади кутийката антибиотик, който винаги носеше със себе си. Правеше го, защото не знаеше кога ще се озове на място, където не можеше да получи медицинска помощ. Той подаде една капсула на Надин, която побърза да я даде на мъжа си.

- Лекар ли сте? - попита го Зафер.

Хората бяха задавали безброй пъти този въпрос на Симон. Той нямаше точен отговор, за разлика от онези, които определяха ролята си в обществото чрез своята професия. Но в настоящия случай, за да спечели уважението и помощта на Зафер, потвърди, че може да лекува.

Остави кутийката с антибиотика на Надин, като й каза да продължи лечението на мъжа си. След което го поканиха да пие чай, сервиран от едно младо момиче. Зафер имаше две сестри и трима братя, които живееха в съседната къщурка.

След малко болният престана да бълнува и заспа. Надин се хвърли в краката на Симон, за да му благодари за стореното чудо. Симон я хвана за раменете и я помоли да се изправи и да не забравя да дава редовно лекарството на мъжа си. Зафер трябваше да тръгва и се сбогува със семейството си. Симон също си взе довиждане и тръгна към пикапа. Шофьорът му се извини за постъпката на Надин.

- Снаха ви е добър човек, тя обича мъжа си.

- И е дълбоко вярваща.

Симон се огледа. Наоколо имаше ниви и набързо построени ниски къщички, до които прогресът още не бе достигнал.

- Наблизо има ли интернет кафе?

- Минавате покрай операта и боулинга, продължавате направо и ще го видите срещу музея за модерно изкуство - отвърна шофьорът през смях.

Симон се качи в колата и попита Зафер дали не познава наоколо някой, който да се казва Осама.

- Познавам двама - отвърна Зафер.

Симон му показа посвещението.

- Двамата Осама изобщо не знаят да пишат, камо ли на английски - продължи шофьорът, като не откъсваше поглед от страницата.

Симон не знаеше какво да прави. Дали да остане в камионетката, или в селото? Ако предпочетеше камионетката, щеше да се превърне в подвижна мишена.

- Нищо чудно да откриете вашия Осама в Хам - предположи Зафер, който сякаш бе прочел мислите му.

- Ще видим.

- Оставяте се в ръцете на съдбата, а това е добре.

Зафер включи двигателя, но не откъсваше поглед от последното изречение в посвещението.

- Защо краят на текста е с главни букви? - поинтересува се той.

P. S. The Chaldean can`Т FAIL

- Навярно, за да наблегне върху факта, че Халдееца не може да се провали.

- Краят на изречението напомня името на едно село.

- Tfail име на село ли е?

- Да, намира се право пред нас. Но не е достъпно с кола. С кола до него можете да стигнете единствено през Сирия.

Оказа се, че Тфейл бе идеалното скривалище, ако някой ви издирваше в Ливан.

75

Симон се опита да промени позицията си на седлото, джелабата се бе вдигнала до бедрата му, а задните части го боляха. Конят му залитна. Симон се вкопчи в него, за да не падне.

Хълмистият пустинен пейзаж танцуваше пред очите му.

Зафер го бе завел при един фермер, който се бе съгласил да го отведе до Тфейл на кон. Водачът му се казваше Жозеф и яздеше пред него. Той бе избрал най-трудния, но най-краткия път. Слънцето се спускаше над Сирия, която се простираше пред тях.

- Пристигнахме - обяви Жозеф.

Бяха спрели на възвишението, от което се виждаше ширналата се равнина с малките бели разпръснати кубове - къщите на селото.

- Това е Тфейл - съобщи Жозеф. - Има осемстотин жители. И един-единствен път, който води към Сирия. Но ние сме все още в Ливан. Сигурен ли сте, че точно тук искате да отидете?

Симон кимна и насочи коня по нанадолнището.

В центъра на селото слязоха от конете. Фермерът ги завърза за една барака, която приличаше на декор на бар от уестърн.

- Не можем да останем дълго тук - предупреди той.

Искаше да потегли обратно за Хам, преди да се е стъмнило.

Жозеф разпита мъжа, който сервираше чай на двама клиенти, и каза на Симон:

- Трябва да попитаме старицата.

- Коя е старицата?

- Една жена, която живее в Тфейл от деветдесет и шест години.

Жозеф пресече улицата и пое по обрасла с бурени пътека. Пътьом броеше къщите и се спря пред шестата. На прага ги посрещна прегърбена старица с черна шамия. Жозеф помоли Симон да изчака навън.

Банда парцаливи дечурлига тутакси го наобиколи. Симон взе едно камъче и го хвърли във въздуха. Когато го улови и разтвори дланта си, в ръката му имаше химикалка, която той подаде на най-малкото дете. Най-голямото не повярва и поиска Симон да направи друг номер. Симон извади монета от носа на момчето и му каза да я скрие в една от ръцете си. Всеки път отгатваше дали монетата е в лявата или в дясната ръка на хлапака.

- Как го правиш? - попита възхитеното момче.

- Трябва да внимаваш, да наблюдаваш погледа на другия, положението на ръцете му, начина, по който се държи, думите, които произнася. Когато използваш очите и ушите си, отгатваш много неща.

Жозеф излезе от къщата на старицата и разгони децата.

- Преди осем години, след като американците нахлули в страната му, в селото пристигнал един иракчанин. Оттогава живее тук. Къщата му е извън селото. Можем да отидем, ако искате.

Иракчанинът живееше в бяла къща със заден двор, зеленчукова и овощна градина. Тфейл бе толкова изолиран от света, че се налагаше обитателите му сами да се грижат за прехраната си.

Мъж с тъмни очила и бейзболна шапка ги посрещна с насочен автоматичен пистолет.

- Оставям ви - побърза да се измъкне Жозеф. - Ще ви чакам в бара.

Симон се приближи към мъжа с разперени ръце.

- Осама ли се казвате?

- Какво искате?

- Казвам се Симон и съм приятел на Маркус, Халдееца.

Той протегна Корана, отворен на страницата с посвещението. Продължителното мълчание отсреща доказваше, че е на прав път.

- Е, и? - проговори най-накрая мъжът.

- Маркус умря пред очите ми.

Невъзможно бе да се види реакцията на мъжа, скрита зад огромните черни очила.

- Какво ме засяга това? - ядосано отвърна той след ново продължително мълчание.

- Написали сте, че Халдееца не може да се провали. Но сгрешихте.

Мъжът покани Симон в тъмен коридор, който водеше към вътрешен двор, където растеше портокалово дърво. Той претърси посетителя и провери сака му за оръжие и експлозиви. След като не откри нищо, предложи на госта си чай и изчезна в кухнята.

След малко се върна с чайник, две чаши и едно предложение.

- Няма да е зле да разкажем един на друг за себе си.

Симон описа накратко своите перипетии от изчезването на Маркус до убийството му. След което отстъпи думата на своя домакин, който свали черните си очила и показа въгленовочерните си очи. Казваше се Осама ал-Шауи. Беше бивш офицер от тайните служби на Саддам Хюсеин и бе избягал най-напред в Сирия, а след това се бе скрил в този ливански анклав. С Маркус се бе запознал през 2003 година в Сирия, където Маркус изследвал произхода на Корана. Халдееца, както го наричали понякога навремето, бил открил, че не всички християнски богослужебни книги на назареите, вдъхновили халифа Отман да напише Корана, са били унищожени. Съществували един или два Codex Coranicum, създадени преди Мохамед.

- Коран преди Корана - обясни Осама.

Всъщност той употреби думите на Юстинос Сафар.

- Коранът е рожба на политическата стратегия на юдео-назареите, а сетне - на арабите... - добави Осама.

- Монсеньор Сафар вече ми разясни това - прекъсна го Симон.

- А каза ли ви, че Саддам Хюсеин се опита да се домогне до Codex Coranicum?

Истината била, че иракските тайни служби успели да се сдобият с един първоначален Коран, чрез който Ирак можел да упражнява натиск върху Мека. След като нападнал Кувейт и по този начин ограничил влиянието на Саудитска Арабия, Саддам се готвел да стане господар на Близкия изток. Ала американците унищожили мечтата му за господство, като през 2003 година нападнали Ирак и конфискували прословутия ръкопис.

- Какво са направили с него? - попита Симон, който ден след ден откриваше нови скрити исторически факти.

- Не зная. Но с въпросния Кодекс американците биха могли да поставят на колене мюсюлманския свят.

- Маркус ли откри втория Кодекс?

- Мисля, че да. Но не го задържа у себе си.

- Какво направи с него?

- Не зная.

- Как е възможно толкова компрометиращи исляма ръкописи да не са били унищожени през вековете?

- Всичко, което ми е известно, е, че назареите са ги пазили поколения наред. Според Маркус един от двата Кодекса е бил съхраняван известно време в тайната библиотека на Иван Грозни в Москва.

Двамата мъже замълчаха за момент, за да изпият чая си.

- Какво всъщност търсите? - попита Осама.

- Баща ми твърдеше, че произходът на Корана ме засяга пряко. Той ми наложи това дирене.

- Не сте единственият, който се опитва да намери съкровището.

- Кои са другите?

- Всички. Ислямистите, Ватиканът, евангелистите, руснаците, саудитските тайни служби и много други...

- Усещам ги наоколо.

- Щом още сте жив, това означава, че имат нужда от вас.

След тези не особено успокоителни думи, двамата довършиха чая си.

- Маркус скри от мен, че е работил с баща ми. Защо го е направил според вас?

- Навярно е искал да ви предпази от опасността.

- Разкажете ми нещо повече за Маркус.

- Използвах връзките си, за да му доставя фалшиви лични документи. Понякога се криеше вкъщи. Имахме достатъчно време да се опознаем и помежду ни се роди доверие. Но той никога не говореше за себе си.

- Не ви вярвам - заяви Симон.

- А защо не?

- Никой не се доверява на човек, за когото не знае нищо.

Иракчанинът направи кисела физиономия, защото си даде сметка, че събеседникът му е много проницателен.

- Маркус имал жена и дете - призна той.

- Какво е станало с тях?

- Били убити в атентат в Бейрут през 1983 година. Той оцелял, но в бъркотията го взели за загинал. Продължил живота си под нова самоличност. Само двама души били в течение на този факт: най-добрият му приятел и аз.

- Кой е най-добрият му приятел?

- Не зная името му, но от Маркус съм чувал, че е френски дипломат. По време на атентата през 1983-а бил на работа в Бейрут.

Симон побеля като платно.

- Лошо ли ви е? - разтревожи се Осама.

- Това е баща ми.

- Кой? Маркус или дипломатът?

- И двамата.

76

Последното парченце от пъзела осветли цялата истина. Осама настани Симон във вътрешния двор, за да остане сам със себе си и с един тефтер, който му служеше за отдушник и чиито страници запълваше с нервен почерк.

1983: ислямски терорист хвърля във въздуха ресторант в Бейрут, където вечерят моите родители, Анри и Лейла Ломбарди. Аз също съм там. На две години съм. Родителите ми загиват. Или поне всички мислят така. Истината е, че, за разлика от майка ми, баща ми оживява, но желае да го смятат за мъртъв. Дали самият той не е бил обектът на атентата? Всеки френски журналист, който изследва произхода на Корана, може да стане мишена на терористите. Анри сменя своята самоличност с намерението да продължи диренията си и така да отмъсти за смъртта на любимата си съпруга. Тъй като не може да нападне авторите на атентата, той решава да атакува всички мюсюлмани по света. Как? Като разкрие истината за произхода на Корана, която вече е започнал да изтупва от прахта. Като разклати устоите на тази сееща смърт религия. Търсенията му продължават години, защото истината е дълбоко скрита, а доказателствата са много добре пазени. За да успее да доведе битката до успешен край, баща ми се обръща към своите приятели, Пол и Амина, с молба да се грижат за мен. Моли ги също така да станат мои родители и никога да не споменават името му пред мен. Пол е дипломат. Той е в състояние да подправи моите документи. Тайно поддържа връзка с баща ми и дори до някакъв предел му помага в неговите търсения. В крайна сметка Пол изгубва надежда. Тъй като получава заплахи, той, без знанието на Анри, пише писмо завещание, което да ми помогне да стигна до сейфа, съдържащ всичко отнасящо се до мен и до произхода на Корана. Пол предава тефтерчето си на Маркус, продава книгите си и слага черта на всичко. Но вече е късно. Името му е в черния списък.

Анри Ломбарди води битката си докрай. Той става Маркус Кершнер, или Халдееца. Води разследвания в различни страни, никога не се задържа на едно място, влиза в различни религиозни ордени с цел да обърка следите и да научи някои тайни и дори бива ръкоположен за свещеник. Неговият втори живот е изпълнен със себеотрицание, с натрапчивата идея за наказание, с екстремизъм и... лудост. Той винаги се е стремял да събере петте доказателства. Успял и е? Едва ли, защото би ги представил на света, за да утоли отмъщението си. Едно е сигурно: Маркус се е превърнал във враг на тайните служби на много страни и на ислямистите...

- Добре ли сте? - прекъсна мислите му Осама ал-Шауи.

Симон го погледна, без да го вижда.

- Водачът ви е тук. Не може да чака повече.

- Кажете му да тръгва.

- Ако желаете, можете да преспите у дома. Имам отделна стая. Понякога Маркус отсядаше в нея.

Симон благодари на Осама и отново се съсредоточи върху текста. Не биваше да губи нишката.

2013: баща ми се сприятелява с мен на погребението на Пол и Амина. Казвам му, че Пол ми е оставил писмо. Маркус прави всичко възможно да ме придружи и да извади преди мен документите от сейфа. Дали иска да ме защити, като скрие от мен истината? Но той ми я показва чрез надписите в Купола на скалата. После ме заснема пред Портата на Месията. Внезапно изчезва, защото е преследван, и бива убит пред очите ми, без да дочака възмездието, за което се е подготвял цели трийсет години.

77

Симон се събуди от миризмата на долнокачествено кафе и от дрезгавия звук на радио, което непрекъснато предаваше новини. Изми се със слабата струя непитейна вода и отиде при Осама в кухнята.

- В Сирия нещата не вървят - рече домакинът, като намали звука.

Извади от хладилника чиния с две топки тесто, разточи едната и я сложи върху горещия котлон на газовата печка.

- Башар ал-Асад е последната преграда срещу ислямистите, ЦРУ и Саудитска Арабия - каза той.

- Ислямистите си намериха надеждни съюзници - добави Симон.

Той пое чашата кафе, която му подаде Осама, и седна на един разнебитен стол.

- Световната история е изпъстрена със странни споразумения с исляма - поде Осама. - Германия на Третия райх, както и западните демокрации се съюзяваха с ислямистите, защото Германия искаше да победи англичаните, а западните демокрации - да съборят комунизма.

- Омразата към другия поражда неестествени взаимоотношения - съгласи се Симон.

- Много добре го казахте. Бившите нацисти, преминали след 1945-а към тайните служби на чичо Сам, посъветваха американците да се съюзят с мюсюлманите срещу руснаците. Те бяха използвали тази стратегия срещу британския си враг и когато станаха американски граждани, се надяваха да въвлекат Съединените щати в коалиция, която да се обърне срещу страната, която им е дала убежище.

- Следователно те са вкарали троянския кон.

- Троянският кон вече се намираше в Европа, в джамията в Мюнхен, построена с благословията на Хитлер и „Мюсюлманските братя“. Тя се превърна в предмостие на догмите на радикалния ислям на стария континент.

Осама ал-Шауи сервира на Симон палачинката.

- Какво е това?

- Нарича се манаиш. Солена палачинка с подправки. Навийте я, за да я изядете. Можете да добавите маслини или лабне[27].

Деликатното ухание пренесе Симон в кухнята на неговото детство, където майка му приготвяше вкусни закуски и си тананикаше песента на Файруз „Kifak enta?“[28], която бе предизвикала скандал в Ливан, защото бе обяснение в любов на един женен мъж. Осама сложи да се пече и вторият манаиш, изключи радиото и седна срещу госта си.

- Всичко тръгна наопаки през 1960 година - продължи той, вторачил в Симон поглед, тъмен като черното злато на Близкия изток.

Той разказа накратко как тогавашният секретар на Световната арабска лига, Саид Рамадан, оглавил джамията в Мюнхен, след като уволнил мюфтията Намангани - имамът получил Железен кръст и служил в SS. По същото време Антон Шпиталер предал на Намангани скритите микрофилми на Бергщресер.

- Шпиталер ли? - възкликна Симон.

- Познавате ли го?

- Чувал съм за него.

- Лоши неща, предполагам.

- Трудно е да се кажат добри неща за този човек.

- Защото не знаете всичко.

- Защо е трябвало да се предадат микрофилмите на един уволнен мюфтия?

- За да се продължи борбата на арабските национал-социалисти от партията БААС срещу свързаната с ЦРУ Арабска лига, представлявана от Саид Рамадан.

- Не разбирам кой с кого е враждувал - вметна Симон.

- Съгласен съм, че е голяма бъркотия. Дори мюсюлманите трудно се ориентират. Ще опростя нещата, като кажа, че се противопоставят два лагера.

- На сунитите срещу шийтите - побърза да уточни Симон.

- Това е големият проблем в региона. Вътрешните вражди между сунити и шийти се появяват още преди векове. Сунитите твърдят, че първите халифи са достойните наследници на Мохамед, а шийтите смятат, че истинските водачи на мюсюлманската общност са Али и неговите потомци.

- Неотдавна научих, че Коранът е написан, за да подготвя за война - заяви Симон.

- Изначалният религиозен антагонизъм, придружен от другите поводи за конфликти като етническата принадлежност и националността, затруднява споразуменията между арабските държави. Всички са единни само когато стане дума да се борят срещу Израел.

Осама побутна купичката със заата[29] в зехтин до средата на масата.

- От една страна, имате партията БААС, чиито видни лидери бяха Саддам Хюсеин в Ирак и Хафез ал-Асад в Сирия. Башар ал-Асад, който е с алауитско потекло, в момента е поддържан от Иран и Хизбула, защото те са на мнение, че шиитският ислям е по-близък до алауитите.

Иракчанинът придвижи напред купичката с лабне, изобразяваща втория лагер, и пусна в нея три маслини.

- От друга страна, имате Саудитска Арабия, Турция, „Мюсюлманските братя“ и ХАМАС, вдъхновени от сунитския ислям и поддържани от Европа и ЦРУ. Този лагер победи в Арабската пролет.

Осама разля купата със заата, за да изобрази поражението на първия лагер, и стана, за да си сервира опечената палачинка. Симон взе парцала от облегалката на един стол и попи разлетия върху масата зехтин.

- Алауитите са потомци на назареите - рече той. - Излиза, че родът Ал-Асад е с назарейско потекло.

- Защо според вас Башар ал-Асад е още на власт, докато Саддам Хюсеин, Бен Али, Мубарак и Кадафи бяха пометени? - попита Осама.

- Защото е поддържан от руснаците.

- Кадафи също бе поддържан от тях.

- Предполагам, че знаете отговора - подхвърли Симон.

- Да, знам го и никой друг няма да ви го каже. Ал-Асад твърди, че притежава Codex Coranicum, и това му позволява да примамва руснаците и да заплашва Саудитска Арабия, че ще разкрие съдържанието му, ако режимът в Сирия падне от власт.

- Нали казахте, че американците са взели Кодекса от Саддам Хюсеин?

- Казах ви, че има два Кодекса. Кодекс А и Кодекс Б. Американците са взели първия. Башар ал-Асад притежава втория.

Симон изпи на един дъх изстиналото кафе, защото не само небцето, но и мозъкът му гореше.

- През 1990 година Саддам Хюсеин, въодушевен, че притежава Кодекс А, нападна Кувейт и последвалите военни конфликти в Близкия изток засенчиха безмилостната битка за двата Codex Coranicum. Трябва да признаем, че те са най-силното оръжие. По-мощни са от атомната бомба! Потвърждават териториалната легитимност на Израел. Поставят под въпрос религиозния авторитет на Саудитска Арабия. А за много други страни, като Ирак, Съединените щати или Русия, са безпрецедентно средство за политически шантаж и икономически преговори.

- С други думи, Съединените щати и Сирия притежават по един Кодекс - обобщи Симон.

- Мога да го потвърдя със сигурност за Коран А, защото той бе открит от иракските тайни служби. Що се отнася до Коран Б, ние разполагаме единствено с думата на Башар ал-Асад.

- На неговата дума не може да се вярва, така ли?

- Що се отнася до Коран А, трябва да тръгнем по следите на Антон Шпиталер. Както вече ви казах, ориенталистът есесовец предал през 1960-а микрофилмите, направени от Бергщресер, на бившия мюфтия Намангани, след което те се озовали в Corpus Coranicum. Деветнайсет години по-късно Саддам Хюсеин дошъл на власт с помощта на бившите нацисти и благодарение на Намангани научил за съществуването на микрофилмите. Иракските тайните служби проследили Коран А чак до Маалула, където Бергщресер го бил заснел.

- Какво е Маалула?

- Християнско село на североизток от Дамаск. Там все още се говори арамейски.

- Следователно иракските тайни служби са били по-бързи от „Мюсюлманските братя“ - констатира Симон.

Осама кимна и започна да се люлее на стола си.

- Останалото ви е известно: Саддам Хюсеин притежава Коран А и започва да оказва натиск върху Саудитска Арабия, за да си подели с нея политическата и религиозната власт в Близкия изток. Саудитска Арабия и Съединените щати обуздават Саддам и по всяка вероятност взимат Кодекса.

- Не изглеждате убеден в това.

- Смятам, че Маркус бе успял да се сдобие с един от двата екземпляра.

- Защо мислите така? - попита Симон.

- Съществуват пет доказателства, че Коранът е бил написан от една християнска секта. Маркус бе събрал почти всички.

- Картата на Сирия, надписите в Купола на скалата, дипломатическите писма и Codex Coranicum са четирите доказателства. Кое е петото? - попита Симон.

- Това, което му лисваше, за да завърши делото си - отвърна Осама.

- Делото му се състоеше във възстановяването на истината за Корана, която да постави мюсюлманите на мястото им. Баща ми бе прокарал път, по който трябва да продължа от уважение към неговата памет и към паметта на майка ми. Посветил бе трийсет години от живота си на своята кауза. Бил е близо до целта. Ще ми помогнете ли да стигна до финала?

Осама върна стола на четирите му крака и погледна Симон право в очите.

- Преди малко споменахте назареите.

- И какво от това?

- Баща ви познаваше един прелат, който знае много за тях.

78

Нажеженият прашен вятър, който идваше от пустинята, им позволи да прекосят незабелязано границата със Сирия. Осама наричаше вятъра хамсин. Бившият иракски шпионин водеше Симон през голи планини, необрасли долини и пресъхнали реки. Границата бе на няколко километра от Тфейл и пресичаше кафяв безводен терен с редки изсъхнали дървета. Не срещнаха нито пътник, нито овчар, нито село, нито пък граничен пост.

Хамсинът утихна и на хоризонта се очерта загадъчната Ливанска Източна планина. Симон си припомни красивите стихове от „Пътуване из Изтока“, написани от Ламартин в Баалбек и възпяващи вълнистия сирийски пейзаж.

Необятни хълмове в загадъчни пустини

скрили останките на незнайни градове

(...)

Пътник от Запада дойде да ви докосне,

за да разбули вашите тайни. [30]

Двамата изминаха разстоянието от четири-пет километра до Асал-ал-Уард, първото населено място след границата.

Щом стигнаха, Осама посочи на Симон едно изсъхнало дърво, чиито корени бяха напукали тротоара. Жена с фередже бе оставила торбите си с покупки на оскъдната сянка.

- Автобусът ще мине оттук - каза иракчанинът. - Той ще ви закара в Маалула.

- Осама, благодаря ви за помощта - отвърна Симон.

- Бог да ви помага, сине халдейски.

79

Полупразният автобус пристигна сред облак от изгорели газове в Маалула на хиляда и шестстотин метра височина.

Тук живееха пет хиляди души.

Градчето с бледосини, сгушени една до друга къщи бе вкопано в планината. То бе известно с безбройните си пещери, приютили първите християни. Маалула бе прочуто най-вече с това, че - заедно с две съседни села - бе последното място на света, където все още се говореше езикът на Христос, на който някога говорел целият Близък изток. От края на XVIII век, та чак до началото на XX век Маалула бе привличало пътешественици, ориенталисти, ерудити, поети, мисионери и... диктатори. Прекаленият интерес към това място будеше подозрения.

Симон се промъкна през групата деца, които излизаха от училище, и пое към манастира „Света Текла“. Той бе кацнал на скалата около пещерата и гроба на света Текла, която се скрила тук от гоненията срещу християните. Параклисът, централната обител и помощните сгради се вписваха съвършено в околната среда. Единствено кръстът в синия цвят на Ив Клайн се открояваше на върха на купола.

На входа Симон поиска да разговаря със Салуан ибн Науфал. Това бе името на прелата, което му беше дал Осама. Отговориха му на арамейски, че такъв духовник няма в „Света Текла“.

- Салуан ибн Науфал е гръко-католически архиепископ - уточни Симон.

- Нашата църква е гръко-православна - отвърна му отецът, който го бе посрещнал.

- Къде има гръко-католически манастир? - попита Симон.

Свещеникът вдигна очи към небето. Симон разбра, че отецът му сочеше с поглед кръста на върха на скалата, извисяваща се над градчето и долината.

- Навярно търсите манастира „Свети Сергий“.

Симон се изкачи до площадката, на която бе построен древният манастир. Вратата беше заключена. Той заобиколи сградата, като избягваше да гледа надолу.

- Какво правите тук?

Гласът идваше някъде отгоре. Симон вдигна глава и видя възпълен мъж да размахва ръце от един балкон.

- Искам да говоря с монсеньор Науфал - обясни Симон.

- Елате другата неделя.

- Кажете му, че съм синът на Халдееца.

Мъжът замръзна с отворена уста и заприлича на жаба. Сетне изчезна във вътрешността на сградата.

След няколко минути звукът на превъртащ се ключ наруши синодалната тишина. Зад отворената врата се появи шишкото, придружен от слаб като клечка мъж с тъмни очила, черен костюм и бяла якичка.

- Трябва да проверя дали не носите оръжие - рече дебелият.

Симон разпери ръце и се остави да го опипат под наблюдението на прелата.

- Съжалявам за нехристиянското посрещане - извини се висшият духовник. - Но в Сирия има много екстремисти и наемници, дошли да тероризират християнското население.

- Вие ли сте Салуан ибн Науфал?

- Кой ви даде името ми?

- Осама ал-Шауи.

Прелатът прегледа ливанския паспорт на Симон, който помощникът му подаде.

- Твърдите, че сте синът на Халдееца. Как е той?

- Мъртъв е.

Сянка помрачи иначе спокойното лице на архиепископа.

- Убиха го вчера пред очите ми - поясни Симон.

- Още един християнин, чиято смърт ще бъде приписана на сирийската армия.

- Имате ли представа кой е убиецът му?

- Щом Халдееца е мъртъв, това е краят.

- Краят на какво?

- По-добре влезте - каза архиепископът.

80

Тримата прекосиха трикорабната църква с три абсиди. Там, където напречните галерии се пресичаха, имаше купол с ниши в ъглите. Той бе покрит със стенопис, представящ Дева Мария и двамата светци - Сергий и Вакх.

Салуан ибн Науфал изнесе похвално слово за църквата, която бе най-старата действаща църква в християнския свят. Някои от гредите над главите им бяха на две хиляди години. Литургиите се изнасяха на арамейски - семитският език, на който пишели и говорели първите християни в Близкия изток.

- Християните наричали този език сириак, за да се разграничат от езичниците, нали така? - попита Симон.

- Сириак бил говоримият, литературният и езикът на литургиите в Близкия изток чак до VII век - уточни архиепископът. - С появата на исляма сириакът бил изместен от арабския, ала християнските общности го съхранили като литературен и литургически език.

- Нали знаете, че Коранът е бил написан на сириак? - каза Симон.

- Да, написан е на сириак в Сирия, откъдето започва всичко.

Ехото от последното изречение на Салуан ибн Науфал постепенно заглъхваше в църквата. Симон се убеди, че всички, които срещнеше, твърдяха едно и също. Сякаш се бяха наговорили.

- Казахте, че смъртта на баща ми вещае края. Краят на какво?

- Баща ви беше на път да открие петото доказателство, с което да сложи край на произвола в нашата страна.

- Произволът на кого?

- Ние живеем в страх. Вие не можете да разберете колко се боим, защото не живеете тук. За световните медии истината е само една. Никоя от тях не отразява нашествието на въоръжените ислямистки групи, които изтезават, осакатяват или убиват военните и цивилните, защото не подкрепят бунтовниците. Преди Арабската пролет тук живеехме спокойно.

- Следователно вие сте на страната на Башар ал-Асад?

- Ще бъде истинска катастрофа, ако светският режим, който той установи, падне. Тогава ще бъде унищожен гражданският принцип, гарантиращ правата на малцинствата, били те християни, друзи, алауити, шийти или исмаелити. Установяването на ислямистки режим ще наложи шариата и ще принуди един милион и седемстотин хиляди християни да напуснат страната. Най-лошото от всичко е, че западните правителства поддържат ислямистите, които свалиха правителствата в Тунис, Египет, Либия...

Симон си спомни за двата лагера, за които му бе говорил Осама.

- Ислямистките групи организират кланета, за да тероризират населението и да го накарат да се разбунтува срещу правителството - продължи архиепископът. — Всички, които не споделят възгледите им, биват елиминирани, а те в по-голямата си част са християни или алауити, от чието малцинство произлиза президентът Башар ал-Асад. Седемдесет и пет процента от населението го подкрепя. Армията, срещу която се обявява Западът, използва танковете си, за да защитава тази голяма част от населението, а не да стреля срещу него.

- Дали Башар ал-Асад притежава Codex Coranicum? -попита Симон.

Въпросът бе толкова неочакван, че Салуан скептично замълча. Симон продължи:

- Нима „Мюсюлманските братя“ с помощта на ЦРУ и на Саудитска Арабия не се стремят да се сдобият с Кодекс Б? Нима те не предизвикаха Арабската пролет, само и само да се доберат до ръкописа, който би могъл да ги дискредитира пред милиард и половина вярващи?

- Вашите въпроси съдържат отговорите.

- Имам още един въпрос, който не съдържа отговора: кое е петото доказателство, което баща ми се е канил да разкрие?

Архиепископът го погледна преценяващо. Симон отгатна мисълта му.

- Готов съм да чуя истината, която, изглежда, ви притеснява. Стигнах до края на пътя, който мога да нарека пътя на познанието. Затова не желая да слушам глупости.

- Башар ал-Асад твърди, че притежава Кодекс Б. Не знаем дали казва истината, или блъфира. В замяна на това знаем, че баща ви успя да се добере до Кодекс А. Това е четвъртото доказателство.

- А петото?

- Скоро ще разберете.

81

Монсеньор Салуан ибн Науфал повика пълничкия свещеник и му каза нещо настрани. Върху кукленското лице на отеца се изписа огромна изненада и той излезе. Архиепископът покани Симон на терасата, от която се откриваше панорама към Маалула и цялата долина. Слънцето оцветяваше мирния пейзаж, свидетел на раждането на повечето от онези, които бяха написали историята на човечеството. Първи били шумерите, създали многобройните митове, които се превърнали в неразделна част от монотеистичните религии. Безкрайният простор изпълни Симон с отдавна търсения от него вътрешен покой.

- Човекът е роден в Африка - наруши мълчанието архиепископът, - но съдбините му били определени върху това малко парче земя.

- Всичко се е случило върху пет квадратни километра - потвърди Симон.

- В Сирия, откъдето започва всичко.

- Възможно е Гилгамеш и Давид да са били кръвни роднини, а Иисус и Мохамед да са от един и същи род - подхвърли Симон.

- Не правите ли прибързани заключения?

- Къде е Кодекс А?

- По време на войната в Ирак американското правителство използва услугите на частни военни компании. С помощта на баща ви Кодекс А бе открит тъкмо от такава компания. Нейният изпълнителен директор се оказа евангелист, споделящ доктрината на назареите.

- Нима общността на назареите все още съществува?

- Доказателството съм аз.

- А аз си мислех, че сте католик мелкит.

- Църквите може да са мелкитски, гръцки, католически или православни, но всички са християнски. При нас цари свобода. Всяка епархия има своята индивидуалност, история и начин на служение. Баща ви се възползва от тази свобода, за да преминава от една църква в друга.

- Важното е да бъдеш християнин - додаде Симон.

- Но най-важното е да принадлежиш към общността на първите християни.

- С други думи, да бъдеш назарей.

- Знаете ли името на назарейския свещеник, благословил бракосъчетанието на братовчедка си Хадиджа с Мохамед?

- Уарага - отвърна Симон с бързината на участник в телевизионна игра.

- Уарага ибн Науфал - уточни с усмивка Салуан ибн Науфал.

- Имате ли родствена връзка с него?

- Потомък съм на автора на Корана.

- Жалко, че срокът на авторските права отдавна е изтекъл.

- Успявате дори да се шегувате.

- Опитвам се да не полудея. Лудите нямат чувство за хумор.

- Боите се да не би да ви вземат за луд?

- Не, боя се да не би да ме вземат за Месия.

- Месията не е бил лишен от чувство за хумор. Мога да ви дам за пример неговите притчи върху човешката природа.

- Каква е доктрината, свързваща изпълнителния директор на частна американска военна компания с баща ми и с членовете на назарейска секта? - попита Симон.

- Идеологията на назареите е да си възвърнат изгубеното заради жестокото потушаване на първата юдео-римска война през 68-а, когато били прогонени от Йерусалим, заради разрушаването на храма през 70-а и заради изтребването им от халифите през 638 година. Оцелелите се заклели да се върнат в Йерусалим единствено като победители. Убедени са, че спасението на света ще започне от този град. Цели четиринайсет века сектата очаква завръщането на Месията, който ще унищожи силите на мрака и ще провъзгласи царството на силите на светлината, на съвършенството и справедливостта според пророк Исая. Някои американски евангелисти, сред които е изпълнителният директор на въпросната военна компания, споделят нашата амбиция да изградим един нов свят.

- Да не би да се каните да започнете война?

- Всичко това е образно казано. Нашият стремеж е да възстановим истината.

- Кога ще започнете?

- Според Корана идването на Месията трябва да бъде предшествано от хаос. Днес всички условия са налице: икономическа, финансова, политическа и религиозна криза, войни, атентати, свръхнаселеност на планетата, застрашително замърсяване на околната среда, загуби на ценностите... Вие сте наясно със ситуацията.

- Мислех, че не бива да се доверяваме на Корана - иронично отбеляза Симон.

- Коранът е вдъхновен от Кодекса на назареите. Бил е пренаписан от халифите с цел да заличат следите на истинските автори, но и двете книги казват едно и също нещо.

- Как ще познаете Месията?

- Той ще дойде на земята на Христова възраст, за да спаси човечеството.

- Бихте ли ми казали в какво се състои петото доказателство?

- Има някой, който може да отговори по-добре от мен на този въпрос.

- Кой е той?

- Някой, който ви познава добре.

82

Епископът влезе в сградата.

Върна се след малко.

До него вървеше Саба.

Симон не можеше да повярва на очите си.

- Джелабата ти стои добре - рече тя.

Опитваше се чрез шега и будистка усмивка да намали напрежението между двамата.

- Какво правиш тук? - сопна й се Симон.

Салуан ибн Науфал тутакси изчезна.

- В командировка съм от ЮНЕСКО - обясни тя.

- Аха.

- Маалула е в списъка за включване в световното културно наследство. Това светилище трябва да бъде запазено на всяка цена.

- Гигантските статуи на Буда в Бамиан и малийските мавзолеи вече бяха включени в списъка, но въпреки това бяха унищожени.

- Нищо не може да спре ислямският екстремизъм. Но той може да бъде забавен.

- Защо си вървяла след мен?

- Напротив, пристигнах преди теб.

- Знаела си, че ще стигна до Маалула?

- Всичко е предначертано, Симон.

Тя се приближи до него и вместо аргументи му предложи уханието на ориенталския си парфюм. Близостта й го зашемети и той забрави въпросите си.

- Липсваше ми - каза тя.

И го целуна по бузата.

- Досущ целувката на Юда - промълви той.

Тя го целуна отново. Този път по устата.

Продължително, както първия път в Йерусалим.

- Не мисля, че Юда е целунал Иисус по този начин - отбеляза тя.

- Ще ми обясниш ли защо си тук?

- Вярвам в теб и ти се притекох на помощ.

- Що за глупости?

- „Колкото да ви дарявам от писание и мъдрост, после при вас ще дойде Пратеник, да потвърди наличното у вас. Вярвайте в него и му помагайте!“ Сура 3, ред 81.

Симон се извърна и се полюбува на планините, над които слънцето залязваше. Колко незначителен бе неговият живот в сравнение с този ежедневен божествен кръговрат.

- Моето незначително съществуване като че ли има голямо значение за вас - установи той.

- Не желая да чувам думата „незначително“ - отсече тя.

- Престани да ме взимаш за Месията.

- Заснет си на видео да преминаваш през Портата на Месията.

- Как си представяш, че ще премина през зазидана, дебела пет метра порта? - възрази той, без да откъсва поглед от хоризонта.

- Имаш дарби, Симон.

- Казваш го, защото си ме виждала да правя номера на илюзионист.

- Наречи ги както искаш: дарби, номера, чудеса... Това няма значение.

Той се обърна към нея и събра смелост да срещне измъчения й поглед.

- Коя си ти всъщност, Саба? Нима мястото на една мюсюлманка е в радикална християнска секта?

- Никога не съм ти казвала, че съм мюсюлманка. Придържам се към предписанията на изначалния Коран, но това не ме прави мюсюлманка.

- Назарейка ли си?

- Да, какъвто бе станал и баща ти.

- Баща ми би се покръстил в коя да е религия, стига да постигне целта си.

- Каква е била целта му според теб?

- Да отмъсти на религията, отговорна за смъртта на съпругата му.

- По какъв начин да отмъсти?

- Като подкопае свещените основи на исляма.

- По този начин би си навлякъл някоя и друга фетва и нищо повече.

- По-добре ми кажи всичко, което знаеш за него, за да не губим време.

- Каузата на баща ти бе много по-благородна от обикновено отмъщение. Цели трийсет години той подготвяше завръщането на Месията, закриляше го от най-ранна възраст, събираше доказателства за легитимността му.

Тя го гледаше право в очите. Ветрецът развя косите й около прекрасното й лице. Симон се опитваше да не се поддаде на магията.

- Петото доказателство си ти - обяви тя.

83

Свечеряваше се и нежната светлина хвърляше златисти отблясъци в очите на Саба, но Симон не успя да се наслади на този миг. Темата на разговора го бе погълнала изцяло.

- Пратеникът ще възвести завръщането на назареите в Йерусалим - добави Саба.

- Чуй ме! Моето предполагаемо преминаване през Златната порта е чиста мистификация. Баща ми я организира зад гърба ми, за да се подиграе с религиозните вярвания, унищожили нашето семейство.

- Разбирам, че не вярвате в нищо. Дори в самия себе си - намеси се архиепископът, който се бе появил отново.

- Във всеки случай не вярвам в ролята, която ми приписвате.

- Иисус също се е съмнявал - възрази Саба.

- Аз гледах видеото - каза Салуан. - Видях ви да преминавате през Златната порта.

- И аз видях в един филм Супермен да лети. Нима вярвате, че това е истина?

- Ние разполагаме с видеозаписа.

- Мога ли да го видя? - обърна се Симон към Ибн Салуан.

- Той е при нашия патриарх.

- Готов ли си да ни последваш при него? - попита Саба.

- Къде е вашият патриарх?

- От съображения за сигурност за предпочитане е да се срещнете с него на неизвестно за вас място - отвърна Салуан и тръгна към сградата.

Симон го последва, но улови Саба за ръката, за да я задържи на терасата.

- Трябва да ти задам много въпроси, но един е неотложен.

- Питай, Симон.

- За идиот ли ме смяташ?

- Да.

Той бе поразен от отговора й. Тя бе категорична.

- Трябва да си идиот, за да не забележиш чувствата ми към теб.

- Спри, Саба! Излиза, че не сме се срещнали случайно. Ти направи всичко възможно да привлечеш вниманието ми, да създадеш контакт между нас. Остави щедър бакшиш на музиканта, забрави шала си на моравата, който кучето откри уж благодарение на обонянието си... Убеден съм, че ти си ме обрала на „Пигал“, за да се обърна отново към теб.

- Ти си го заслужи с лудориите си в бара с проститутките!

- Използва чара си, за да ме манипулираш. Не само изпълни, а преизпълни мисията си!

- Симон, грешиш. Ти си Пратеникът.

- Саба, престани.

- Как ли пък не!

- Знам, че баща ми и Пол желаеха да стана специалист по древните цивилизации и религиите. Възпитаха ме така, че да продължа тяхното дело, ако им се случи нещо, преди да настъпи часът на разплатата. Завещаха ми да разкрия пред света истината за Корана. Възложиха ми ролята на водач, но не и на Месия.

- Водач или Месия, думата е без значение.

Саба се хвърли в краката му. За втори път жена се прекланяше пред него по този начин.

- Симон, ти си избраникът. Аз съм твоят апостол. Поискай от мен да направя каквото пожелаеш и аз ще го направя.

- Стани, ако обичаш.

- Поискай да умра и ще умра.

Симон не вярваше нито на очите си, нито на ушите си. Това не беше жизнерадостната млада жена с железен характер, която той познаваше. Дали не се бе вживяла в нова роля? Хрумна му да я предизвика.

- Искаш да се пожертваш за мен, така ли? - възкликна той. - Тогава скочи от терасата.

Саба се изправи, приближи се към парапета и скочи.

84

Младата жена висеше над бездната и се олюляваше с протегната нагоре ръка. Симон, който в последния миг я бе уловил за китката, се бе навел над парапета с риск и той да полети в пропастта.

- Хвани се за мен и с другата си ръка! - викна той.

- Пусни ме, Симон!

- Хвани се за ръката ми или ще скоча заедно с теб.

Тя се подчини. Симон събра всичките си сили, за да я изтегли. Тя стъпи в една цепнатина в стената, оттласна се и той я издърпа нагоре. Хвана я под мишниците. Саба прекрачи парапета и се прилепи о него, преди да стъпи на терасата.

- Да не си полудяла!

- Не ме познаваш, Симон.

Той й обърна гръб и влезе в сградата. Беше много потиснат и желаеше колкото се може по-бързо да се махне оттук. Далеч от хората, които плетяха около него невидимите си мрежи. В преддверието на църквата налетя на Салуан ибн Науфал.

- Къде отивате? - остро попита архиепископът.

Симон го отмина, без да отговори, ала духовникът препречи пътя му.

- Саба е добър човек - рече той.

- И много дейна, при това - отвърна Симон.

- Вие се заблуждавате по отношение на нея.

- Тя вече ми го каза.

- Но не ви е казала, че е рискувала живота си за вас.

- Рискувала ли, казахте?

- Мислите ли, че щяхте сравнително лесно да стигнете дотук без нейната намеса? В Париж тя ви спаси от двама убийци в един нощен клуб. Вие навярно нищо не помните, защото сте били много пиян. Саба е трябвало да ви скрие между два контейнера за боклук, докато изтрезнеете.

От този опит за убийството му в главата на Симон се мержелееше мъглявият спомен за твърде натрапчивите музиканти.

- Саба се намеси и в Лондон, като неутрализира мъжа, промъкнал се в хотелската ви стая, докато сте спели.

Всъщност той не спеше, а за пореден път се бе напил. Припомни си колко зле се бе държал със Саба, когато тя почука на вратата на стаята му. Беше си помислил, че разрошената й коса и раздърпаната й рокля са следствие от прегръдките с английския й колега, а всъщност тя бе спасила живота му. Усети как стомахът му се свива на топка.

- Какво разбирате под „неутрализирам“? - попита той.

- Удрям, изпращам в нокаут, затварям, завързвам... термини не липсват.

- „Убивам“ принадлежи ли към тези термини?

- Попитайте Саба.

- Колко души е „неутрализирала“, без да разбера?

- Не съм чел всичките й доклади.

Салуан ибн Науфал описа намесата на Саба в парка „Захер“ в Йерусалим. Там тя изненадала един убиец, като се канел да пререже гърлото на Симон.

- Ръката й! - възкликна Симон.

- Моля? - не разбра архиепископът.

Ръката на Саба беше окървавена, когато го намери в парка. Каза му, че се е убола на някаква игла за коса в чантата си. Дали кръвта е била нейна, или на жертвата й?

- Вие сте осведомен за много неща - установи Симон.

- Ние принадлежим към една и съща общност, където всеки има отредена роля. Ролята на Саба бе да провери дали сте Месията. И да ви защити, ако сте такъв.

- А вашата роля каква е?

- Да ви заведа при патриарха.

85

На голото плато стърчеше старо сухо дърво, около което обикаляше мърляво куче, небето бе осеяно със звезди, а пълната луна осветяваше лицата на жената и на мъжа, седнал на скалата със свити колена и отпуснати ръце. Тук нямаше никаква следа от модерната цивилизация, нито телевизионни релейни станции, нито двигатели с вътрешно горене, нито пътни знаци. Същински библейски пейзаж.

Саба и Симон бяха поели из дефилето, което водеше към този безводен рай, за да се усамотят и да вземат решение. Когато Симон се върна да я потърси, Саба все още стоеше на терасата. Гледаше към хоризонта, който се очертаваше красиво въпреки падащия мрак. Тя му предложи да поговорят искрено, но извън манастира. Доведе го тук, без дума да продума по пътя.

- Има ли други апостоли освен теб? - първи наруши мълчанието Симон.

- Слез от там - обърна се тя към него, сякаш говореше на дете.

Той се приземи до нея с лекотата на дива котка.

- Преди малко каза, че си апостол - уточни той.

- Апостолите са много.

- Не ми казвай, че са дванайсет.

Саба замълча.

- Кои са те?

- Налагаше се да те наглеждаме, да те водим, да те закриляме.

- Кои са те, Саба?

- Ти срещна повечето от тях.

- Кои? Погел? Ландер?

Тя взе една пръчка и я хвърли надалеч, за да достави удоволствие на кучето.

- Пиер Лафит?

- Той - не, но Андре Келер - да. Лафит го замести след убийството му.

- Юстинос Сафар? Осама ал-Шауи? И разбира се, Салуан ибн Науфал.

Кучето донесе пръчката и Саба я хвърли отново.

- Трюф ти липсва, нали? - отбеляза Симон.

- Да, липсва ми. Той е привързан и към теб.

- Трюф е единственото искрено живо същество в цялата история. Всички вие направихте каквото можахте, за да ме доведете дотук. Манипулирали сте ме от самото начало.

- Началото е много по-назад във времето, отколкото предполагаш.

- От кога?

Тя го остави сам да намери отговора.

- Какво? Да не би да искаш да кажеш, че... Пол и Амина също са били апостоли?

- Станали са такива, след като са открили истината. Това им коства живота.

- Кои други? Леля ми? Иън Маккълок?

- Не.

- Онзи тип, който седеше с Маркус във видеозаписа на „Хиеро бар“! - възкликна Симон.

- Той и другият, когото наричаш „мустакатия“, ми помогнаха да те пазя.

- Салуан ми разказа всичко за твоите подвизи. Навярно съм изглеждал пълен глупак в твоите очи.

- Ти не знаеше какво правя.

- Част от работата ви е била да ме приобщите към вашата истина.

- Има само една истина. Ние те оставихме да я откриеш сам.

- Колко души уби, за да ме доведеш до тук?

- Какво искаш да кажеш? Че войната е лошо нещо, защото в нея загиват войници?

- Престани да ме взимаш за идиот.

- Войната е навсякъде, Симон. Тя е религиозна. Неприятелят не носи униформа. Той е невидим и може да удари навсякъде и по всяко време.

- Къде останаха изпълнените с хуманизъм думи на работещата в ЮНЕСКО?

- Не съм ги забравила. Но сближаването на народите преминава през отстраняването на причините за раздорите между тях.

- Кой е господин X? - попита Симон, който внезапно бе осенен от още много въпроси.

- Никой не знае. Важното е, че все повече хора вярват в теб.

- Може би грешат.

- Смяташ ли, че са толкова глупави?

- Не, но...

- Четирима от тях, включително двамата ти бащи, бяха убити? Случайно ли е това?

- Оскар Ландер и баща ми умряха пред мен. Ако бях Месията, щях да ги спася.

- Но ти си жив.

- С каква цел? Да ме разпънат на кръста ли?

Кучето излая. Някой се приближаваше. Беше Салуан ибн Науфал, който ги помоли да го придружат до фермата на някой си Хайро Абуд.

Фермерът не беше в къщата, но кучето ги отведе към хангара. Вътре чифт крака се подаваха под един ръждясал камион.

- Ще тръгне ли? - попита архиепископът.

- Ако е рекъл Господ - отвърна мъжът под камиона.

Под светлината на огнеупорен фенер той с пъшкане зави някакъв болт. Плъзна се между гумите, изправи се и избърса черните си ръце в мръсния си панталон.

- Моите приятели искат да се срещнат с патриарха - каза Салуан.

- Ако е рекъл Господ.

- Разчитаме на теб да ги откараш.

- Ако е рекъл Господ.

- Ще ти платим.

- В такъв случай Господ е рекъл.

86

Една старица им сервира скромна вечеря в трапезарията на манастира. Супа, питки и плодове. На масата бяха Симон, Саба, Салуан и още двама свещеници, единият от които бе шишкото. Почти нереалната атмосфера напомняше импровизирана тайна вечеря. С чашите вода вдигнаха наздравица за бъдещето на света и се разотидоха по стаите си.

- Ще тръгнете призори - предупреди ги Салуан. - Ще ви събудим в четири часа.

Симон влезе в спартански обзаведената си стая с легло и умивалник. Написа няколко реда и си легна, защото го мъчеше мигрена.

На вратата се почука.

Той недоволно се надигна и отиде да отвори. Беше босоногата Саба.

- Да не би да си забравила да ми кажеш нещо?

- Какво още искаш да знаеш?

- Истината, да речем.

- Вече ти я казах.

Той се усмихна иронично, за да й покаже, че не е вчерашен.

- Не съм те излъгала коя съм. Казвам се Саба Шахи и съм сирийка. Родителите ми живеят в Дамаск, аз работя в ЮНЕСКО, вярвам в Бога и в изначалния Коран, живея в Париж в тристаен апартамент с кучето си Трюф и обичам да готвя за приятни хора...

- И си все още девствена в очакване на съпруг, който да те забули.

Тя се смути.

- Пазя девствеността си за моя съпруг, с когото ще завърша дните си в Сирия. Но никога не съм казвала, че ще се забуля. Фереджето е измишльотина на мюсюлманите, за него не се споменава в Корана.

Двамата стояха един срещу друг на прага на стаята.

- Все още ли се съмняваш, че съм девствена? - попита тя.

- Да.

- Мога да ти докажа, че казвам истината.

Тя прекрачи прага. Той отстъпи пред настойчивостта на очарователния апостол. Саба заключи вратата и го бутна на леглото. Съблече пуловера си, свали дънките, сутиена и слипа си. Симон гледаше като хипнотизиран весталката, появила се изпод купчината дрехи.

Той не каза нищо.

Тя му се отдаде.

87

Някой тропаше на вратата. Симон отвори очи и опипом отиде да отвори. На прага стоеше дебелият свещеник и го гледаше смутено.

Симон осъзна, че е гол.

- Часът е 3,45 - съобщи дебелакът. - Камионът скоро ще пристигне.

- Веднага се обличам.

Симон обля главата си с вода, за да се събуди. Направи бърз преглед на неотдавнашните събития: вчера бе пристигнал в манастира в Маалула; смятаха го за Месия; щяха да го заведат при патриарха на назареите, а през нощта Саба бе дошла при него... Освен ако не бе сънувал, що се отнася до последното събитие.

Потърси следи от прегръдките им в малкото огледало над умивалника. На шията си забеляза розово петно. Обърна се и вдигна завивките от леглото. Взе чаршафите и ги сви на топка, за да не разкрие тайната на жената, която бе дарила девствеността си на „Месията“.

Влезе в манастирската трапезария и забеляза, че Саба е вече там. Тя остави чашата с кафе и му отправи прелестна усмивка, която говореше красноречиво за случилото се помежду им през нощта. Салуан ибн Науфал ги наблюдаваше, изправен в един ъгъл.

- Добре ли спахте? - попита той.

- Добре - лаконично отвърна Симон.

Седна на масата, където архиепископът му бе оставил димяща чаша кафе.

- Ще хапнете ли нещо?

- Не, благодаря, по това време рядко съм гладен.

- Това време е най-подходящо за пътуване. Толкова рано рядко се срещат милиции.

Симон изпи кафето си, като не изпускаше Саба от очи.

- Хайро ни чака - нетърпеливо се обади Салуан.

Симон взе сака си и тръгна след духовника. Саба вървеше редом с него. Ръцете им дискретно се докосваха.

Пред манастира моторът на камиона бръмчеше и изпускаше дим по-черен от нощта. Саба и Симон се сбогуваха с прелата и се качиха в кабината.

- Следващият път ще се срещнем в един по-добър свят - каза им той, като затваряше вратата.

Смущаващите му думи все още кънтяха в главата на Симон, която бе замаяна без видима причина.

Хайро Абуд потегли със скърцащ съединител и изкачи склона между два реда притъмнели къщи. Струваше им се, че са сами на света. Изведнъж Симон почувства непреодолима умора. Толкова ли малко бе спал? Зави му се свят и той положи глава върху рамото на Саба, след което заспа.

88

- Симон, пристигнахме.

Саба се опитваше да го събуди. Той присви очи, защото дневната светлина бе ослепителна, а лицето на Саба - лъчезарно.

- Ти спа през целия път.

- Къде сме?

- При нас.

- При кого?

- При назареите.

- Колко е часът?

- Почти седем. Пътувахме три часа.

Той се изправи с пулсиращи слепоочия. Десетина мъже във военна униформа в пясъчен цвят се бяха струпали около камиона, който Хайро бе спрял в една тясна и стръмна долина. Самият той пушеше настрана в компанията на жена с шамия.

Симон слезе от камиона. Мъжете се отдръпнаха и се поклониха. Саба се приближи към един трийсетгодишен мъж, който приличаше на вълк заради острата брада, покриваща три четвърти от лицето му. Размениха си няколко думи и поканиха Симон да се присъедини към тях.

- Всички тук вярват, че ти си Месията - прошепна му Саба.

- Ти продължаваш ли да вярваш?

- Повече от всякога.

- Но спиш с Месията.

- Като Мария Магдалена.

- Къде отиваме?

- Да се срещнем с патриарха.

На стотина метра по-надолу каньонът се стесняваше и след това заприличваше на пчелна пита. В скалата бяха прокопани широки отвори.

- Назареите в пещери ли живеят? - учуди се Симон.

- Това е най-добрият начин да се скрият.

- От кого?

- От синовете на мрака.

Поеха по една галерия, която във вътрешността на планината се разклоняваше във всички посоки. Мъжът с вълчата глава, когото Саба наричаше Матийо, ги придружи до някаква врата, пред която стоеше въоръжен постови. Пусна ги да влязат без никакви формалности и те се озоваха в огромна пещера, превърната в склад. Под светлината на неоновите лампи бяха струпани сандъци, кашони, лавици с книги, а върху сгъваеми маси имаше няколко лаптопа. По стените бяха проточени кабели, а температурата беше приятна благодарение на климатика. Те прекосиха пещерата и попаднаха във втора, където ги чакаха шест мъже в бойна униформа. Седяха около овална маса и станаха на крака, щом ги видяха. Един от тях се обърна към Симон.

- Добре дошли при нас. Искам да ви се представя, Симеон XVI, патриарх на ордена на назареите и потомък на рода на Иисус.

Той представи и останалите с малките им имена: Йоан, Аврам, Батист, Антоний, Давид и Нидал.

Симон остана удивен.

- Казвате, че сте потомък на Иисус?

- Да, на Иисус от Назарет - потвърди Симеон XVI, - роден преди две хиляди години, син на Мария и Йосиф и най-голямото от четирите им деца. В моите вени тече кръвта на брат му Яков I и на братовчед му Симеон Клеопов, който също бе начело на нашата общност.

Симеон XVI се приближи към Симон.

- В тези времена на смутове и катастрофи се роди човек, който ще промени света - тържествено произнесе той.

След което го улови за ръцете.

- Позволете ми! - помоли духовникът.

Симон не се отдръпна. Патриархът затвори очи и се съсредоточи върху енергията от допира.

- Господарю! - извика той и коленичи.

Симон наблюдаваше сцената безучастно, тъй като не бе в състояние да убеди вярващите да не вярват.

Симеон се изправи и се обърна към униформените.

- Саба ни доведе Пратеника.

Всички се прекръстиха.

- Жан, би ли донесъл Corpus Coranicum? - помоли патриархът.

Въпросният Жан, с осанката на войник от Чуждестранния легион, изчезна в една ниша със замаскиран изход и се върна с голяма кутия, която предаде на патриарха. Симеон XVI разви четири болта, отвори кутията и извади оттам купчина ръкописи върху обработена кожа.

- Първият Коран! - тържествено съобщи той.

Симон се наведе над Кодекса, но не се осмели да го докосне. Патриархът го подкани да го разлисти.

Твърдите страници пукаха между пръстите му. Бяха покрити с красив почерк на сириак.

- Вече можем да кажем истината на света и да разпространим божествения текст - заяви Симеон XVI и започна да рецитира третия ред от сура 3: - „Той ти низпосла книгата с истината.“

- Как се сдобихте с този Кодекс? - попита Симон.

- Халдееца ни го донесе. Откраднал го от една библиотека на друзите в Сирия.

- Защо ви го остави?

- Защото споделя нашата вяра.

- Споделяше - поправи го Симон. - Той бе убит.

Патриархът се прекръсти и каза:

- Господ да се смили над душата му. Халдееца не си отиде напразно от този свят. Истината ще излезе наяве и ще освободи Йерусалим от узурпаторите.

Симон разглеждаше ръкописа, който беше и продължаваше да бъде обект на толкова попълзновения.

- Това Кодекс Б ли е? - попита той.

- Нищо земно не може да остане скрито от Месията - помпозно отвърна патриархът.

- Следователно Кодекс А е все още у изпълнителния директор на частната военна компания, който споделя вашата идеология.

- Наистина нищо не може да остане скрито от Месията - повтори патриархът.

-Това означава, че Башар ал-Асад не притежава Кодекс Кораникум.

- Доказателствата са при нас. Историята ще бъде поправена.

- Как?

- Роди се човекът, който ще промени света - настоя на своето Симеон XVI. - Светът ще чуе неговото послание.

- Модерните средства за комуникация ще разпространят светкавично тази истина - обади се Батист.

- Благодарение на петото доказателство - добави Йоан.

- Благодарение на вас, Господарю, който премина през Портата на Месията, за да ни спаси - вметна Давид.

- Мога ли да видя видеозаписа на моя подвиг? - попита Симон.

Патриархът помоли Нидал да го донесе.

Назареецът се върна с един таблет, на който пусна лошокачествен запис.

Симон видя себе си да криволичи на лунната светлина между гробовете, след което да се втурва към Златната порта и въпреки предупрежденията на войника да изчезва в стената сред облак прах. Сцената продължи по-малко от минута. Смаяният Симон помоли да я види още веднъж. На записа си личеше, че заради изпития алкохол той изобщо не бе на себе си. Но какво обяснение да намери за преминаването през портата? Ако не помнеше, че същата вечер скитаха заедно с Маркус, щеше да е убеден, че записът е мистификация. Пусна го да се върти непрекъснато с намерението да открие следи от евентуален монтаж или фалшификация. Видя как десет пъти преминава през дебелата стена и се примири с факта, че изчезва в нея пред погледа и пред камерата на собствения си баща.

- Не е възможно! - провикна се той въпреки всичко.

- За Месията няма невъзможни неща - възрази Симеон XVI.

Останалите пак се прекръстиха.

- Разбирам защо реагирате така - продължи патриархът - Авраам, Мойсей и Иисус също са изпитвали съмнения.

Съмнението, за което му бе говорила и Саба, изведнъж стана осезаемо. Сърцето му биеше лудо, задъхваше се, обзеха го черни мисли и чувството, че ще изгуби контрол над себе си и ще полудее.

- Ще ни дадете ли картата на Сирия? - обърна се към него патриархът.

Симон, който беше близо до припадъка, се опита да се съсредоточи.

- Картата на Сирия ли?

- Да, същата, която един мюсюлмански учен съставил през XIII век и на която е отбелязал истинските наименования на населените места.

- Това доказателство ли ви липсваше?

- Открадна го един дисидент от нашето братство, за да го предаде на руснаците. Вие го намерихте у един английски колекционер.

- А вие ме използвахте, за да я иззема.

- Месията не може да бъде използван. Ние му служим. Вие сам решихте да отидете в Лондон. Саба и останалите членове на нашата общност направиха всичко възможно, за да осигурят безопасността ви.

- Кои са враговете ни?

- Вие ги знаете: това са всички онези, които имат интерес петте доказателства да не попаднат в ръцете ни.

Симон му подаде картата на Сирия, без да изпита съмнение към намеренията на патриарха, защото постепенно се бе убедил, че записът на невероятния му подвиг е истина, а на лицето на Саба бе изписано доверие. И през ум не му мина, че сцената е режисирана от назареите с единствената цел да се сдобият с картата.

- Талибаните унищожили ли са дипломатическите писма? - попита той.

- Официално, да. В действителност писмата бяха спасени от един будистки монах. Светият човек знаеше, че ни принадлежат, и прекоси границите, за да ги предаде на архиепископа на Маалула. Но стига сме говорили, оставяме ви да разгледате спокойно Кодекс Б.

Всички се оттеглиха с изключение на Саба, която го гледаше разтревожено, защото бе забелязала, че Симон не е на себе си.

- Добре ли си?

- Как да съм добре, когато всички ме смятат за Месия.

- Някои имат по-тежка участ от твоята.

- Как мога да повярвам на подобно твърдение? Ако бях Месия, щях да съм озарен от някакво откровение.

- Но то е в теб, Симон. Нарича се съмнение. Съмнението подсилва вярата. Твоето състояние на духа е като на Иисус, когато извършвал чудеса. Да вървиш по водата или да преминеш през стената не е самоцел, а осъзнаване, разширяване на кръгозора, път към истината.

- За коя истина говориш?

- Тази, която си търсил от години насам.

- Как така от години?

- Не забравяй, че през цялото време си се стремял към вътрешно усамотение и покой. Медитациите са те подготвяли да приемеш необятната истина.

- Нищо не търсех до смъртта на Пол.

- Не си го осъзнавал. За разлика от теб, родителите ти са знаели още от самото ти раждане. Те са пожертвали живота си, за да дойде денят, в който ти ще изпратиш посланието си към света.

- Какво послание?

- Не го ли виждаш, пред очите ти е.

Саба излезе и го остави насаме с Кодекса.

89

Симон прекара целия ден в четене на първия Коран, написан от Уарага ибн Науфал, чието намерение било да превърне арабските племена в свои съюзници.

Разбра защо Пол го бе насърчил да научи арамейски. Той бе предвидил, че ще му потрябва. Очите му се умориха да се взира в древните пергаменти, от чийто текст струеше победоносен дух.

Сурите бяха в различен ред от официалната версия.

Иисус се споменаваше непрекъснато.

Йерусалим - също.

Храмът играеше централна роля.

Симон трябваше да си припомни историческия контекст, за да разтълкува правилно ръкописа. Първият храм бил построен през VII в. пр. н. е. от цар Давид и сина му Соломон, за да приюти кивота. През 587 г. пр. н. е. Навуходоносор II го разрушил. Вторият храм бил издигнат през 515 г. пр. н. е., когато евреите се завърнали от пленничеството си във Вавилон. Цар Ирод го разширил, но храмът отново бил разрушен през 70 г. от н. е.

Храмът на Соломон.

Йерусалимският храм.

Храмът на Ирод.

Храмът бил два пъти издиган и три пъти преименуван, ала от него днес са останали единствено подпорните стени на площада, построен от Ирод, както и части от арките, водещи към него. Назареите открай време са се стремели да си възвърнат Йерусалим и да построят трети храм. През VII век Коранът бил създаден именно с тази цел. При това успешно. През 638 година назареите влезли в Йерусалим като победители. Ала техните бивши съюзници, арабите, ги отстранили и на бърза ръка издигнали куб с размерите на втория храм. Халифът Омар продължил назарейската традиция. Той принасял в жертва овни пред куба и забранил алкохола. В края на VII век кубът бил заменен с осмоъгълника, който съществува до ден днешен.

Ето как Коранът, творение на назарейския прозелитизъм, бил преиначен от арабите, за да послужи на техните кръстоносни походи и на тяхната пропаганда, която те нарекли „ислям“.

Дали разбулването на първоначалния Коран ще промени света? Дали ще му покаже правилния път? Дали единствен Месията би могъл да го направи?

До този момент Симон не бе открил смисъла на живота си, но ето че сега имаше възможността да го направи. Саба беше казала, че вътрешното усамотение и покоят през изминалите години са го подготвили да приеме истината. Ала насоката му бе дадена много по-рано. Анри и Пол го бяха подготвили за тази мисия още от детството му. Вярно бе, че видеозаписът на Златната порта го озадачи, но не го накара да се почувства осенен от божественото откровение. Ала ако Месия означаваше Пратеник, сиреч човек, който носи послание, то всички доказателства сочеха, че той е Пратеникът.

Симон внимателно затвори Кодекса и реши, че е готов да възвести истината.

90

Симон излезе от сенчестата пещера, където светлината не успяваше да проникне. Лек ветрец развя черните му коси и ленената туника, която носеше, откакто се раздели с Юстинос Сафар. Изкачи се по безводния хълм, където се издигаше изсъхнало дърво във формата на кръст. Той помнеше наизуст речта, която трябваше да произнесе. Сухите треви бодяха босите му крака. Море от скали, ниви и хълмове се простираше докъдето поглед стигне. Стацо овце се сливаше с камъните в далечината. Единственият шум, който се чуваше, бяха стъпките му върху сухата земя.

Симон стигна до върха, притвори очи срещу силната светлина, прие слънцето с ръцете си, вибрациите на земята - с ходилата си и въздуха - с дробовете си. Сетне очерта кръг с камъни и застана в центъра, точно срещу поставената на триножник дигитална камера. Направи крачка напред, за да може камерата сама да се включи.

Пред обектива той заговори на арамейски: „Истината бе разкрита пет пъти. Чрез текстовете, гравирани в Купола на скалата в прослава на Иисус Христос. Чрез античната карта на Сирия, люлката на библейската Мека. Чрез дипломатическата кореспонденция на назареите с арабските племена в опит да ги убедят да превземат заедно Йерусалим. Чрез Codex Coranicum, първоначалния Коран, съставен от назареите със сътрудничеството на Уарага ибн Науфал, за покръстване на арабските племена. Чрез завръщането на Месията на земята, за да поеме свещеническите си задължения в храма. Истината бе доказана пет пъти.“

Симон изнесе речта си на всички езици, докато гърлото му не пресъхна, а очите му не изгубиха блясъка си.

91

Симон се върна в пещерата, където членовете на сектата го очакваха с нетърпение. Той бе настоял да запише посланието си сам, не желаеше да го смущават. Речта му щеше да бъде придружена от изображенията на петте доказателства. Видеозаписът щеше да бъде качен в интернет и видян от милиони хора, щеше да бъде излъчен по телевизията и коментиран от експерти от цял свят. Модерните медии щяха да разпространят посланието бързо и в планетарен мащаб, тъй като атмосферата на кризи и катастрофи бе много подходяща за подобни проповеди.

Патриархът и заместниците му изгледаха записа.

- Вие току-що променихте света - заяви с вълнение Симеон XVI.

Той предаде memory картата на Нидал и Аврам, натоварени с монтажа и с качването на записа в интернет.

- Светът ще чуе неговото послание - увери Аврам.

- Историята следва своя ход - заяви тържествено Симеон XVI.

- Всъщност тя ще бъде променена - възрази Симон.

Той усети край себе си аромат на жасмин. Саба бе застанала зад гърба му.

- Тълпите ще скандират твоето име, Симон - предрече тя.

На Симон му прималя. Дали от огромната отговорност, с която се бе нагърбил, или от недоспиване.

- Трябва да си починеш - категорична бе Саба.

Тя го придружи до пещерата, предназначена за него. Бяха му предоставили най-удобната. В скалата бе пробит отвор, през който проникваше естествената светлина.

Симон се опъна на дебелия матрак. Саба се излегна до него и го прегърна. Свечеряваше се и нежната светлина на гаснещия ден огряваше телата им.

- Твоето послание проправи пътя към мира и истината.

- Сигурни ли сме в това?

- Хората ще го запомнят. Бен Ладен изпращаше видеозаписи от своята пещера, които стигнаха до четирите краища на планетата.

- Не зная какъв ще бъде ефектът от посланието.

- То ще премахне джихада, ще прекрати използването на Корана за политически цели, ще дискредитира екстремистите...

- Играем си с огъня, Саба.

- Ти отмъсти за смъртта на родителите си и довърши делото на баща си.

- И те спечелих - добави той, като я притегли съм себе си.

- Можеш да кажеш, че спечели съпруга.

- Но ние още не сме женени.

- Забрави ли, че ти казах, че ще отдам девствеността си на моя съпруг?

- Не прибързваш ли, Саба?

- Още една причина да се оженим колкото се може по-скоро. Ние сме неразделни като Ин и Ян.

- Ти си по-скоро Ян - отбеляза той.

- Много ти благодаря. Това е мъжката енергия! - възмути се тя.

- Ян символизира преди всичко светлината, слънцето, откритостта, действието, силата. От нас двамата боркинята си ти.

- Следователно ти си Ин. Женственият характер на нашата двойка.

- Физически - не, това е неоспоримо - отвърна той, като плъзна ръка по заоблените й форми.

- Ин символизира благостта - отбеляза тя.

- А също така интровертността, пасивността, сянката.

- Прегърни ме, за да те озаря с моята светлина.

Двамата се прегърнаха жадни за любов и заспаха преситени от целувки. Симон сънуваше сияйни бъднини, когато внезапно се събуди, защото някой го викаше по име. Саба стоеше насред стаята и го гледаше ужасена.

92

- Те са полудели! - извика тя. - Трябва да си вървиш! Видях видеозаписа. Монтирали са други картини. Симеон... той... ни излъга.

Саба беше объркана, паникьосана, говореше несвързано. Тя го молеше да избяга с доказателствата, споменаваше строителството на третия храм, разрушаването на Площада на джамиите, унищожаването на синовете на мрака. Симон никога не я бе виждал в такова състояние. Хвана я за раменете и я разтърси, за да дойде на себе си. Саба започна да говори нормално и му каза, че патриархът планира с помощта на частната американска военна компания да изстреля ракета върху Площада на джамиите.

- Той не може да започне война без заповедта на „Месията“...

- Заснели са как Симеон XVI съобщава за смъртта ти - прекъсна го Саба.

- Какво?

Саба бе узнала, че след като качи посланието му в интернет, сектата се кани да убие Симон.

- Симон, сектата иска да те превърне в мъченик! Ще обвинят мюсюлманите за твоето убийство. В отговор Симеон XVI ще започне въоръжена атака с помощта на частната американска военна компания и ще използва за оправдание твоите пет разкрития. Куполът на скалата и джамията Ал-Акса ще бъдат сринати със земята.

Симон се облече, като се опитваше да запази спокойствие.

- Преди да избягаме, трябва да вземем Кодекс Б и картата на Сирия - каза той.

- Аз зная къде са - рече Саба.

Заведе го в библиотеката. Постовият ги изгледа недружелюбно, но ги пусна да влязат. Саба се втурна към сейфа в скалата, набра някакъв код, сгреши, опита отново и сейфът се отвори. Най-напред тя грабна нещо, което скри под блузона си, сетне посегна към кутията, съдържаща Кодекс Б, към картата на Сирия и дипломатическите писма. Симон натъпка всичко в сака си. Бяха взели най-важното.

Саба улови Симон за ръка и тръгна към вратата, но в този момент се появи Матийо.

- Какво правите? - попита той, като им препречи пътя.

След секунда вече се търкаляше в краката им. Симон едва забеляза как юмрукът на Саба с бързината и силата на бутало удари Матийо в гръдната кост.

Саба прекрачи тялото, даде знак на Симон да я последва и побягна.

Насреща им се изправи обърканият постови, който насочи пушката си към тях. Саба направи крачка встрани, стъпи на един перваз, за да спечели височина, и полетя към постовия. Главата му се удари в подметката на младата жена, която нито се спря, нито се обърна. Симон прескочи припадналия назарей и се опита да не изостава от Саба, която знаеше къде отива.

От галериите долетяха викове и тропот на ботуши.

Най-сетне Саба и Симон се озоваха на дневна светлина.

- По дяволите! - възкликна тя.

Насреща им стоеше група въоръжени назареи.

Зад тях се бе изправил патриархът.

93

В продължение на няколко секунди се чуваше единствено свирещият в каньона вятър. Никой не смееше да помръдне.

- Накъде сте тръгнали? - грубо попита патриархът.

- Отивам да медитирам на спокойствие - отвърна Симон.

- Защо Саба е с вас и защо сте взели Кодекса?

Симон хвърли сака на земята.

- Оставям ви доказателствата, но Саба идва с мен.

- Ще се откажете от първоначалния Коран заради една жена?

- Според вас старите пергаменти са по-важни от едно човешко същество?

- Нима Саба ви необходима, за да медитирате? - изсмя се Матийо.

Симон реши да се вживее в ролята са на Месия и се зае да убеди групата, която го заобикаляше.

- В нейно присъствие сетивата ми се изострят и животът ми е пълноценен. Саба е моето спасение. Тук заедно с нея се чувствам в рая. Вашите доказателства са без значение в сравнение с нейния поглед, никоя ракета не е в състояние да угаси усмивката й, Площадът на джамиите ще си остане купчина сухи камъни в сравнение с нейното сърце. Когато се любим, аз съм на седмото небе. Затова медитирам най-добре, когато Саба е до мен.

Думите на Симон трогнаха Саба и смутиха назареите, които непрекъснато прииждаха като река.

- Трябва да останете сред нас, в общността - възрази патриархът.

- Нима апостолите са налагали на Иисус по кой път да поеме?

И без да дочака отговор, Симон хвана Саба за ръката и тръгна към тълпата, която се раздели на две, като Червено море.

- Спрете ги! - изкомандва Симеон XVI.

- Аз съм Месията! - припомни им Симон.

Докато мъжете се колебаеха, патриархът застана пред Симон.

- Щом сте Месията, в началото на новата ера мястото ви е тук.

Симон му отвърна тържествено:

- Преди четиринайсет века назареите създали Корана, за да привлекат арабите за съюзници при превземането на Йерусалим. Днес вие си създадохте Месия, за да използвате евангелиста, изпълнителен директор на една частна американска военна компания. Целта ви е същата! Машинацията се повтаря във времето.

- Нищо не остава скрито от Месията - въздъхна патриархът. - Този път помощта идва от американските евангелисти, които споделят идеята ни за един нов свят и са начело на армия, по-могъща от армията на САЩ. Днес всичко е готово за построяването на третия храм!

94

Тълпата се затвори около двамата бегълци. Симон разбра, че статутът му на Месия е ограничен.

- Измамиха ни - заяви той.

- Не забравяй, че аз не съм момиче като другите -възрази му тя.

Саба измъкна изпод блузона си предмета, който бе взела от сейфа. Беше автоматичен пистолет. С оръжието в ръка тя се завъртя в кръг. Назареите отстъпиха.

- Вземи си чантата - нареди тя на Симон, насочвайки пистолета към патриарха.

- Съвкуплението ти с този човек те отклони от нас - обвини я Симеон XVI.

- Всички очаквахме идването на този мъж - опълчи се Саба. - Как може той да ме отклони от идеологията, която сам споделя.

- Той е лъжец! - обяви назареят.

- Щом е така, спрете изстрелването на ракетата.

- Много е късно - отсече Симеон XVI.

Саба погледна Симон, който си проправяше път сред нерешителната тълпа. Тя взе патриарха за заложник и го последва. Отдалечиха се бавно от въоръжените мъже и тръгнаха към един проход в скалата. Пред входа Саба бутна силно настрани Симеон XVI и се вмъкна вътре, следвайки Симон. Проходът лъкатушеше, те се удряха в стените му, докато най-накрая излязоха над една безводна долина. На отсрещната й страна Симон забеляза селце и църква. С изумление разпозна манастира „Света Текла“.

- Не сме напускали Маалула - призна Саба, изпреварвайки въпроса му.

- Как така?

- Салуан сложи приспивателно в кафето ти. Симеон XVI наложи тази предпазна мярка.

Двамата се спуснаха по хълма и използваха наклона, за да тичат по-бързо, като вдигаха облаци прах, за да се скрият от чуждите погледи.

Дочуха се изстрели. Симон усети пробождане в гърба. Опитваше се да не изостава от Саба, чиято издръжливост и бързина издаваха отлична тренировка. Събу сандалите си, ускори темпото, с отскок се приземи на сухия, твърд склон. Всяка крачка беше болезнена, кръвта бучеше в ушите му, сърцето му се блъскаше в гърдите му, а острата болка бе обхванала целия му гръбначен стълб. Той прескачаше острите скали и бодливите храсти, лъкатушеше сред камъните, които се търкаляха под краката на Саба, подхлъзваше се на сипеите.

Щом стигнаха до долу, Саба, без да се обръща към Симон, който я следваше във вихъра от суха пръст и храсталаци, се втурна към централния път, водещ към Маалула.

- Къде отиваш? - викна й той.

Опита се да я хване, но пейзажът се завъртя около него. Саба се отдалечи и заприлича на малка точица на хоризонта. Небето се наклони, хълмовете се преобърнаха, земята се огъна и Симон се срина.

Дойде в съзнание, когато чу мотор на кола. Над главата му се отвори врата, която единични изстрели тутакси надупчиха.

Куршумите свиреха над главите на двете жени, докато го настаняваха в голям джип.

- Ще се справиш ли? - попита Саба.

Тя сви шала си на топка и го притисна върху раната, за да спре кръвотечението. Лицето й беше цялото в пот. Косите й бяха побелели от прахта.

Нов залп проехтя зад колата и тя рязко потегли, като подскачаше при всяко превключване на скорост. На Симон му се гадеше от спортното каране на жената, която ги бе взела на стоп. Той се изправи на седалката, за да не повърне.

- Коя е тя? - попита той Саба.

- Спрях колата й на пътя.

- Кой ви изпрати, провидението или сирийските тайни служби? - попита той шофьорката.

- Изстрелите - отвърна тя с дрезгав глас.

Този глас му бе познат.

- Коя сте вие?

- Вече сме се срещали.

Тя вдигна глава към вътрешното огледало за обратно виждане и той видя лицето й. Симон разпозна жената, с която бе разговарял в бар „Уайт Траш“ в Берлин.

- Вие сте приятелката на Маркус... на баща ми! Какво правите тук?

- Аз съм господин X.

95

Колата 4x4 взе рязко един завой.

- Как е истинското ви име? - попита Симон, след поредния завой по неравния път.

- Нека си остана господин X - отвърна шофьорката. - Псевдонимът ме прави едновременно анонимна и ориентира подозренията към мъжкия пол.

Тя пусна чистачките, за да отмие наслоилата се върху предното стъкло прах, и се възползва от един прав участък, за да му разкаже каквото знаеше. Работела като изследовател в Corpus Coranicum. Там се запознала с Анри, докато той правел своите проучвания. Съчувствала му за драмата, съсипала живота му, и му давала, без знанието на дирекцията, копия от клишетата, които Бергщресер направил на Кодекс А в Маалула и на Кодекс Б в един манастир на друзите. Влюбила се в Анри и му помагала от все сърце.

- Той често ми говореше за сина си, когото наблюдаваше отдалеч. Запознах се с вас в берлинския ресторант. Най-сетне видях детето на човека, когото обичах. Срещнахме се още веднъж на входа на Corpus Coranicum. Но вие не ме познахте, защото бях с хиджаб.

- С хиджаб ли?

- Навремето много исках тази работа. Най-добрият начин да стана част от екипа на Ангелика Нойвирт, бе да ме вземат за мюсюлманка.

- Защо в писмото си ме насочихте към Оскар Ландер?

- Не знаех къде се крие Анри. Затова ви изпратих при негов познат.

- А сега как ме открихте?

- Юстинос Булос Сафар ми съобщи за убийството на Анри. Взех първия самолет за Дамаск. Юстинос се бе погрижил за погребението на баща ви.

Господин X ловко избягна един дълбок коловоз, в който несъмнено биха затънали, и заобиколи пясъчната ивица, в която биха забуксували. Продължи да шофира и да разказва.

- Юстинос ми каза накъде сте тръгнали. Наех най-големия джип в района, за да стигна до Маалула. Пътувах към сектата, когато чух изстрелите.

- До каква степен бяхте свързана с баща ми?

- Обичах баща ви. Но в сърцето му имаше място единствено за майка ви, Лейла. Беше я превърнал в светица и единственото му желание бе да унищожи идеологията, причинила смъртта й.

- Струва ми се, че вече не ни преследват - каза Саба, след като се обърна.

- Не зная дали е за добро - отбеляза господин X.

- Защо?

- Защото назареите щяха да ни защитят от всички останали.

96

Поеха по един неравен път, прокаран сякаш специално за джипа.

- Ливанската граница е наблизо - успокои ги шофьорката.

- Зная, изминах разстоянието пеша - каза Симон.

- Ще пренощуваме при Юстинос. Утре ще стигнем до летището в Бейрут.

- Вярвате ли, че всичко ще завърши така лесно? Качваме се в самолета и лошото остава зад гърба ни?

- Не мога да ви кажа, не съм пророк.

- Нито пък аз - отвърна Симон.

- Зная.

- Какво искате да кажете? - намеси се възмутената Саба?

- Нали сте чули, че в Израел имаше земетресения?

- Каква е връзката?

- Земетресението в Йерусалим е засегнало стената на Стария град, която се разцепила при Златната порта. Симон е преминал през въпросната цепнатина.

- Вярно ли е? - изуми се Симон. - Имате ли доказателство за това?

- Вече е късно да го намеря.

Господин X погледна Симон в огледалото и продължи:

- Един познат от Йерусалим ми каза, че на следващия ден след арестуването ви на Площада на джамиите били предприети спешно строителни работи около Златната порта. Истината е, че баща ви се е възползвал от изключителната възможност да ви обяви за Месия.

- Какви са били истинските му намерения? - попита Симон.

- Вече ви казах: да унищожи исляма, като разкрие истината за произхода на Корана. За целта той се нуждаеше от „Месия“, който да отправи убедително послание.

- Не вярвам, че намеренията му са били толкова благородни.

- Защо мислите така?

- Баща ми си послужи с мен и назареите, за да утоли непреодолимото си желание за отмъщение, като бомбардира Площада на джамиите.

- Вие не знаете всичко. Саба, също.

Тя замълча, намали скоростта, докато пресичаха границата, и продължи:

- Разбира се, че Анри искаше да отмъсти за смъртта на майка ви, Лейла, но също така и за детето, което е носила в себе си.

- Майка ми е била бременна!

- Не знаехте ли? Съжалявам, че от мен трябваше да го научите. Анри ми каза, че Лейла тъкмо се е канела да му съобщи новината, когато експлозията я убила. Тогава Анри решил да доведе докрай историческите и езиковите си изследвания върху Корана, които бил започнал преди атентата и които би трябвало сериозно да поставят под въпрос исляма. Присъединил се към сектата на назареите, за да има достъп до техните познания. Накрая дори споделял някои от техните схващания. Влиянието му в сектата нараснало. Ала дългосрочните му намерения се различавали от тези на Симеон XVI. Анри искал да хвърли истината в лицето на света. Симеон искал да вдигне армия. Двете версии на протокорана се сблъскали зад кулисите. Духовният Коран срещу политическия Коран. Двата не биха могли да съществуват заедно.

- Какво се опитвате да ми кажете?

- Анри спъваше кроежите на Симеон XVI.

В пустинята проблясна отражение на слънчев лъч в стъкло.

- Възможно е, но Анри имаше толкова много врагове, че едва ли щеше да се намери място на планетата, където да се скрие.

Вместо да се отклони към Тфейл, откъдето нямаше път, господин X продължи към Аин ал-Жаузе. Симон също беше наясно, че и за него няма сигурно място на земята.

Тази мисъл мина през главата му преди куршума.

Изстрелян бе оттам, откъдето проблясваше светлинката. Куршумът проби предното стъкло, удари Симон по челото, излезе през тила му и завърши траекторията си върху металната рамка на задното стъкло на колата.

Симон чу вика на Саба. Видя лицето на любимата жена опръскано с кръв. Светът около него се олюля. Той се съпротивляваше срещу смъртта. След което затвори очи и се отказа, припомняйки си принципа за саможертвата на месиите.

Главата му лежеше в скута на Саба, която крещеше на господин X да кара по-бързо. Колата, в която лежеше Симон, летеше и подскачаше като подгонен бизон. Едно от колелата попадна в дълбок коловоз и гумата се спука.

- Ще продължим на джанта - предупреди ги господин X, докато изправяше колата.

На задната седалка Саба използваше пуловера си като тампон върху черепа на Симон...

- Какво стана? - с усилие промълви той.

- Срещу нас стреля снайперист - отвърна господин X.

- Усещам някаква сила... от отвъдното...

- Не говори, пести си силите - прекъсна го Саба. Той я погледна за последен път, тя беше по-красива и по-тъжна от „Пиета“ на Микеланджело.

- Светът е прекрасен - въздъхна той.

И с усмивка изгуби съзнание.

Епилог

Саба остави вестника „Корс Матен“ на масата в хола, отрупана с дебел ръкопис и писма отпреди петнайсет века, тефтерчета с бележки и копия от доклади, редом с антична карта и карти с памет.

Тя увеличи звука в слушалките си и отиде да се полюбува на морето от прозореца на апартамента, който бе наела под чуждо име.

На отсрещния бряг, в Израел, нямаше повече земетресения, освен ако медиите не омаловажаваха трусовете, за да не ги възприеме населението като Божие предупреждение. Площадът на джамиите все още не беше сринат от ракетата, насочена към него от назо-евангелистите.

В слушалките на Саба звучеше музиката към филма „Момичето от водата“. Вдъхновеното цигулково изпълнение, композирано от Джеймс Нютън Хауард, й припомняше главния герой, чиято роля изпълняваше Найт Шамалан, който вярваше, че една книга може да промени човечеството.

Дали нейната книга би могла да стори същото?

Дали щеше да промени отношението на света към Корана? Дали щеше да сложи край на използването му за политически цели и да освободи мистичния дух, съхранил се в него въпреки многобройните промени в текста? Суфистите например се стремят към по-възвишено духовно ниво, към връзка с Бога вместо към завоюване на територии, и изповядват религия на любов, а не на омраза.

Дали нейната книга щеше да сложи край на проекта на назареите да сринат със земята Площада на джамиите? До този момент Симеон XVI не знаеше дали Симон е убит. Без неговия труп той не би могъл да го обяви за мъченик и да обвини ислямистите за смъртта му, с която да оправдае репресиите.

Единствени Саба и нейното куче знаеха къде се крие Симон. Дори господин X, който им помогна да напуснат нелегално Ливан, не бе посветен в тайната. Саба бе наясно, че сектата ще направи всичко възможно, за да открие двамата бегълци и доказателствата, които бяха отнесли със себе си.

Трюф изскимтя. Немската овчарка спеше пред вратата на спалнята и я пазеше със затворени очи.

Саба бе решила да се отърве от доказателствата, защото те бяха взривоопасни.

Тя щеше да намери някой, който да свърши работата вместо нея. В края на краищата пророците не пишат книгите си сами.

Искаше й се истината да бъде представена под формата на трилър, за да бъде посланието разбираемо.

В Порто Векио имаше панаир на книгата. Саба се бе осведомила кои автори присъстват. Един от тях бе написал езотеричен трилър. Щеше да му остави цялата документация.

После щеше да отплава временно в нова посока, известна само на нея. Също като Маркус, участта й бе да се мести постоянно. Движещата се мишена по-трудно се улучва.

Някой ден щеше да се отбие в своята страна, там, откъдето започва всичко, защото още истини трябваше да бъдат разкрити.

Щеше да се завърне с нови доказателства, които да променят историята.

При условие че светът все още съществуваше...

Благодарности

Изказвам особена благодарност на Гийом Ервийо, чиито теологични познания и активно сътрудничество много ми помогнаха в търсенето на информация при подготовката на романа. Гийом, ти оставаш навеки свързан с „Портата на Месията“ за зло, но най-вече за добро.

Благодаря също на Еманюел Фора, който направи завладяващия book trailer върху настоящата история и ми вдъхваше кураж в периодите ми на съмнения. Thanks, Dude!

Благодаря на Лоран и Хуан Инясио за помощта им при заснемането на гореспоменатия book trailer.

Благодаря на феята Олга Логвина, която умее да резюмира хиляда думи в една снимка.

Благодаря на екипа на издателство „Шерш Миди“, което с удивителен ентусиазъм се осмели да публикува тази книга.

Благодаря на съпругата ми, която понесе с много тревога трудното раждане на произведението, което държите в ръцете си.

Благодаря на всички, които активно ме подкрепяха от самото начало: Лоик, Стефани, Доминик, Жерар, Марк, Кристин, Жером, Кристиан, Жак, Корин, Клод, Филип, Никола, Делфин и останалите...

Неизчерпателна библиография

Повечето от историческите и езиковите факти, описани в романа, са верни и се уповават на трудовете на известни ориенталисти, кодиколози, историци, филолози, палеографи и археолози, които са посветили живота си на научните изследвания на Корана. Някои от тези трудове са били публикувани, понякога са били преведени на френски, понякога са излизали под псевдоним, често в ущърб на сигурността и кариерата на техния автор. По-долу е неизчерпателният списък на произведенията, подкрепящи тезите, лансирани в „Портата на Месията“ и използвани от Саба и Симон в техните дирения.

За произхода на Корана и исляма:

- James Appel, Le Jesus du Coran et des Evangiles, Editions MD, 2013.

- Walid N. Arafat, New Enlightenment on the Story of the Вапй Qurayza and the Jews ofMedina, in Journal of the Royal Asiatic Society, 1976.

- Mohammed Arkoum, Lecture du Coran, Maisonneuve & Larose, 1982.

- Mohammed Arkoum, Pour une critique de la raison islamique, Maisonneuve & Larose, 1984.

- Mohammed Arkoum, Ouverture sur I’islam, Jacques Granger, 1989.

- Regis Blachere, Le Coran, Maisonneuve & Larose, 2005.

- Regis Blachere, Le Probleme de Mohamet - Essai de biographie critique du fondateur de Vislam, Puf, 1952.

- Regis Blachere, Introduction au Coran, Maisonneuve & Larose, 1993.

- Francois Blanchetiere, Enquete sur les racines du mouvement chretien, Editions du Cerf, 2001.

- H. Busse, TthQ 161, 1981.

- Patricia Crone, Meccan Trade and the Rise of Islam, Gorgias Press, Piscataway, Etats-Unis, 2004.

- Patricia Crone et Michael Cook, Hagarism. The Making of the Islamic World, Cambridge University Press, 1977.

- Patricia Crone et Martin Hinds, God’s Caliph. Religious Authority in the First Centuries of Islam, Cambridge University Press, 1986.

- A.-M. Delcambre (et alii), Enquetes sur Vislam, Desclee de Brouwer, 2004.

- Rene Dussaud, Topographie historique de la Syrie antique etmedievale, Geuthner, 1927.

- Rene Dussaud, Histoire et religion des Nosairis, Editions Bouillon, 1900.

- Robert Eisenman, The Dead Sea Scrolls and the First Christians, 1996.

- Amikam Elad, Why did Abd al-Malik build the Dome of the Rock?, in Bayt al-Maqdis, Abd al-Malik’s Jerusalem, Part 1, Oxford Studies in Islamic Art XI, Oxford University Press, 1992.

- J. Van Ess, Friihe Mu’tazilitische Haresiographie, Beyrouth, 1871.

- Mohamed-Cherif Feijani, Islamisme, laicite et droits de I’homme, L’Harmattan, 1991.

- Edouard-Marie Gallez, Le Messie et son prophete, 2 tomes, Editions de Paris, 2005.

- Jacqueline Genot-Bismuth, Le Scenario de Damas, Editions Fran9ois-Xavier de Guibert, 1992.

- Claude Gilliot, „Origines et fixation du texte coranique“, in Etudes, decembre 2008, p. 643-652.

- Joachim Gnilka, Qui sont les chretiens du Coran? Editions du Cerf, 2008.

- Mahmoud Hussein, Al-SIRA (Le Prophete de Vislam raconte par ses compagnons), Grasset, tome 1, 2005, et tome 2, 2007.

- Azzi Joseph, Le Pretre et le Prophete, aux sources du Coran, Maisonneuse & Larose, 2001.

- Israel Knohl, L’Autre Messie, Albin Michel, 2001.

- Christoph Luxenberg, Die syro-aramaische Lesart des Koran.

-Ein Beitrag zur Entschlusselung der Koransprache, Berlin, Das Arabische Buck, 2000, IX.

- Christian Makarian, Le Choc Jesus Mahomet, J.-C. Lattes, 2008.

- Frederic Manns, Le Judeo-christianisme, memoire ou prophetie?, Editions Beauchesne, 2000.

- Simon Claude Mimouni, Les Chretiens d’origine juive dans VAntiquite, Albin Michel, 2004.

- K.-H. Ohlig et G.-R. Puin, Neudeutung der Arabischen Inschrift im Felsendom zu Jerusalem, im Die Ducken Anfange. Neue

-Forschungen zur Entstehung und frtihen Geschichte des Islam, Berlin 2005, 2007.

-Michel Orcel,L ’Invention de I ’islam (enquete historique sur les origines), Perrin, 2012.

- Andre Paul, Qumran et les Esseniens. L’eclatement d’un dogme, Editions du Cerf, 2008.

- Alfred-Louis de Premare, Aux origines du Coran, questions d’hier, approches d’aujourd’hui, Teraedre, ,,L’Islam en debats“, 2004.

- Alfred-Louis de Premare, „La Construction de savoirs religieux dans les premieres generations de musulmans“, in Alpha. Biographies et recits de vie, IRMC (Institut de recherche sur le Maghreb contemporain), Tunis/Afemam, Aix-en-Provence, 2005, p. 121-132.

- Alfred-Louis de Premare, Joseph et Muhammad. Le Chapitre 12 du Coran, Aix-en-Provence, Publications de l’universite de Provence, 1989.

- Alfred-Louis de Premare, Les Fondations de I’islam. Entre ecriture et histoire, Editions du Seuil, 2002.

- Alfred-Louis de Premare, „Les Premieres Ecritures islamiques“, REMMM, n° 58, Aix-en-Provence Edisud, 1990.

- Ray Pritz, Nazarene Jewish Christianity [Le judeochristianisme nazareen], Magnes PR, 3e ed., 1992.

- Gerd-Rudiger Puin, Observations on Early Qur’an Manuscripts in San’a, in WILD Stefan ed., The Qur’an as text, Leiden/New York/Koln, Brill, 1996.

- Kamal Salibi, Gerard Mannoni, La Bible est nee en Arabie, Grasset, 1996.

- Daniel Sibony, Nom de Dieu, Editions du Seuil, 2002.

- Ibn Warraq, Pourquoi je ne suis pas musulman, L’Age d’homme, Lausanne, 2000.

За нацистка Германия и мюсюлманския свят:

- Christopher Ailsby, The Third Reich Day by Day, Zenith Press, Etats-Unis, 2001.

- Rene Alleau, Hitler et les Societes secretes, Grasset, 1969.

- Amaud de la Croix, Hitler et la Franc-maqonnerie, Tallandier, 2014.

- Martin Clippers et Klaus-Michael Mallmann, Le Croissant et la Croix gammee (le 3e Reich, les Arabes et la Palestine), Editions Verdier, 2009.

- Stephane Fabei, Le Faisceau, la Croix gammee et le Croissant, Editions Akribeia, 2005.

- Roger Faligot et Remi Kauffer, Le Croissant et la Croix gammee, Albin Michel, 1990.

- Jeffrey Herf, Hitler, la propagande et le monde arabe, Calmann-Levy, 2012.

- Heinrich Himmler, Discours secrets, Gallimard, 1978.

- Sidney Kirkpatrick, Les Reliques sacrees d’Hitler, le cherche midi, 2010.

- Matthias Kiintzel, preface de Pierre-Andre Taguieff, Djihad et haine des juifs: le lien troublant entre islamisme et nazisme a la racine du terrorisme international, Editions de l’OEuvre, 2009.

- Peter Longerich, Himmler: biographie: I 'eclosion quotidienne d ’un monstre ordinaire, traduction de Raymond Clarinard, editions Heloise d’Ormesson, 2010.

- Michael Mueller, Erich Schmidt-Eenboom, Histoire des services secrets allemands, Nouveau Monde, 2009.

- Philippe Simonnot, Enquete sur Vantisemitisme musulman des origines a nos jours, Michalon, 2010.

- Albert Speer, Au coeur du Troisieme Reich, traduction de Michel Brottier, Fayard, 2010.

- Pierre-Andre Taguieff, Le Protocole des sages de Sion - faux et usages dun faux, Fayard, 2004.

Към тези произведения трябва да добавим многобройните текстове и интервюта на ориенталистите, предпочели анонимност, както и статии в пресата, сред които:

- Site Autour de la liberte: „Les archives perdues du Coran“ (12 janvier 2008).

-Asia Times, de Spengler (15 janvier 2008).

- Wall Street Journal, „The lost archives“, d’Andrew Higgins (16 janvier 2008).

- The Daily Galaxy (16 janvier 2008).

- „Le Coran, les Houris et les raisins“, de Guy Rachet.

-„Zustande in den, Islamwissenschaften“, de Gunter

Luling zum 80. Geburtstag, von Zainab a. Miiller, in Aufklarung und Kritik 2, Berlin, 2009

И разбира се:

- La Bible, TOB, Editions du Cerf, Paris.

- Le Coran, traduction de Regis Blachere, Maisonneuve & Larose, 2005.

- Le Nouveau Testament, TOB, Editions du Cerf, 1972.

Бележки

1

Einsatzgruppen (буквално „групи за интервенция“) са милитаризирани групи на политическата полиция на Третия райх, извършващи масови убийства в Полша, СССР и балтийските страни на реални или въображаеми противници на режима, но най-вече -на евреи. -Б. пр.

2

Мутазилитите са последователи на мюсюлманска теологична школа, която се опитва да съчетае логиката и разума - вдъхновени от гръцката философия - с ислямската доктрина. Появява се през VIII век и бива унищожена през XIII век. - Б. пр.

3

"Сиро-арамейски прочит на Корана: принос към дешифрирането на езика на Корана" (нем.). - Б. пр.

4

Колеж дьо Франс (Collège de France) е учебен и научно-изследователски институт, който не издава дипломи. Достъпът до него е безплатен и свободен, поради което колежът заема особено място в интелектуалния живот на Франция. Курсовете са в областта на точните науки, литературата и изкуството. За всеки университетски преподавател е висока чест да бъде поканен в Колеж дьо Франс. Същото важи за политиците, дипломатите и учените, поканени да изнесат лекции. Основан е през 1530 г. - Б. пр.

5

Кръжецът „Ернест Рьонан“ (Cercle Ernest Renan) е център за изучаване на религиите, за критически изследвания на Библията и на произхода на християнството. Основан е през 1949 г. - Б. пр.

6

Шарл Бодлер. „Цветя на злото“. Из поемата „Алегория“. Превод Кирил Кадийски. - Б. пр.

7

Специалист палеограф, който изучава ръкописната книга като материал, т.е. като носител на текста, за да се опита да разкрие неговата история. Кодикологьт изследва техниките на изработка и премеждията, сполетели ръкописите, като пожари, наводнения и др. - Б. пр.

8

Древен ръкопис, чийто оригинален текст е отстранен чрез търкане или промиване, а след това страницата — или страниците - са използвани за друг, нов текст. В много случаи древният текст може да се прочете - например чрез снимки в ултравиолетова светлина. - Б. а.

9

Али ибн Аби Талиб, братовчед на пророка Мохамед и негов зет, след като се оженил за дъщеря му Фатима. Според шиитите законният наследник на Мохамед и водач на мюсюлманите е Али. - Б. а.

10

Диакритичен знак: знак, който се добавя към буква, за да промени нейното звучене. (Например ударение.) - Б. а.

11

Лексикалните калки са особен вид заемки. Те се определят като косвени заемки, буквални преводи или копия на морфологичния и смисловия строеж на дума, възникнала в друг език и среда. Буквалното възпроизвеждане на морфологичната структура и семантичната мотивировка на чуждата дума със собствени езикови средства е калкиране. - Б. пр.

12

Себастиен Руйар - френски писател (края на XVI век-1639). -Б. пр.

13

Из "Алегория" от Шарл Бодлер. Превод Кирил Кадийски. - Б. пр.

14

Из „Епопеята на Гилгамеш“. - Б. пр.

15

Регионална железопътна мрежа, обслужваща Париж и неговите предградия. В зависимост от посоката, линиите носят инициалите А, В, С, D и Е. - Б. пр.

16

„Търговията в Мека и възходът на исляма“ (англ.). - Б. пр.

17

„Първа историография на мутазилитската ерес“ (нем.). - Б. пр.

18

„История на исляма“ (араб.). - Б. пр.

19

Старото име на Медина. - Б. пр.

20

Втора Книга Царства, 10, 8. - Б. пр.

21

Академията била създадена през 1663 г. и първоначалното й призвание било да създава текстовете и девизите върху паметниците и почетните медали в прослава на Луи XIV. Много скоро нейните членове започнали да се занимават с археология и история в най-широкия смисъл на думата. Академията за надписи и литература е част от Френската академия на науките (L’Institut de France). - Б. пр.

22

Сури 3,45; 4,159; 4,171-172; 5,17; 5,72-75. - Б. а.

23

Хиджра - преселение. На 22 септември 622 г. Мохамед отпътувал за Ясриб, преименуван по-късно на Медина, където го очаквали негови привърженици. Преселението поставя началото на арабското летоброене. - Б. пр.

24

Евангелие от Йоан, 4,23-24. - Б. пр.

25

Новият завет. Послание на апостол Павел до римляните. 8,14. Вж. също Евангелие от Лука 20, 34-36. - Б. а.

26

На Халдееца, за неговата борба, отдаденост и учение. Нека един ден отдадеш дължимото на истинските автори на тази Книга. Осама. П.П. Халдееца НЕ МОЖЕ ДА СЕ ПРОВАЛИ! - Б. а.

27

Ливанско кисело мляко. - Б. а.

28

„Как си?“- Б. а.

29

Подправки. - Б. а.

30

Алфонс дьо Ламартин. Из „Пътуване из Изтока“. - Б. пр.

Content

Филип Льо Роа
Портата на месията

Бележка на автора

Предговор

Пролог

ТРИЙСЕТ ГОДИНИ ПО-КЪСНО

КНИГА I

1

2

3

4

5

6

КНИГА II

7

8

9

10

11

12

КНИГА III

13

14

15

16

КНИГА IV

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

КНИГА V

29

КНИГА VI

30

31

32

33

34

35

КНИГА VII

36

37

38

39

40

41

КНИГА VIII

42

43

44

45

46

47

КНИГА IX

48

49

50

51

52

53

КНИГА X

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

КНИГА XI

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

Епилог

Благодарности

Неизчерпателна библиография

Бележки