Вільям Сомерсет Моем

Розмальована вуаль

Не руш вуалі барвної, яку

Живущі звуть Життям: нехай на ній

Цвітуть химери й віру пломінку

Дарують нам усім; по той бік мрій

Надія й Страх від ранку до смерку́

Тчуть тіні доль при відхлані[1] хмурній.[2]

1

Вона злякано скрикнула.

– Що таке? – запитав він.

Віконниці були зачинені, у кімнаті стояла темрява, але він побачив, як її обличчя раптом скривилося зі страху.

– Хтось щойно смикнув ручку на дверях.

– Ну, напевно, це амà[3] або котрийсь зі служок.

– Вони ніколи в цей час не приходять. Вони знають, що я завжди сплю після другого сніданку.

– Хто ж іще міг бути?

– Волтер, – вимовила вона тремкими губами.

Вона вказала на його черевики. Він спробував їх взути, але, знервувавшись через її тривогу, зробився незграбним, та й, окрім цього, черевики були тіснуваті. Ледь чутно, нетерпляче зітхнувши, вона простягнула йому взуттєвий ріжок. Вона накинула халат і босоніж підійшла до туалетного столика. Маючи коротку стрижку, вона встигла зачесатися ще до того, як він зашнурував другого черевика. Вона подала йому пальто.

– Як мені вийти?

– Краще трохи почекай. Я вигляну й перевірю, чи там хтось є.

– Не міг це бути Волтер. До п’ятої він із лабораторії не виходить.

– Тоді хто?

Вони тепер розмовляли пошепки. Вона тремтіла. Він подумав, що в критичний момент вона здатна втратити голову, й раптом розсердився на неї. Раз ризик був, якого дідька вона сказала, що ні? Вона затамувала подих і поклала долоню на його руку. Він простежив за її поглядом. Вони стояли лицем до вікон, які виходили на веранду. Віконниці на вікнах були зачинені й замкнуті на засув. Вони побачили, як повільно повернулася біла фарфорова ручка на одному з них. Вони не чули, щоб хтось ходив верандою. Їх налякало це безшумне видовище. Минула хвилина, ніщо не порушило тиші. А тоді вони побачили, як, із потойбічною моторошністю, так само ледь помітно, безшумно й лячно, повернулася й біла фарфорова ручка на іншому вікні. Було так страшно, що Кітті, в якої не витримали нерви, роззявила рота, готова закричати. Помітивши це, він швидко затулив їй рота рукою, і її крик завмер між його пальців.

Тиша. Вона сперлася на нього, її коліна тремтіли, й він злякався, що вона зомліє. Суплячись, стиснувши зуби, він відніс її й посадив на ліжко. Вона зблідла, мов стіна, і попри засмагу його щоки теж побіліли. Він стояв поруч неї, заворожено дивлячись на фарфорову ручку. Вони мовчали. А тоді він побачив, що вона плаче.

– Припини, заради Бога, – прошепотів він роздратовано. – Застукали так застукали. Відпиратимемось, та й усе.

Вона стала шукати хусточку, і, знаючи, що їй треба, він подав її торбинку.

– Де твій капелюх?

– Я залишив його внизу.

– О Боже мій!

– Годі, опануй себе. Сто до одного, що це був не Волтер. З якого дива він повернувся б о цій порі? Він ніколи не приходить додому посеред дня, правда?

– Ніколи.

– Даю голову на відруб, що це була ама.

Вона злегка йому всміхнулася. Його глибокий, ніжний голос заспокоїв її, вона взяла його долоню й ласкаво стисла. Він почекав якусь мить, доки вона отямиться.

– Слухай, ми не можемо довіку тут сидіти, – сказав він трохи згодом. – Ти в змозі вийти на веранду й глянути, хто там?

– Здається, я не встою на ногах.

– У тебе тут є коньяк?

Вона похитала головою. На якусь мить він насупив брови, йому уривався терпець, він не мав певності, що робити далі.

Раптом вона міцніше вхопилася за його долоню.

– А що, як він там чекає?

Він примусив себе всміхнутися, і його голос знову набув того ніжного, переконливого тону, яким він цілком свідомо користувався.

– Навряд чи. Та не бійся, Кітті. Ну як це міг бути твій чоловік? Якби він увійшов, побачив чужого капелюха в коридорі, піднявся й виявив, що твоя кімната замкнена, то точно здійняв би бучу. Це, безсумнівно, був хтось зі слуг. Лише китаєць став би так повертати ручку.

Їй відлягло від серця.

– Все одно не дуже приємно, навіть якщо це була лише ама.

– На неї можна натиснути. Якщо доведеться, я нажену на неї страху. Посада чиновника надає небагато переваг, але варто брати з неї, що можеш.

Напевно, він має слушність. Вона підвелася, обернулася до нього і простягнула руки: він обійняв її й поцілував у губи. Від насолоди їй стало аж боляче. Вона його обожнювала. Він відпустив її, й вона підійшла до вікна. Відімкнула засув і трохи прочинила віконниці. Надворі ні душі. Вона вислизнула на веранду, заглянула в чоловікову гардеробну, а тоді у свою вітальню. В обох кімнатах нікого не було. Вона повернулася в спальню й кивнула йому.

– Нікóго.

– Напевно, це був просто обман зору.

– Не смійся. Я злякалася. Іди в мою вітальню й сідай. Я надягну панчохи і взуюся.

2

Він так і зробив, і через п’ять хвилин вона до нього приєдналася. Він курив сигарету.

– Слухай, можна мені коньяку й газованої води?

– Так, я подзвоню.

– Я бачу, тобі теж не зашкодить випити.

Вони мовчки почекали, доки прийде служка. Вона розпорядилося.

– Зателефонуй у лабораторію й запитай, чи Волтер там, – попросила вона опісля. – Вони не впізнають твій голос.

Він підняв слухавку й запитав номер. Поцікавився, чи лікар Фейн на місці, і поклав слухавку.

– Пішов після сніданку і ще не повернувся, – сказав він їй. – Спитай служку, чи він сюди приходив.

– Я не насмілюся. Буде так дивно виглядати, якщо він приходив, а я його не бачила.

Служка приніс напої, й Таунсенд пригостився. На його пропозицію щось випити вона похитала головою.

– Що робити, коли це був Волтер? – запитала вона.

– Можливо, йому байдуже.

– Кому, Волтерові?

В її голосі прозвучав скепсис.

– Він мені завжди здавався досить сором’язливим. Знаєш, деякі чоловіки не можуть терпіти сцен. Йому вистачить клепки збагнути, що скандалом нічого не досягнеш. Я дуже сумніваюся, що це був Волтер, та, навіть якщо й так, на мою думку, він нічого не зробить. Напевно, просто проігнорує.

Вона на мить замислилась.

– Він дуже мене кохає.

– Що ж, тим краще. Обведеш його круг пальця.

Він подарував їй ту свою чарівну усмішку, яку Кітті завжди вважала такою спокусливою. Вона була повільна й народжувалася в його ясних блакитних очах, а тоді потроху розквітала на витончених вустах. Він мав дрібні білі рівні зуби. Усмішка була така чуттєва, що розпалила серце у неї в грудях.

– Я не надто цим переймаюся, – відказала вона, звеселівши. – Наша зустріч була того варта.

– Це моя провина.

– Чому ти прийшов? Я здивувалася, побачивши тебе.

– Не зміг втриматися.

– Мій любий.

Вона трохи до нього нахилилася, пристрасно дивлячись йому в очі своїми темними блискучими очима, трохи розтуливши губи від бажання, і він обійняв її. Зітхнувши від блаженства, вона віддалась під захист його рук.

– Ти ж знаєш, що завжди можеш на мене покластися, – мовив він.

– Я з тобою така щаслива. Якби ж я могла ощасливити тебе так, як ти мене.

– І страх минув?

– Ненавиджу Волтера, – відказала вона.

Він не був певний, що на це відповісти, тож поцілував її. Вона тулилася до його обличчя своїм ніжним лицем.

Але він узяв її за зап’ястя, прикрашене маленьким золотим годинником, і глянув, котра година.

– Знаєш, що я зараз мушу зробити?

– Втекти? – всміхнулася вона.

Він кивнув. На якусь мить вона міцніше до нього притулилася, але, відчувши його бажання піти, відсторонилася.

– Просто ганьба так кидати роботу. Ну ж бо, йди.

Йому завжди несила втриматися від спокуси позагравати.

– Це ж треба, як ти прагнеш мене позбутися, – кинув він недбало.

– Ти ж знаєш, як я не люблю тебе відпускати.

Вона відповіла тихим, глибоким і серйозним голосом. Він засміявся, улещений.

– Не забивай свою гарненьку голівку думками про нашого загадкового відвідувача. Я певний, що то була ама. А в разі халепи обіцяю, що я тебе з неї витягну.

– У тебе багатий досвід?

Він усміхнувся весело й самовдоволено.

– Ні, але я лещу собі думкою, що маю голову на в’язах.

3

Вона вийшла на веранду й споглядала, як він ішов. Він помахав їй рукою. Вона дивилася йому вслід з легким трепетом серця; у сорок один рік він мав струнку статуру й пружну юначу ходу.

Веранду вкривала тінь; вона затрималась там, розніжена, з легким від задоволеної пристрасті серцем. Їхній будинок стояв у Щасливій долині, на схилі пагорба. Бажанішу, але дорожчу Вершину вони не могли собі дозволити. Та її неуважний погляд майже не помічав синє море й гавань, повну суден. Усі її думки були тільки про коханця.

Звісно, того пообіддя вони повелися нерозважливо, але, коли він її хоче, як вона може бути обачною? Двічі або тричі він приходив після другого сніданку, коли в розпал денної спеки нікому й на думку не спало б вийти з дому, тож навіть служки не бачили, як він заходив і йшов. У Гонконзі з цим було дуже непросто. Вона ненавиділа китайську частину міста й нервувалася, коли ходила в брудну хатину на узбіччі Вікторія-роуд, у якій вони мали звичку зустрічатися. То була крамничка антиквара: китайці, що сиділи без діла, неприємно на неї витріщалися; вона терпіти не могла услужливої усмішки старого, що проводив її вглиб крамнички, а тоді темними сходами нагору.

В кімнаті, до якої він її заводив, стояло сперте повітря, а від вигляду великого дерев’яного ліжка під стіною вона здригалася.

– Тут страшенно огидно, правда? – запитала вона Чарлі, коли вони вперше там зустрілися.

– Було, доки ти не ввійшла, – відповів він.

Звісно, опинившись у його обіймах, вона про все забула.

Ох, як жахливо, що вона не вільна, що вони обоє не вільні! Його дружина їй не подобалась. Мінливі думки Кітті тепер на якусь хвилю зупинилися на Дороті Таунсенд. Яке невдатне ім’я – Дороті! Воно так старить. Їй щонайменше тридцять вісім. Але Чарлі ніколи про неї не говорить. Звісно, вона йому байдужа; вона йому до смерті обридла. Але він – джентльмен. Кітті всміхнулася з ласкавою насмішкою: це так схоже на нього, на її милого дурника; хай він її зраджує, але ніколи не дозволить собі зронити й слова зневаги в бік дружини. Вона досить висока, вища за Кітті, середньої статури, з пишним світло-каштановим волоссям. Якщо вона колись і мала вроду, то хіба що в юності; риси обличчя в неї непогані, але нічим не особливі, блакитні очі холодні. Шкіра в неї така собі, а щокам бракує рум’янцю. І вдягається вона як… ну, як належить дружині заступника губернатора Гонконгу. Кітті всміхнулась і злегка знизала плечима.

Звісно, неможливо заперечити, що в Дороті Таунсенд приємний голос. Вона чудова матір, Чарлі завжди це про неї казав, а мати Кітті назвала б її дамою. Але Кітті її не любила. Їй не подобалась невимушеність цієї жінки, а люб’язність, з якою та поводилася з гостями, що завітали на чай чи на вечерю, дратувала, бо неможливо було не помітити, як мало вона по-справжньому ними цікавилася. Насправді, припускала Кітті, її не цікавило нічого, крім дітей: двоє її синів вчаться в школі в Англії, а ще одного, шестирічного, збиралися відвезти туди наступного року. Її обличчя наче приховувала маска. Вона всміхалася і люб’язно, виховано казала те, що від неї очікували, але при всій своїй привітності тримала людей на відстані. У місті вона мала кількох близьких подруг, що дуже нею захоплювалися. Кітті подумки запитала себе, чи місіс Таунсенд вважала її дещо вульгарною, й запаленіла. Зрештою, ця Дороті задирає носа безпідставно. Так, її батько працював губернатором колонії і в той час це була дуже висока посада – всі підводилися, коли він заходив у кімнату, а чоловіки шанобливо знімали капелюхи, коли його провозили повз них в авто, але варто йому піти у відставку – і все, про нього забули. Батько Дороті Таунсенд живе на пенсію в маленькому будиночку в Ерлс-Корті.[4] Мати Кітті страшенно нудилася б у його товаристві. Батько Кітті, Бернард Ґарстін, має посаду королівського адвоката і, може, колись стане суддею. Та й живуть вони, як-не-як, у Південному Кенсингтоні.

4

Кітті, яка приїхала в Гонконг, взявши шлюб, було важко змиритися з тим фактом, що її соціальне становище визначалося посадою її чоловіка. Звісно, прийняли їх дуже сердечно і два чи три місяці після приїзду вони відвідували вечірки мало не щодня. Коли вони завітали на вечерю в губернаторську резиденцію, сам губернатор повів її до столу, проте вона швидко збагнула, що в ролі дружини урядового бактеріолога не має ніякого особливого місця в суспільстві. Її це розгнівало.

– Який абсурд, – сказала вона чоловікові. – Та в Англії ми на таких людей і не глянули б! Моя мати і не подумала б запросити їх на вечерю.

– Не переймайся, – відповів він. – Знаєш, насправді це не має значення.

– Звісно, не має, лише показує, які вони ідіоти. Подумати тільки – вдома до нас у гості приходили такі люди, а тут до нас ставляться, як до сміття.

– Порядне товариство науковців не помічає, – всміхнувся він.

Тепер вона про це знала, але не тоді, коли виходила за нього заміж.

– Ну, не надто приємно вечеряти за одним столом із агентом пароплавної компанії, – сказала вона, сміючись, щоб він не запідозрив її у снобізмі.

Можливо, за легкістю її тону він відчув докір, тому ніяково стиснув її долоню.

– Мені дуже шкода, Кітті, люба, але не засмучуйся.

– Що ти, і не подумаю.

5

Ні, не міг це бути Волтер. Напевно, хтось зі слуг, а це, власне, не мало значення. Слуги-китайці однаково все знають. Але тримають язика за зубами.

У неї тьохнуло серце, коли вона згадала, як повільно оберталася та біла фарфорова ручка. Їм більше не можна так ризикувати. Краще вже ходити в крамничку антиквара. Якщо хтось і побачить, як вона туди увійде, то нічого не запідозрить, там вони будуть у повній безпеці. Власник крамнички знає, яку посаду обіймає Чарлі, і йому стає розуму не переходити дорогу заступнику губернатора. Та й важить лиш те, що Чарлі її кохає.

Кітті перейшла з веранди у вітальню. Уляглася на канапу й простягнула руку, щоб узяти сигарету. Краєм ока вона помітила записку згори на книжці й розгорнула її. Та була написана олівцем.

Люба Кітті!

Ось та книжка, яку ти хотіла. Я збиралася її надіслати, аж тут зустріла лікаря Фейна і він сказав, що занесе її, якщо проходитиме повз будинок.

В. Х.

Вона закалатала у дзвоника і, коли прийшов служка, запитала його, хто приніс книжку і коли.

– Господар приніс її, міссі, після другий сніданок, – відповів той.

Отже, то був Волтер. Вона зателефонувала в офіс губернатора, попросила покликати Чарлі й розповіла йому, що дізналася. Перш ніж відповісти, він якусь хвилю мовчав.

– Що мені робити? – запитала вона.

– У мене важлива нарада. На жаль, зараз не можу з вами говорити. Раджу вам не тривожитися наперед.

Збагнувши, що він не сам, вона поклала слухавку. Вічно в нього якісь справи!

Вона знову сіла, тепер уже за стіл, і, поклавши обличчя на долоні, постаралася обміркувати ситуацію. Звісно, Волтер міг просто подумати, що вона спала: чому б їй і не замкнути дверей? Спробувала згадати, чи вони з Чарлі розмовляли. Якщо й так, то точно неголосно. А ще цей капелюх. Як Чарлі міг залишити його внизу?! Але що вже його винуватити, це звична річ, та й невідомо, чи Волтер його помітив. Напевно, він поспішав і просто залишив книжку й записку дорогою на якусь ділову зустріч. Дивно, що він спробував відчинити двері, а тоді два вікна. Якби він подумав, що вона спить, то навряд чи став би її турбувати. Як по-ідіотськи вона поводилася!

Вона стріпнулася й відчула солодкий біль у серці, як завжди, коли думала про Чарлі. Їхні зустрічі були того варті. Він сказав, що на нього можна покластися і якщо станеться найгірше, що ж… Хай Волтер затіває скандал, якщо захоче. Вона має Чарлі, яка їй різниця? Можливо, буде навіть ліпше, якщо її чоловік знатиме. До Волтера вона завжди була байдужа, а коли покохала Чарлі Таунсенда, чоловікові ласки стали її дратувати. Їй хотілося провести між ними межу. На її думку, він нічого не зміг би довести. Якщо звинуватить її – вона все заперечуватиме, а якщо більше не зможе заперечувати – що ж, вона жбурне правду йому в очі, й хай робить, що йому заманеться.

6

Через три місяці після весілля вона збагнула, що помилилася, але її мати була в цьому винна більше за неї.

У кімнаті висіла фотографія її матері, й Кітті перевела на неї стривожений погляд. Вона й сама не знала, чому тримала її в себе вдома, – особливої любові до матері не відчувала. Фотографію батька вона теж мала, але та стояла на піаніно внизу. Цей знімок зробили, коли батько став королівським адвокатом, тож на ньому була перука й мантія, але навіть це не додало йому імпозантності. Він був низенький, сухенький чоловік з втомленими очима, довгою горішньою губою й маленьким ротом. Фотограф-дотепник сказав йому зробити приємне обличчя, але вийшло в нього лише суворе. Саме тому серед усіх фотографій місіс Ґарстін вибрала цю: зазвичай опущені кутики губ і сум в очах надавали його обличчю виразу легкої печалі, а на цій він виглядав розважливим. Мати ж на фотографії була в сукні, в якій ходила до суду, коли її чоловік став королівським адвокатом. У тій оксамитовій сукні з довгим шлейфом, виграшно розкладеним, з пір’їнами у волоссі й квітами в руках вона мала дуже величний вигляд. Спину вона тримала прямо. У свої п’ятдесят вона була худа, плоскогруда, з високими вилицями й великим носом гарної форми. Мала пишне, гладенько зачесане чорне волосся. Кітті завжди підозрювала, що вона його коли й не фарбує повністю, то хоча б підфарбовує. Погляд її гарних чорних очей ніколи не зупинявся, й це було її найприкметнішою рисою. Під час розмови ці тривожні очі на такому байдужому, без єдиної зморшки, жовтуватому обличчі викликали занепокоєння. Погляд бігав по співрозмовнику туди-сюди, перебігав на інших присутніх у кімнаті й повертався назад. Відчувалось, як вона вас оцінює й засуджує, водночас слідкуючи за всім, що відбувається довкола неї, і що слова, які злітають з її вуст, не мають нічого спільного з її думками.

7

Місіс Ґарстін була жінка жорстока, владна, претензійна, скупа й недалека. Вона була однією з п’яти дочок ліверпульського адвоката, а Бернард Ґарстін познайомився з нею, коли приїхав до Ліверпуля у відрядження. Тоді він справляв враження перспективного молодика, і її батько сказав, що він далеко піде. Та цього не сталося. Він був старанний, працелюбний і здібний, але не мав прагнення пробиватися вперед. Місіс Ґарстін його зневажала. Але й усвідомлювала, хоч і з гіркотою в душі, що зможе досягнути успіху лише його руками, й постановила собі підпихати його в той бік, куди їй хотілося. Вона безжально його ганила, відкривши для себе, що за бажання його можна присилувати до того, від чого вернуло його душу, варто лиш достатньо попиляти, і врешті він, виснажившись, поступиться. Зі свого боку, вона постановила собі плекати стосунки з потрібними людьми. Лестила адвокатам, які передавали справи її чоловікові, заводила знайомства з їхніми дружинами. Вона підлизувалася до суддів та їхніх благовірних й упадала навколо перспективних політиків.

За двадцять п’ять років місіс Ґарстін нікого не запросила в гості просто з симпатії. Вона регулярно влаштовувала вечері. Але її скупість не поступалася честолюбству. Вона терпіти не могла витрачати гроші. Лестила собі думкою, що здатна влаштувати не гірший прийом, ніж в інших, за півціни. Вечері в неї в домі були довгі й ретельно продумані, але розраховані ощадно. Вона була переконана, що люди, коли розмовляють і їдять, не помічають, що саме п’ють. Обгорнувши пляшку шипучого мозельвейна серветкою, вона намагалася видавати його за шампанське.

Практика в Бернарда Ґарстіна була пристойна, але не широка. Деякі з менш досвідчених адвокатів давно його обійшли. Місіс Ґарстін присилувала його запропонувати свою кандидатуру в парламент. Витрати на вибори взяла на себе партія, але й тут її скупість переважила честолюбство й у неї не піднялася рука витратити досить грошей, щоб заручитися підтримкою виборців. Внески, які Бернард Ґарстін, як і будь-який інший кандидат, мав робити до незліченних фондів, завжди були трохи менші, ніж треба. Вибори він програв. Хоч місіс Ґарстін і було б дуже приємно стати дружиною члена парламенту, розчарування вона витримала з гідністю. Під час виборчої кампанії вона познайомилася з багатьма видатними діячами й була рада такому розширенню свого кола. Вона знала, що Бернард у парламенті не зробив би нічого вагомого. Цінність його перемоги вона вбачала тільки у вдячності з боку партії, яку він міг би заслужити, виборовши два-три зайві голоси.

Та він і досі мав низький ранг, хоч багато молодших за нього чоловіків уже стали королівськими адвокатами. І йому теж було необхідно цього досягнути, не тільки бо інакше він і сподіватися не міг стати суддею, а й заради неї – її принижувало те, що доводилося, заходячи до обідньої зали, пропускати вперед жінок, на десять років молодших за себе. Але тут вона зіткнулася з чоловіковим опором, від якого вже давно відвикла. Він боявся, що стане королівським адвокатом і не матиме роботи. Синиця в руках краще за журавля в небі, сказав він їй, на що вона назвала приказки останнім доводом людей, позбавлених розуму. Він зауважив, що їхній дохід може скоротитися вдвічі, знаючи, що для неї це найвагоміший аргумент. Вона нічого не хотіла чути. Назвала його боягузом. Вона не давала йому спокою, і врешті, як завжди, він поступився і подав прохання, яке швидко задовольнили.

Його побоювання справдилися. Вибитися вперед йому не вдалося, справ він вів мало. Але він приховував своє розчарування, а дружині якщо й докоряв, то тільки глибоко в душі. Хіба став трохи мовчазніший, але вдома він і раніше був неговіркий, тож домашні ніякої зміни в ньому не помітили. Його доньки завжди вбачали в ньому лише джерело прибутку, їм здавалося цілком природним, що він гарував, щоб забезпечити їм проживання, харчування, одяг, мандрівки й кишенькові гроші, й тепер, коли вони зрозуміли, що з його провини грошей стало менше, їхня байдужість до нього набула відтінку роздратованої зневаги. Їм і на думку не спадало запитати себе, як почувався цей маленький чоловічок, який ішов на роботу рано-вранці й повертався додому просто перед вечерею. Донькам він був чужий, але ті вважали природним, що, як батько, він мав їх любити й про них піклуватися.

8

Але місіс Ґарстін була властива бадьорість духу, яка сама собою заслуговувала на захват. Їй удалося приховати від свого найближчого оточення, що для неї становило цілий світ, як їй гірчили несправджені надії. Свого стилю життя вона анітрохи не змінила. Ретельно плануючи витрати, вона й далі влаштовувала такі ж показні прийоми, як і раніше, а в спілкуванні з подругами зберегла ту саму веселість, якої так віддавна дотримувалася. Вона добре опанувала мистецтво порожніх балачок, що в її товаристві вважалися розмовами. Вона була незамінною гостею серед людей, яким такі балачки вдавалися погано, бо завжди знаходила, про що поговорити, а незручне мовчання вміла перервати підхожою заувагою.

Тепер навряд чи Бернард Ґарстін коли-небудь стане суддею Верховного суду, але ще може сподіватися на посаду судді в якомусь графстві або, в найгіршому разі, – на пост у колоніях. Поки що вона задовольнялася його призначенням виїзним суддею в якомусь валлійському містечку. Але надії вона покладала на доньок. Влаштувавши їм вигідне заміжжя, вона сподівалася дістати відшкодування за всі свої безплідні зусилля. Доньок у неї було двоє – Кітті й Доріс. Доріс з дитинства не вирізнялася вродою – задовгий ніс, несклáдна фігура, тож вершиною сподівань місіс Ґарстін було видати її за якого-небудь молодика з достатком, нажитим підхожою професією.

А от Кітті була красуня. Ще з юних літ стало помітно, що вона виросте вродливою, – великі темні очі, імлисті й веселі, каштанові кучері з рудуватим полиском, чудові зуби й прегарна шкіра. Рисам її обличчя було далеко до досконалості – надто широке підборіддя і завеликий ніс, хоч і не такий довгий, як у Доріс. Її краса була переважно красою юності, й місіс Ґарстін розуміла, що її необхідно було видати заміж молодесенькою. Дебютувавши у високому товаристві, вона була чарівна: шкіра й далі залишалася найгарнішою її рисою, але очі в обрамленні довгих вій так блищали й дивилися так зворушливо, що від їхнього погляду аж тануло серце. Вона вміла кокетувати й була чарівно весела. Місіс Ґарстін зосередила на ній усю свою любов, на яку була здатна, – любов сувору, владну й розважливу. Нею заволоділи честолюбні мрії – не просто вигідного шлюбу їй хотілося для доньки, а блискучого.

Кітті, яку виховали з думкою, що вона виросте красунею, добре здогадувалася про честолюбні наміри своєї матері. Вони збігалися з її власними бажаннями. Вона стала виходити в товариство, й місіс Ґарстін якимось чудом вдавалося діставати запрошення на бали, де її донька могла б познайомитися з підхожими чоловіками. Там на дівчину чекав успіх. Вродлива й весела, вона вже незабаром мала з десяток кавалерів. Але жоден із них не виявився підхожим, тож Кітті, однаково приязна й мила з усіма, обачно тримала їх на відстані. Щонеділі по обіді в їхній вітальні у Південному Кенсингтоні роїлися закохані шанувальники, але місіс Ґарстін, схвально посміхнувшись, помітила, що Кітті й без неї здатна не підпускати їх близько до себе. Кітті радо з ними загравала й заради забави зіштовхувала їх лобами, але коли вони освідчувалися – а освідчувалися вони всі до одного, – відмовляла їм тактовно, проте твердо.

Минув її перший сезон, а підхожого кавалера такі і не знайшлося; минув і другий, але вона була молода і нікуди не поспішала. Місіс Ґарстін сказала подругам, що, на її думку, дівчатам виходити заміж до двадцяти одного зарано. Але минув третій рік, а за ним і четвертий. Двоє чи троє старих шанувальників освідчилися вдруге, але вони й досі не мали й копійки за душею; освідчилися кілька хлопців, молодших за Кітті; надійшла пропозиція від відставного чиновника, нагородженого орденом Індійської імперії, – йому було п’ятдесят три. Кітті й далі багато бувала на балах, їздила дивитися на кінні перегони у Вімблдоні та на крикет у Сент-Джонс-Вуд, в Аскот та Генлі; вона від душі насолоджувалася життям, але й досі ніхто з задовільним статусом та достатком не запропонував їй руку й серце. Місіс Ґарстін почала тривожитися. Вона помітила, що на Кітті стали поглядати чоловіки за сорок. Вона нагадала доньці, що за рік чи два її врода зблякне і що повсякчас підростають молоді конкурентки. В колі домашніх місіс Ґарстін не перебирала висловів й одного разу єхидно застерегла доньку, що та залишиться ні з чим.

Кітті знизала плечима. Вона й далі вважала себе красунею, може, навіть красивішою, ніж будь-коли, бо тепер, після чотирьох років у товаристві, нарешті навчилась вбиратися. Вона мала ще багато часу. Якби хотіла вийти заміж, просто щоб вийти заміж, мала з десяток кавалерів, які були готові піти з нею під вінець. Вона не сумнівалася, що рано чи пізно з’явиться підхожий претендент на її руку. Але місіс Ґарстін оцінювала ситуацію тверезіше: глибоко в душі розгнівавшись на доньку, що та проґавила свій шанс, вона трохи послабила вимоги. Стала придивлятися до молодиків із професією, від яких раніше гордовито відверталася, й підшукувала молодого адвоката чи бізнесмена, в майбутньому успіхові якого могла би бути впевнена.

Кітті виповнилося двадцять п’ять, а вона так і не вийшла заміж. Місіс Ґарстін озлобилася, часто не стримувалася й зривала свою злість на Кітті. Питала доньку, скільки ще та сидітиме в батька на шиї. Він витратив багато грошей, що заледве міг собі дозволити, щоб донька дістала шанс, а вона його змарнувала. Місіс Ґарстін ніколи й на думку не спадало, що, можливо, це вона своєю надмірною запобігливістю відлякала не одного сина багатих батьків чи спадкоємця титулу, візити яких аж надто сердечно заохочувала. Вона віднесла невдачу Кітті на її скупий розум. А тоді дебютувала Доріс. Доріс і далі мала великий ніс, незграбну фігуру, ще й погано танцювала. В перший же рік вона заручилася з Джеффрі Деннісоном, єдиним сином заможного військового лікаря, який під час війни здобув титул баронета. Джеффрі мав успадкувати цей титул (хоч медик-баронет і не велике цабе, проте титул, дякувати Богові, це титул), а також досить немалі статки.

Кітті похапцем вийшла заміж за Волтера Фейна.

9

Вона була з ним знайома недовго й ніколи не звертала на нього уваги. Вона й поняття не мала, де й коли вони познайомилися, аж доки після заручин він сказав їй, що на балу, куди його привели друзі. Того вечора вона його взагалі не помітила і якщо й потанцювала з ним, то через свою приязність і готовність танцювати з усіма, хто запросить. Коли за день чи два на іншому балу він підійшов і заговорив до неї, вона його не впізнала. Згодом зауважила, що він став приїжджати туди, куди й вона.

– Знаєте, я вже танцювала з вами разів з десять, тож ви мусите назвати мені своє ім’я, – сказала вона йому зі сміхом.

Його це помітно вразило.

– Ви маєте на увазі, що не знаєте його? Нас же познайомили.

– Ох, люди завжди так нерозбірливо говорять. Я взагалі не здивуюся, якщо ви й уявлення не маєте, як мене звати.

Він їй усміхнувся. Лице в нього було серйозне й трохи суворе, але усмішка дуже приємна.

– Звісно, маю. – Якусь мить він мовчав. – Ви не допитливі?

– Не більше, ніж інші жінки.

– І вам не спало на думку запитати когось, як мене звати?

Її це злегка розсмішило – з чого він узяв, що її це хоч трохи цікавить? Але їй подобалося бути люб’язною, тож вона глянула на нього з тією своєю сліпучою усмішкою, а її прекрасні очі, блискучі лісові озерця, світилися добротою.

– Ну то як?

– Волтер Фейн.

Вона не розуміла, нащо він приїжджав на бали, – танцював він не дуже добре і, здається, знав мало людей. Майнула думка, що він у неї закохався, але вона її відкинула, стенувши плечима: вона знала дівчат, які так думали про кожного чоловіка, і вважала їх дурненькими. Але почала приділяти Волтерові Фейну трішечки більше уваги. Він явно поводився не так, як інші молодики, що за нею упадали. Більшість із них чесно їй говорили про свої почуття й прагнули її поцілувати, а немало й цілували. Але Волтер Фейн ніколи не говорив про неї й мало – про себе. Він був досить мовчазний; вона не заперечувала проти цього, бо мала багато що розказати і їй було приємно, що він сміявся з її жартів, але коли він говорив, то говорив розумно. Він був помітно сором’язливий. Виявилося, що він мешкав на Сході, а в Англію приїхав у відпустку.

Якогось недільного пообіддя він з’явився у них вдома в Південному Кенсингтоні. У них зібралося з десяток гостей. Він недовго посидів, явно соромлячись, а тоді пішов. Згодом матір запитала Кітті, хто він такий.

– Поняття не маю. Ви його запросили?

– Так, ми познайомилися у Бедделів. Він сказав, що бачив тебе на різних балах. Я відповіла, що в неділю у нас завжди гості.

– Його прізвище Фейн, він має якусь роботу на Сході.

– Так, він лікар. Він у тебе закоханий?

– Чесне слово, не знаю.

– Я думала, ти вже навчилася відрізняти, коли чоловік у тебе закохується.

– Навіть якщо й так, заміж за нього я не піду, – кинула Кітті недбало.

Місіс Ґарстін не відповіла. Її мовчання було сповнене гніву. Кітті спалахнула – вона знала, що тепер матері байдуже, за кого видати її заміж, аби тільки збути з рук.

10

Наступного тижня вона тричі зустрічалася з ним на балах, і тепер, коли, напевно, сором’язливість трохи його відпустила, він дещо більше про себе розповідав. Так, він лікар, але не практикує, він бактеріолог (Кітті мала дуже невиразне уявлення про те, що це означає) і має роботу в Гонконзі. Він мав туди повернутися восени. Він багато розповідав про Китай. Вона навчилася виглядати зацікавленою в тому, що їй розказують, але з його розповідей життя у Гонконзі і справді видавалося повним розваг – і клуби, і теніс, і перегони, і поло та гольф.

– Там часто ходять на бали?

– На мій погляд, так.

Вона подумала, чи не розповідав він їй усе це з якимось наміром. Здавалося, йому подобалося її товариство, але ніколи ні потиском руки, ні поглядом чи словом він анітрохи не дав їй знати, що вона для нього не просто знайома дівчина з танців. Наступної неділі він знову завітав до них у гості. Вийшло так, що саме тоді повертався додому її батько, бо дощ перервав його гру в гольф, тож вони з Волтером Фейном мали довгу розмову. Згодом вона запитала батька, що вони обговорювали.

– Виявилося, що він мешкає у Гонконзі. Місцевий головний суддя – мій старий товариш із колегії адвокатів. Здається, він напрочуд розумний молодик.

Вона знала, що її батька зазвичай до смерті знуджували люди, яких, заради неї та тепер заради її сестри, він роками був змушений приймати у себе вдома.

– Не часто вам подобаються мої шанувальники, тату, – сказала вона.

Він зупинив на ній погляд добрих, втомлених очей.

– А ти часом не збираєшся за нього заміж?

– Певно, що ні.

– Він у тебе закоханий?

– Про це ніщо не свідчить.

– А тобі він подобається?

– Напевно, не дуже. Він трохи мене дратує.

Їй подобалися зовсім інакші чоловіки. Він був низький, але не приземкуватий, а швидше худий, темноволосий, гладенько поголений, з дуже правильними, чіткими рисами обличчя. Він мав темні, майже чорні очі, але не великі, не дуже жваві, повсякчас на чомусь зосереджені – своєрідні, але не дуже приємні очі. З прямим акуратним носом, високим лобом і гарно окресленими вустами він мав би бути вродливим. Але, на диво, вродливим він не був. Коли Кітті почала хоч трохи про нього думати, то здивувалася, які гарні в нього риси, коли їх розглядати окремо. Його вираз обличчя був трохи саркастичний, і тепер, краще його знаючи, Кітті усвідомила, що в його товаристві не почувалася невимушено. Йому бракувало веселості.

На той час, коли сезон наблизився до кінця, вони вже були добре знайомі, але він і далі залишався відчуженим і неприступним. При ній він був не те щоб боязкий, а швидше зніяковілий, у розмовах уникав говорити про особисте. Кітті дійшла висновку, що він аніскілечки в неї не закоханий. Він їй симпатизує і вважає приємною співрозмовницею, але, повернувшись до Китаю в листопаді, більше про неї не згадає. Цілком можливо, що він увесь цей час був заручений із якоюсь медсестрою з Гонконгу, донькою священика, плоскостопою, працелюбною, нудною й незугарною. Саме така дружина добре йому пасуватиме.

А тоді відбулися заручини Доріс із Джеффрі Деннісоном. Вісімнадцятирічна Доріс знайшла досить пристойного чоловіка, а Кітті у свої двадцять п’ять і досі незаміжня. А що, як вона ніколи не одружиться? Того сезону вона дістала лише одну пропозицію – від двадцятирічного хлопця, який ще вчився в Оксфорді. Кітті не могла вийти заміж за чоловіка, на п’ять років молодшого від неї. Вона все зіпсувала. Торік вона відмовила кавалерові ордена Лазні, вдівцеві з трьома дітьми. Вона мало не шкодувала про це. Тепер мати ще більше їй дорікатиме, а Доріс, Доріс, якій завжди діставалося менше, бо не їй, а Кітті пророкували блискучий шлюб, тепер святкуватиме над нею перемогу. У Кітті обірвалося серце.

11

Однак якогось пообіддя, пішки повертаючись додому з універмагу «Ґерродс», вона випадково зустріла Волтера Фейна на Бромптон-роуд. Він зупинився й заговорив до неї. А тоді ненароком запитав, чи не хотілося б їй прогулятися з ним у парку. Вона не поспішала додому – тоді їй там було не надто затишно. Вони йшли, розмовляючи, як завжди, про буденні речі, й він запитав, куди вона поїде влітку.

– Ох, ми завжди знаходимо якусь відлюдну місцину за містом. Розумієте, батько за зиму виснажується й ми просто вибираємо, де найтихіше.

Кітті лукавила – вона чудово знала, що в її батька не було достатньо роботи, щоб аж виснажитися, та й навіть якщо так, то його преференції у виборі місця для відпочинку ніхто не враховував би. Але там, де тихо, – там і дешево.

– Вам не здається, що ці стільці аж манять на них посидіти? – запитав Волтер ні з того ні з сього.

Вона глянула в той бік і побачила два зелені стільці, що стояли окремішньо на траві під деревом.

– Посидьмо, – погодилася вона.

Але коли сіли, він наче заглибився в думки. Дивний чоловік. Однак вона й далі щебетала досить весело й подумки питала себе, нащо він запросив її прогулятися в парку. Напевно, він збирався звіритися їй у пристрасті до тієї плоскостопої медсестри з Гонконгу. Раптом він обернувся до неї, урвавши її на середині речення, і вона не могла не помітити, що він її не слухав. Обличчя в нього було біле як стіна.

– Я маю вам дещо сказати.

Вона зиркнула на нього й побачила, що його очі сповнювала болісна тривога. Він говорив напруженим, низьким і не зовсім рівним голосом. Перш ніж вона встигла замислитися над тим, що означала його схвильованість, він знову заговорив:

– Я хотів запитати, чи вийдете ви за мене заміж.

– Ви мене приголомшили, – відповіла вона, так здивувавшись, що подивилася просто на нього.

– Хіба ви не знали, що я шалено у вас закоханий?

– Ви це ніяк не виказували.

– Я дуже несміливий і невмілий. Мені завжди важче висловити ті почуття, які я маю, ніж ті, які – ні.

Її серце почало битися трохи швидше. Їй освідчувалися вже не раз, але завжди весело або сентиментально, й вона відповідала в тон. Але ніколи ніхто не просив у неї руки так неочікувано й водночас на диво печально.

– Це дуже люб’язно з вашого боку, – відповіла вона з сумнівом.

– Я покохав вас, коли вперше побачив. Я давно хотів вам освідчитися, та все ніяк не міг себе примусити.

– Не певна, що мені варто про це знати, – підсміхнулася Кітті.

Вона була рада мати нагоду трохи посміятися, бо того погожого, сонячного дня, здавалося, над ними згустилися хмари. Він похмуро насупився.

– Ви розумієте, що я маю на увазі. Я не хотів втрачати надії. Але тепер ви поїдете за місто, а восени я мушу повернутися в Китай.

– Я ніколи не думала про вас у цьому сенсі, – відказала вона безпорадно.

Він більше нічого не додав, тільки похмуро дивився на траву. Дуже незрозумілий чоловік. Але тепер, коли він освідчився, у неї з’явилося якесь дивне відчуття, що такої любові вона ще не зустрічала. Це трохи налякало, але й сповнило радості. Його незворушність її аж наче вражала.

– Ви мусите дати мені час подумати.

Він і далі сидів мовчки. Не ворушився. Він що, збирається тримати її тут, доки вона вирішить?! Який абсурд. Вона має обговорити це з матір’ю. Їй треба було підвестися, коли говорила. Кітті почекала, думаючи, що він відповість, а тепер, неясно чому, їй було важко зрушити з місця. Вона не дивилася на нього, але замислилася про його зовнішність. Вона ніколи не уявляла себе заміжньою за чоловіком, так ненабагато вищим за себе. Коли сидиш поруч нього, бачиш, які правильні в нього риси і яке холодне обличчя. Що дивно, коли згадати про пристрасті, які бушують у його серці.

– Я вас не знаю, я вас взагалі не знаю, – мовила вона боязко.

Він глянув на неї, й вона мимоволі перевела на нього погляд. У його очах з’явилася раніше не бачена ніжність, але й мольба, як у побитого собаки, й це її трохи розсердило.

– При ближчому знайомстві я справляю ліпше враження, – промовив він.

– Видно, ви дуже сором’язливий, так?

Так дивно їй точно ще ніхто не освідчувався. І навіть зараз їй здавалося, що вони кажуть одне одному найнепідхожіші для такого випадку слова. Вона аніскілечки не була в нього закохана. Але не знала, чому не наважувалася одним махом йому відмовити.

– Я такий безголовий, – сказав він. – Мені хочеться сказати вам, що я люблю вас понад усе на світі, але це так важко вимовити.

Теж дивно, але чомусь це його зізнання її розчулило – звісно, він не холодний, просто так незграбно поводиться. У ту мить він подобався їй більше, ніж будь-коли. Доріс вийде заміж у листопаді. Тоді він поїде в Китай, а якщо Кітті вийде за нього, то й вона теж. Не дуже приємно на весіллі в Доріс бути незаміжньою сестрою нареченої. Вона б радо цього уникнула. А тоді Доріс матиме чоловіка, а вона – ні! Усі знають, яка Доріс юна, й через це Кітті здаватиметься ще старшою. На неї вже ніхто не звертатиме уваги. Для неї це буде не блискучий шлюб, але хоч якийсь, та й легше буде жити в Китаї, далеко від усіх. Вона боялася материного гострого язика. Та й усі дівчата, які дебютували в товаристві разом із нею, вже давно заміжні, а в більшості вже й мають дітей. Кітті так набридло ходити до них в гості й туркотіти над їхніми немовлятами. Волтер Фейн запропонував їй зовсім інакше життя. Вона повернулася до нього з добре розрахованою усмішкою.

– А якби я необережно пообіцяла, що вийду за вас, коли ви хотіли б одружитися?

Він від радості коротко зітхнув, білі щоки запаленіли.

– Зараз. Відразу. Чимшвидше. Поїдемо в Італію у весільну подорож. У серпні чи вересні.

Це врятує її від проведення літа за містом, у винайнятому за п’ять гіней на тиждень будинку священика, з матір’ю й батьком. На мить перед очима постало оголошення в газеті «Морнінг пост»: «У зв’язку зі службовими обов’язками наречений мусить повертатися на Схід, тож весілля відбудеться одразу». Матір свою вона добре знає – та точно всім роздзвонить, і хай ненадовго, але Доріс опиниться в тіні, а коли настане час святкувати її куди пишніше весілля, Кітті буде вже далеко.

Вона простягнула Волтерові руку.

– Здається, ви мені дуже подобаєтеся. Але дайте мені час до вас звикнути.

– То ви згодні? – урвав її він.

– Напевно, так.

12

У той час вона його майже не знала, та й тепер, коли вони були одружені мало не два роки, знала не набагато краще. Спочатку розчулювала його доброта й лестила його пристрасть, якої, однак, вона не очікувала. Він був надзвичайно тактовний, дуже уважний до її потреб. Варто було їй висловити навіть найменше побажання, як він поспішав його задовольнити. Він постійно робив їй маленькі подарунки. Коли вона захворювала, уважнішого й дбайливішого доглядача було годі шукати. Можливість зробити щось для неї він сприймав мало не як милість. І був бездоганно ввічливий: підводився, коли вона заходила в кімнату, простягав руку, щоб допомогти їй вийти з авта, якщо траплялося зустріти її на вулиці, знімав капелюха, поспішав відчинити двері, коли вона виходила, й ніколи не заходив до неї в спальню чи будуар, не постукавши. Він поводився з нею не так, як перед очима в Кітті більшість чоловіків поводилися з дружинами, а наче вони обидвоє були гостями, запрошеними в заміський маєток. Їй це подобалося, але й трохи смішило. Вона почувалася б із ним невимушеніше, якби він ставився до неї простіше. Подружні стосунки їх теж не зблизили. У такі моменти він поводився пристрасно, нестямно, але також і якось надривно й ніжно.

Її збентежило те, який він насправді був емоційний. Вона не мала певності, це він сам привчив себе стримуватися чи йому заважала сором’язливість. Їй здавалося недостойним, що, коли його пристрасть була задоволена й вона лежала в його обіймах, він, який так боявся змолоти дурницю, так боявся бути висміяним, сюсюкав із нею, як з маленькою. Одного разу вона жорстоко його образила, засміявшись і сказавши, що він верзе цілковиті нісенітниці. Вона відчула, як його руки ослабли, він якийсь час лежав мовчки, а тоді, так не сказавши й слова, підвівся й пішов у свою кімнату. Їй не хотілося зачіпати його почуття, тож за день чи два вона сказала йому:

– Дурнику мій милий, я не проти твоїх нісенітниць.

Він присоромлено посміявся. Незабаром вона відкрила, що він, нещасний, не вміє забуватися. Він надто напружений. На вечірці, коли всі співали, Волтер не міг примусити себе й рота розтулити. Він лиш сидів, усміхаючись, щоб показати, що йому приємно й весело, але усмішка в нього була силувана і скидалася більше на саркастичну гримасу. Відчувалося, що, на його думку, вся ця охоплена веселощами публіка – просто телепні. Йому було несила змусити себе грати в ігри, які весела Кітті вважала чудовою забавою. Коли на кораблі дорогою в Китай влаштували бал-маскарад, він навідріз відмовився вбирати свій костюм. Те, що він так явно вважав це гаянням часу, псувало їй задоволення.

Сама Кітті іскрилася життям; вона була готова щебетати цілий день і сміятися з кожного жарту. Його мовчазливість її бентежила. Дратувало, коли він не відповідав на її буденні зауваги. Так, відповісти на них було нічого, але все одно почути відповідь було б приємно. Якщо за вікном дощило й вона казала: «Ллє як з відра», то очікувала почути від нього: «І справді, еге ж?» А він мовчав. Іноді їй хотілося його потрусити.

– Я сказала, що ллє як з відра, – повторила вона.

– Я почув, – відповів він із теплою усмішкою.

Це означало, що він не хотів її образити. Він нічого не відповідав, бо не мав що сказати. Але якби люди говорили тільки тоді, коли б мали що сказати, подумала Кітті, всміхнувшись, то дуже швидко зовсім розучилися б розмовляти.

13

Безсумнівно, йому бракувало харизми. Саме тому він був непопулярний – Кітті відкрила це для себе незадовго після прибуття в Гонконг. Вона й далі дуже мало знала про його роботу, але досить, щоб усвідомити, а усвідомила вона це досить гостро, що урядовий бактеріолог – не велике цабе. Здавалося, він не мав жодного бажання обговорювати з нею цей аспект свого життя. А що вона прагнула цікавитися всім, то спочатку його розпитувала. Він віджартувався.

– Це справа нудна й вузькоспеціалізована, – сказав він іншим разом. – Й оплачується жахливо низько.

Волтер був дуже потайний. Усе, що Кітті знала про його минуле, дитинство, освіту та життя до зустрічі з нею, вона випитала сама. А його, хай як це дивно, наче тільки й дратувало, що розпитування. Коли, піддаючись своїй природній цікавості, Кітті засипáла його питаннями, його відповіді ставали дедалі коротшими. Їй вистачило розуму збагнути, що таке небажання відповідати було продиктоване не секретами, а вродженою замкнутістю. Йому не подобалося про себе говорити. Він соромився, конфузився – не вмів відкривати душу. Він любив читати, але його книжки здавалися Кітті дуже нудними – як не науковий трактат, так щось про Китай чи історичні роботи. Він ніколи не розслаблявся. На її думку, просто не міг. А от ігри полюбляв – грав у теніс і в бридж.

Вона подумки дивувалася, як так вийшло, що він у неї закохався. На її погляд, менш підхожої пари для цього стриманого, холодного й спокійного чоловіка, ніж вона, годі було й шукати. І все ж, безсумнівно, він шалено її любив. Зробив би що завгодно, тільки б їй догодити, – хоч мички з нього мич. Думаючи про той бік його натури, який він їй показав, який бачила тільки вона, Кітті відчувала до нього легку зневагу. Вона думала, чи не була його ущипливість, разом із поблажливо зарозумілим ставленням до багатьох людей та занять, які вона обожнювала, просто фасадом, за яким ховалася глибока слабкість. Напевно, він дуже розумний, думала вона, здавалося, всі так вважали, проте їй він не видавався цікавим, хіба що зрідка, в компанії кількох людей, які йому подобалися, та й то коли мав відповідний настрій. Він не те щоб її знуджував, просто вона була до нього байдужа.

14

Хоч Кітті й не раз зустрічалася з дружиною Чарлі Таунсенда на різних чаюваннях, минуло кілька тижнів після приїзду в Гонконг, перш ніж вона познайомилася з ним самим. Її представили йому, тільки коли вона з чоловіком завітала в будинок Таунсендів на вечерю. Кітті трималася сторожко. Чарльз Таунсенд обіймав пост заступника губернатора, й вона не збиралася дозволяти йому ставитися до себе з тією поблажливістю, яку, попри її вихованість, помітила у ставленні місіс Таунсенд. Гостей приймали в просторій кімнаті, обставленій, як і інші вітальні в Гонконзі, де вона встигла побувати, зручно й по-домашньому. Народу зібралося багато. Кітті з Волтером прийшли останніми, коли офіціанти-китайці в уніформах розносили коктейлі й оливки. Місіс Таунсенд привітала їх як завжди невимушено і, глянувши у список, сказала Волтерові, поруч кого вони сидітимуть.

Кітті побачила, що до них іде високий красень.

– Ось і мій чоловік.

– Мене удостоєно честі сидіти поруч вас, – сказав він.

Вона відразу стала почуватися невимушено, ворожість випарувалася. Очі його всміхалися, та вона встигла помітити в них спалах здивування. Вона чудово зрозуміла його причину й заледве стрималася, щоб не засміятися.

– Мені не вдасться проковтнути й шматочка, – сказав він. – Прикро, бо було б смачно – Дороті чудово знається на їжі.

– Це ж чому?

– Хтось мав мене попередити. Як так, ніхто мені не сказав!

– Про що?

– Ніхто й словом не обмовився. Звідки я міг знати, що зустріну таку писану красуню?

– І що я маю на це відповісти?

– Нічого. Говорити буду я. Повторюватиму це знов і знов.

Кітті, на яку не вплинули його слова, цікаво було, якої думки про неї була його дружина. Він не міг її не спитати. А Таунсенд, дивлячись на Кітті своїми веселими очима, раптом згадав.

– То яка вона? – запитав він Дороті, коли та розповіла йому, що познайомилася з молодою дружиною лікаря Фейна.

– Досить мила. Актриска.

– Вона грала в театрі?

– Та ні. Навряд чи. У неї батько чи то лікар, чи то юрист, уже не пам’ятаю. Напевно, доведеться запросити їх на вечерю.

– Ще встигнемо, куди поспішати?

Коли вони сиділи поруч за столом, Чарлі сказав Кітті, що знає Волтера Фейна, відколи приїхав у колонію.

– Ми разом граємо в бридж. Безсумнівно, він найкращий гравець у бридж у нашому клубі.

Вона розповіла про це Волтерові дорогою додому.

– Ну, носа задирати ще рано.

– А він сам як грає?

– Непогано. Коли карта йде – дуже добре, а от коли ні – втрачає самовладання.

– Він грає так само добре, як і ти?

– Я не маю ілюзій щодо своєї майстерності. Можу назвати себе дуже хорошим гравцем другої категорії. Таунсенд вважає, що належить до першої. Він помиляється.

– Хіба він тобі не подобається?

– І так, і ні. На мою думку, він добре виконує свою роботу, й усі кажуть, що він хороший спортсмен. Він мене особливо не цікавить.

Уже не вперше Волтерова розважливість дратувала її. Вона питала себе, чому обов’язково треба бути таким стриманим: людина або подобається, або ні. Їй Чарльз Таунсенд дуже сподобався. Вона цього не очікувала. Напевно, він найпопулярніша людина у колонії. Губернатор скоро мав піти на пенсію, й усі вважали, що Таунсенд дістане його посаду. Він грає у теніс, поло й гольф. Тримає скакових коней. Завжди радий виручити. Ніколи не втручається в бюрократію. Не зазнається. Кітті не знала, чому раніше її так дратувала похвальба в його бік, вона все думала, що він дуже гоноровий. От ідіотка – в цьому його точно неможливо звинуватити.

Той вечір видався приємний. Вони поговорили про лондонські театри, про перегони й регату. Їй це все було близьке, й вона почувалася так, наче вони бесідували в якомусь гарному домі на Леннокс-Гарденс. А пізніше, після вечері, коли чоловіки пішли у вітальню, він пройшовся кімнатою й знову сів поруч неї. Хоч він нічого особливо дотепного не сказав, вона кілька разів розсміялася; напевно, тут вся річ у тому, як він говорив, – у його глибокому грудному голосі звучала ніжність, блискучі сині очі зачаровували, й через це з ним було так легко. Певна річ, він має харизму. Саме тому він такий приємний.

Він був високий, на її погляд, десь шість футів два дюйми,[5] й мав чудову статуру. Видно, що тримає себе в хорошій формі й не має і грама зайвого жиру. Він був гарно вбраний, найгарніше серед усіх чоловіків, що зібралися в кімнаті, і йому все дуже личило. Їй подобалися добре вбрані чоловіки. Вона перевела погляд на Волтера: йому варто більше дбати про свій вигляд. Кітті звернула увагу на Таунсендові запонки й ґудзики на камізельці – вона бачила подібні у вітрині «Картьє». Безсумнівно, Таунсенди живуть не тільки на його заробітки. Він сильно засмагнув, але це не позбавило його щік рум’янцю. Їй подобалися його коротко підстрижені кучеряві вуса, що не закривали повних червоних губ. Він мав чорне волосся, коротке, гладенько зачесане назад. Та, звісно, очі під густими кущистими бровами були найгарнішою його рисою – такі яскраво-сині, веселі й ласкаві, що відразу стає зрозуміло, яка він приємна людина. Чоловік з такими синіми очима просто не здатен нікого скривдити.

Звісно, Кітті зрозуміла, що справила на нього враження. Навіть якби він і не робив їй компліментів, його виказали б гарячі від захвату погляди. Її зачаровувала його невимушеність, його сміливість. Кітті добре зналася на таких речах й оцінила, як майстерно він час від часу вплітав у їхню розмову милі компліментики. На прощання він стиснув її руку, й прихованого значення цього жесту вона не могла не розпізнати.

– Сподіваюся, ми скоро побачимося, – сказав він буденно, а решту промовисто додав його погляд.

– Гонконг дуже тісний, хіба ні? – відповіла вона.

15

Хто б тоді міг подумати, що через три місяці вони стануть коханцями? Згодом він казав їй, що втратив голову в перший же вечір їхнього знайомства. Що він такої вродливої жінки ще не бачив. Він пам’ятав, у що вона була вбрана – у весільну сукню, і сказав, що вона скидалася на конвалію. Кітті здогадалася про його почуття ще до того, як він у них зізнався, і, сторопівши, старалася тримати його на відстані. Але через його запальну натуру це було непросто. Вона боялася його поцілунків – від однієї думки про його обійми в неї починало стукотіти серце. Вона ще ніколи не закохувалася. Яке прекрасне це почуття! І тепер, пізнавши любов, вона зрозуміла, як Волтер її кохає. Вона стала ласкаво його піддражнювати й бачила, що йому це приємно. Якщо раніше вона трохи його побоювалася, то тепер стала куди впевненіша. Вона підначувала його й приємно дивувалася, коли він відповідав їй усмішкою, здивований і потішений. Це ж треба, думала вона, він так скоро стане, як усі. Тепер, пізнавши пристрасть, вона почала грати на його почуттях, наче на струнах арфи. Сміялася, бачачи його здивування й збентеження.

А коли вони з Чарлі стали коханцями, стосунки між нею й Волтером почали їй здаватися вкрай абсурдними. Їй майже не вдавалося дивитися на нього, такого похмурого і стриманого, без сміху. Вона була занадто щаслива, щоб мати до нього недоброзичливі почуття. Зрештою, якби не він, вона не познайомилася б із Чарлі. Якийсь час вона вагалася, перш ніж переступити останню межу, не тому що не хотіла піддаватися пристрасті Чарлі – її саму теж переповнювала пристрасть, а тому, що її стримувало виховання й усі життєві обставини. Згодом (а це вийшло випадково, жоден із них не бачив такої можливості, аж доки не наштовхнувся на неї) вона здивувалася, зрозумівши, що ніскілечки не змінилася. Вона очікувала сама не знати чого – якоїсь казкової метаморфози, що перетворила б її на іншу людину, а коли глянула на себе в дзеркало, розгубилася, побачивши в ньому ту саму жінку, що й раніше.

– Ти сердишся на мене? – запитав Чарлі.

– Я обожнюю тебе, – прошепотіла вона у відповідь.

– Шкодуєш, що з дурного розуму згаяла стільки часу?

– Повна ідіотка.

16

Від щастя, яке іноді здавалося нестерпним, розцвіла її краса. Просто перед заміжжям, коли стала в’янути її перша свіжість, вона виглядала втомленою й змученою. Злі язики казали, що вона марніла. Але є різниця між дівчиною двадцяти п’яти років і заміжньою жінкою того ж віку. Як пуп’янок троянди, чиї пелюстки почали жовтіти по краях, вона раптом розквітла пишним цвітом. Її блискучі очі набули нової глибини; шкіра – найбільша гордість і предмет щонайдбайливішого догляду – аж світилася, куди там персику чи квітці. Вона знову виглядала вісімнадцятирічною. Буяла її сліпуча врода. Не помітити цього було неможливо, і її подруги, на хвильку відвівши вбік, питали, чи вона, бува, не вагітна. Байдужі, які раніше вважали її просто дуже симпатичною жінкою з довгим носом, тепер визнали, що недооцінили її. Вона перетворилася на писану красуню, як її назвав Чарлі, коли вперше побачив.

Вони майстерно приховували свій роман. У нього широка спина, сказав він їй («Годі хвалитися фігурою», – жартома урвала вона його), але не за себе він боїться – заради неї вони не можуть собі дозволити й найменшого ризику. Часто зустрічатися наодинці їм не можна, хоч йому хотілося б куди частіше, але він мусить думати передовсім про неї, – іноді в крамничці антиквара, час від часу у неї вдома після обіду, коли слуги порозходяться, але на людях бачилися вони нерідко. Її в такі моменти дивувало, як формально він із нею розмовляв, як життєрадісно, так само як і з будь-ким іншим. Хто б міг подумати, почувши, як він звично із нею жартує, що ще так недавно вона лежала у його пристрасних обіймах?

Вона обожнювала його. Який він був прекрасний, у високих чоботах із закотами й білих бриджах, коли грав у поло! В одязі для тенісу він скидався на юнака. Ще б пак, він пишався своєю фігурою – вона такого тіла ще не бачила. І докладав зусиль, щоб не розповніти. Не їв ні хліба, ні картоплі, ні масла. І багато часу віддавав фізичним вправам. Їй подобалося, як він дбав про свої руки – щотижня ходив на манікюр. Він був чудовий атлет – рік тому виграв чемпіонат із тенісу. Та й танцював найкраще серед усіх, танцювати з ним – чиста втіха. Ніхто не дасть йому сорока. Якось вона сказала, що не вірить у це.

– Я думаю, це все вигадка й тобі двадцять п’ять.

Він засміявся. Його це дуже потішило.

– Ох, люба, у мене п’ятнадцятирічний син. Я чоловік середнього віку. За два-три роки буду товстим стариганом.

– Ти і в сто будеш чудовий.

Їй подобалися його чорні кущисті брови. Вона думала, чи це не через них у його очей такий бентежний погляд.

Він має безліч чеснот. Досить добре грає на піаніно – звісно, лише регтайми – і жартівливу пісеньку може заспівати гарно і з гумором. На її думку, йому все вдається: і на роботі його цінують. Її серце сповнилося радістю за нього, коли він розповів, що губернатор відзначив, як він добре впорався з особливо складною справою.

– Хоч це й нескромно, – засміявся він, дивлячись на неї повними любові очима, – але в усій колонії ніхто не впорався б із цим краще.

Ох, як їй хотілося бути дружиною Чарлі, а не Волтера!

17

Звісно, ще невідомо, чи знає Волтер правду, і якщо ні, то варто, напевно, залишити все як є, а коли знає, що ж, зрештою, так буде ліпше для всіх. Спочатку вона хай не задовольнялася, але мирилася бачитися з Чарлі лише крадькома, але з часом пристрасть її росла й уже давно її дедалі більше гнітили перешкоди, що заважали їм повсякчас бути разом. Він так часто казав їй, що проклинає свою посаду, яка примушує його так ховатися, пута, що зв’язують його, пута, що зв’язують її, – як би було чудово, казав він, якби вони обоє були вільні! Вона розуміла його погляд – скандалу нікому не хотілося і, звісно, варто дуже добре все обдумати, перш ніж змінити своє життя, але якби свобода дісталася їм сама собою, ох, як би це все спростило!

І не те щоб комусь доведеться мучитися. Вона точно знала, які в нього стосунки з дружиною. Дороті – жінка холодна, кохання між ними немає багато років. Їх разом тримають звичка, побут і, звісно, діти. Їй важче, ніж Чарлі: Волтер її любить, але, зрештою, він поглинений роботою, та й чоловіки завжди мають куди піти, наприклад у клуб. Можливо, спочатку він горюватиме, але потім це мине, та й ніщо не заважає йому оженитися вдруге. Чарлі сказав їй, що не уявляє, як вона примудрилася вийти заміж за Волтера Фейна.

Вона питала себе, мало не всміхаючись, чому зовсім недавно так злякалася, подумавши, що Волтер їх застукав. Звісно, було страшно бачити, як повільно оберталася та ручка на дверях. Але, зрештою, вони знали, що зробить Волтер у найгіршому разі, і були готові до цього. Чарлі відчує таке ж полегшення, як і вона, коли дізнається, що те, чого їм хочеться понад усе на світі, саме йде їм до рук.

Волтер – чоловік порядний і добре вихований, цього неможливо не визнати, і він її кохає. Він вчинить правильно і дасть їй розлучення. Вони зробили помилку, та, на щастя, зрозуміли це, поки ще не пізно. Кітті вирішила, що саме скаже йому і як із ним поведеться. Вона говоритиме лагідно, з усмішкою, але твердо. Немає потреби їм сваритися. Пізніше вона завжди буде рада його бачити. Вона щиро сподівається, що ті два роки, які вони провели разом, стануть для нього світлим спогадом.

Навряд чи Дороті Таунсенд буде проти того, щоб розлучитися з Чарлі, думала Кітті. Тепер, коли її наймолодший син має їхати в Англію, їй буде куди краще теж там жити. У Гонконзі їй зовсім ні́чого робити. Вона зможе проводити свята зі своїми дітьми. Та й батьки її в Англії.

Все так просто, все можна владнати без скандалу й образ. А тоді вони з Чарлі зможуть одружитися. Кітті глибоко зітхнула. Які вони будуть щасливі! Для цього варто було дещо перетерпіти. У неї в голові одна фантазія заміняла іншу: вона думала про те, як вони житимуть разом, як розважатимуться, куди разом поїдуть, у якому мешкатимуть будинку, до якої посади він дослужиться і як вона йому допомагатиме. Він дуже нею пишатиметься, а вона – вона його обожнює.

Але за всіма цими солодкими мріями ховалося погане передчуття. Так дивно – наче духові й струнні оркестру виграють ідилічні мелодії, а в басах тихо, але зловісно стукотять барабани. Рано чи пізно Волтер повернеться додому, й від думки про зустріч із ним у неї починало гупати серце. Не схоже на нього – зайти в обід додому й піти, не сказавши їй ні слова. Звісно, вона його не боялася; зрештою, що він може зробити, повторювала вона собі, але відігнати тривогу не могла. Вона ще раз повторила те, що збиралася йому сказати. Кому буде ліпше від скандалу? Їй дуже шкода, бачать небеса, вона не хотіла завдати йому болю, але нічого не могла вдіяти, раз вона його не любить. Нащо прикидатися, завжди краще сказати правду. Вона сподівається, що він не буде нещасливий, але вони зробили помилку і їм нічого не залишається, крім як визнати це. Вона завжди згадуватиме його з теплотою.

Але навіть проказавши все це самій собі, вона відчула, як її долоні змокріли від раптового нападу страху. А через те, що їй стало страшно, вона на нього розізлилася. Якщо йому хочеться влаштувати сцену – вперед, але хай не дивується, почувши те, чого не очікував. Вона в изнає, що ніколи його не любила й що не минуло і дня після їхнього весілля, щоб вона не пошкодувала. Він нудний. Як же їй із ним нудно, нудно, нудно! Він вважає себе кращим за інших, яка сміхота! У нього немає почуття гумору, вона терпіти не може його зарозумілості, його холодності, його стриманості. Легко бути стриманим, коли нічим і ніким не цікавишся, крім себе. Він їй огидний. Їй відразливі його поцілунки. Чого він так чваниться? Танцює він жахливо, на вечірках псує всі веселощі, ні грати, ні співати не вміє, в поло не грає, а в тенісі сама посередність. Бридж? Та кому яке діло до того бриджу?!

Кітті довела себе до нестями. Хай тільки спробує їй докорити. Це він у всьому винен. І добре, що він нарешті дізнався правду. Вона ненавидить його, очі б його не бачили. Так, вона рада, що між ними все скінчено. Хай дасть їй спокій. Він вмовив її вийти за нього заміж, і тепер з неї досить.

– Досить! – повторила Кітті вголос, тремтячи зі злості. – Досить! Досить!

Вона почула, як до воріт їхнього саду під’їхало авто. Волтер піднімався сходами.

18

Коли він увійшов у кімнату, її серце шалено гупало, а руки дрижали. Добре, що вона лежала на канапі. Вона тримала розгорнуту книжку, вдаючи, що читає. На якусь мить він затримався на порозі, й вони ззирнулися. У неї обірвалося серце; раптом її обсипало холодом, і вона здригнулася. Вона переживала те відчуття, яке називають «наче хтось пройшовся по твоїй могилі».[6] Його обличчя було мертвотно-бліде, таким блідим вона бачила його лише раз – тоді, коли вони вдвох сиділи в парку й він їй освідчився. Його темні очі, нерухомі й незбагненні, здавалися неприродно великими. Він про все знав.

– Ти рано повернувся, – кинула вона.

У неї так тремтіли губи, що заледве вдалося це вимовити. Вона була страшенно налякана й боялася, що зомліє.

– Та ні, десь як завжди.

У нього був дивний голос. Останнє слово він промовив трохи гучніше для буденності тону, але відчувалася його вдаваність. Чи помітив він, що вона дрижить усім тілом? Вона заледве стримувалася, щоб не закричати. Він опустив погляд.

– Я на хвилинку, перевдягнуся.

І вийшов із кімнати. Вона була зовсім розбита. Кілька хвилин не могла й поворухнутися, але потім, важко підводячись із канапи, наче ще слабуючи після довгої хвороби, стала на рівні. Боялася, що ноги не втримають її. Хапаючись за спинки стільців та столи, вона дійшла до веранди, а тоді, спираючись однією рукою на стіну, пішла до себе в кімнату. Вона вбрала ошатну сукню, в якій спускалася до чаю, і, коли повернулася у свій будуар (вітальнею вони користувалися, тільки приймаючи гостей), він стояв біля столу, розглядаючи ілюстрації в журналі. Їй довелося примусити себе увійти.

– Ходімо вниз? Вечеря готова.

– Тобі довелося мене чекати?

Як жахливо, що вона не може стримати тремтіння губ.

Коли він почне розмову?

Вони сіли, і якусь мить між ними стояла тиша. А тоді він висловив спостереження, таке банальне, що прозвучало воно зловісно.

– «Емпресс» не прибув сьогодні, – сказав він. – Напевно, затримався через шторм.

– А мав прибути?

– Так.

Тепер вона на нього глянула й побачила, що він не відводив погляду від своєї тарілки. Він сказав щось іще, так само банальне, щось про прийдешнє змагання з тенісу, і довго не змовкав. Зазвичай голос у нього був приємний, мав багато тонів, але тепер він говорив на одній ноті. Це було на диво неприродно. Кітті здалося, наче його голос долинав десь здалеку. Весь цей час він спрямовував погляд на свою тарілку, на стіл, на картину на стіні. Але з нею не ззирався. Вона зрозуміла, що йому несила на неї дивитися.

– Підемо нагору? – запитав він, коли з вечерею закінчили.

– Якщо хочеш.

Кітті підвелася, й він відчинив для неї двері. Коли вона проходила повз нього, він опустив очі. Ввійшовши до вітальні, він знову взяв до рук журнал.

– Це нове число? Здається, я його ще не бачив.

– Не знаю. Я не звернула уваги.

Журнал лежав там чи не два тижні, й Кітті знала, що він прогортав його від початку до кінця. Він узяв його й сів. Вона знову лягла на канапу й розгорнула книжку. Зазвичай увечері, коли не приймали гостей, вони грали в кункен[7] або розкладали пасьянс. Він зручно сів у кріслі, спершись на спинку, і, здавалося, заглибився в розглядання ілюстрацій. Він не перегортав сторінок. Вона спробувала читати, але не могла зосередитися на літерах. Слова розпливалися. У неї страшенно розболілася голова.

Коли він почне розмову?

Вони просиділи мовчки годину. Вона кинула вдавати, що читає, поклала розгорнуту книжку на коліна й дивилася в порожнечу. Вона боялася хоч трохи поворухнутися чи навіть тихо зітхнути. Він сидів непорушно, так само розслаблено, й не відривав від малюнка погляду своїх великих очей. Його непорушність була дивно зловісна. Наче звір, який ось-ось нападе, подумала Кітті.

Коли він раптом підвівся, вона здригнулася. Вона зчепила пальці й відчула, як блідне. Час настав!

– Я ще маю деяку роботу, – сказав він тихим, безбарвним голосом, відвівши погляд. – Якщо ти не проти, я піду в кабінет. Напевно, ти вже спатимеш, коли я закінчу.

– Я й справді сьогодні дуже втомилася.

– Що ж, добраніч.

– Добраніч.

І він вийшов з кімнати.

19

Наступного ранку за найпершої ж нагоди вона зателефонувала Таунсендові на роботу:

– Слухаю, що таке?

– Я хочу з тобою побачитися.

– Люба моя, я дуже зайнятий. Не забувай, я маю працювати.

– Це дуже важлива справа. Можна я зайду до тебе на роботу?

– Ой, ні, на твоєму місці я б цього не робив.

– Що ж, тоді приїжджай сюди.

– Я ніяк не зможу відлучитися. Може, після обіду? Та й хіба ти не погодишся, що мені ліпше не бувати в тебе вдома?

– Мені терміново треба з тобою зустрітися.

Якийсь час стояла тиша, й вона злякалася, що він кинув слухавку.

– Ти там? – запитала вона стривожено.

– Так, просто думаю. Щось сталося?

– Я не можу розповісти по телефону.

Знову запала тиша, перш ніж він заговорив.

– Гаразд, послухай, я матиму змогу зустрітися з тобою на десять хвилин, якщо тебе це заспокоїть. Краще йди до Ку-Чоу, а я прийду, щойно зможу.

– У крамничку? – перепитала вона збентежено.

– Наче ми могли б зустрітись у вестибюлі готелю «Гонконг», – відповів він.

Вона почула в його голосі нотку роздратування.

– Добре. Я піду до Ку-Чоу.

20

Рикша довіз її до Вікторія-роуд, а далі вона аж до крамнички йшла крутою вузькою доріжкою. Вона на якийсь час затрималася біля вітрини, наче зачепившись оком за дрібнички, там виставлені. Але хлопчик, який стояв біля входу й виглядав покупців, відразу її впізнавши, по-змовницьки їй усміхнувся. Він сказав щось китайською комусь всередині, і власник, маленький плосколиций чоловічок у чорному халаті, вийшов і вклонився їй. Вона швидко увійшла.

– Містер Таунсенд ще не прийти. Ви піти вгорі, так?

Вона пішла вглиб магазину й піднялася хиткими темними сходами. Китаєць піднявся за нею й відімкнув двері в спальню. Там було душно, стояв їдкий запах опіуму. Вона сіла на скриню з сандалового дерева.

Незабаром вона почула важкі кроки на скрипливих сходах. Таунсенд увійшов і зачинив за собою двері. У нього на обличчі застиг похмурий вираз, який розтанув, щойно він побачив її й чарівно всміхнувся у своєму звичному стилі. Він швидко її обійняв і поцілував у губи.

– Тож у чому справа?

– От просто побачила тебе, і вже полегшало, – всміхнулася вона.

Він сів на ліжко й запалив сигарету.

– У тебе змучений вигляд.

– Ще б пак, – відповіла вона. – Здається, за всю ніч не склепила очей.

Він перевів на неї погляд. Він усе ще усміхався, але його усмішка стала дещо силувана й неприродна. Кітті наче побачила зблиск тривоги в його очах.

– Він знає, – видихнула вона.

Якусь мить вони мовчали.

– Що він сказав?

– Нічого.

– Справді? – Він розсерджено на неї глянув. – То з чого ти взяла, що він знає?

– З усього. З його погляду. З того, як він говорив за вечерею.

– Він був різкий?

– Ні, навпаки, бездоганно ввічливий. Вперше, відколи ми одружені, він не поцілував мене на ніч.

Вона опустила погляд, не впевнена, чи Чарлі її зрозумів. Зазвичай Волтер обіймав її й довго цілував, наче не міг відірватися. Під час цього поцілунку його тіло сповнювалося ніжності й пристрасті.

– Як думаєш, чому він нічого не сказав?

– Не знаю.

Обоє змовкли.

Кітті непорушно сиділа на дерев’яній скрині й не зводила стривоженого погляду з Таунсенда. Його обличчя знову спохмурніло, між брів з’явилася складка. Кутики його губ трохи опустилися. Але раптом він підняв голову і в його очах затанцювали чортики.

– Напевно, він і не збирається нічого казати.

Вона не відповіла. Не збагнула, про що він.

– Зрештою, він не перший заплющить очі на ситуацію такого штибу. Що хорошого йому дасть скандал? Якби йому хотілося скандалу, він би домігся, щоб ти його впустила в кімнату. – Очі його зблиснули, а губи розтягнулися в широку усмішку. – Оце б ми з тобою осоромилися.

– Бачив би ти, яке в нього було обличчя вчора ввечері.

– Звісно, він засмутився. Природно, що його це шокувало. Для будь-якого чоловіка це збіса принизливо. Виглядаєш як дурень. Волтер не справляє враження людини, що схильна виносити на люди свої домашні справи.

– Напевно, ні, – відповіла вона автоматично. – Волтер дуже чутливий, я це зрозуміла.

– Отож, нам це тільки на руку. Завжди варто уявити себе на місці іншої людини й запитати себе, як би ти вчинив. У такій ситуації в чоловіка є лише один спосіб не осоромитися – вдати, що нічого не знає. Закладаюся, що він саме так і вчинить.

Що більше Таунсенд говорив, то життєрадіснішим ставав. Його сині очі блищали, до нього повернулася його звична веселість. Він випромінював збадьорливу впевненість.

– Бачать небеса, я не хочу його очорняти, але якщо говорити по суті, то бактеріолог – не велике цабе. Може так статися, що я перейму посаду губернатора в Сіммонса, тож Волтерові на руку мати зі мною дружні стосунки. Він, як і всі ми, має пильнувати роботу, яка його годує, – думаєш, міністерство у справах колоній стане на бік чоловіка, що зчинить бучу? Повір мені, він виграє, якщо триматиме язика за зубами, і втратить усе, якщо наробить шуму.

Кітті знічено здригнулася. Вона знала, який Волтер сором’язливий, і могла повірити, що боязнь скандалу, страх перед увагою громади могли на нього вплинути, але не вірила в те, що ним керувало прагнення наживи. Хай вона не дуже добре його знала, але Чарлі не знав його взагалі.

– Ти помітив, що він шалено мене кохає?

Він не відповів, але всміхнувся їй своїми лукавими очима. Вона знала й любила цей його чарівний погляд.

– Що таке? Я знаю, що ти зараз скажеш щось жахливе.

– Ну, знаєш, жінкам часто здається, що їх кохають куди більше, ніж насправді.

Вперше вона засміялася. Його впевненість передавалась і їй.

– Які жорстокі слова!

– Звертаю твою увагу, що останнім часом ти не надто непокоїлася про свого чоловіка. Можливо, він уже не так сильно тебе любить, як колись.

– Хай там як, а я ніколи не стану обманюватися ілюзією, що ти мене шалено кохаєш.

– А отут ти помиляєшся.

Ох, як приємно їй було почути ці слова! Вона їм вірила, і віра в його пристрасть зігріла їй душу. Доки говорив, він підвівся з ліжка, підійшов до скрині, сів поруч неї й обійняв за талію.

– Не забивай більше цими прикрощами свою гарненьку голівку, – сказав він. – Кажу тобі, немає чого боятися. Я цілковито впевнений, що він вдасть, наче нічого не знає. Знаєш, такі справи неймовірно важко довести. Ти кажеш, що він тебе любить, можливо, він не хоче тебе назавжди втратити. Присягаюся, якби ти була моя дружина, я на що завгодно пішов би, тільки б цього уникнути.

Вона прихилилася до нього. Обм’якла й відкинулася на його руку. Кохання до нього, що горіло в її серці, обпалювало до болю. Його слова зачепили її: може, справді Волтер любить її так пристрасно, що готовий терпіти будь-які приниження, якщо вона іноді дозволятиме йому себе любити. Вона це розуміла через своє почуття до Чарлі. Нею прокотилася хвиля гордості, а водночас і слабке почуття зневаги до чоловіка, який може кохати так сліпо.

Вона ласкаво обійняла Чарлі за шию.

– Ти просто чудовий. Я тремтіла, як осиковий листок, коли прийшла сюди, а з тобою все минулося.

Він узяв її лице в долоні й поцілував у губи.

– Кохана.

– Ти так вмієш мене втішити, – зітхнула вона.

– Я певний, що тобі нема чого непокоїтися. І ти ж знаєш, що я буду поряд. Я тебе не підведу.

Вона забула свої страхи, але на якусь мить чомусь пошкодувала, що розбилися її плани на майбутнє. Тепер, коли небезпека була позаду, вона мало не хотіла, щоб Волтер наполіг на розлученні.

– Я знала, що можу на тебе розраховувати, – сказала вона.

– А як інакше?

– Ти не запізнюєшся на другий сніданок?

– До біса той сніданок.

Він притиснув її до себе, й тепер вона опинилася в його міцних обіймах. Він ковзнув губами по її губах.

– Ох, Чарлі, відпусти мене.

– Нізащо.

Вона коротко засміялася, сміх її був сповнений і щасливої любові, й тріумфу. Її погляд обважнів від бажання. Він узяв її на руки й, не відпустивши, а міцно притуливши до грудей, замкнув двері.

21

Усе пообіддя Кітті обдумувала те, що Чарлі сказав про Волтера. Того дня вони вечеряли в гостях, тож, коли він повернувся з клубу, вона вбиралася. Він постукав у її двері.

– Заходь.

Він не став заходити.

– Я піду перевдягнуся. Коли ти будеш готова?

– За десять хвилин.

Він більше нічого не сказав – пішов у свою кімнату. Його голос мав той самий силуваний тон, який вона чула попереднього вечора. Тепер вона почувалася досить впевнено. Вона зібралася раніше за нього й, коли він спустився, уже сиділа в авто.

– Вибач, що змусив тебе чекати, – мовив він.

– Я це переживу, – відказала вона й зуміла при цьому всміхнутися.

Дорогою вона висловила кілька спостережень, але відповідав він коротко. Вона знизала плечима; це трохи дратувало, але раз він хоче дутися – нехай, їй байдуже. Далі до самого будинку вони їхали мовчки. Народу там зібралося море. Забагато гостей, і забагато їжі. Щебечучи з сусідами, Кітті спостерігала за Волтером. Обличчя його було змучене й біле як стіна.

– У вашого чоловіка такий втомлений вигляд. Я думала, йому не докучає спека. Він останнім часом багато працює?

– Він завжди багато працює.

– Напевно, ви скоро їдете у відпустку?

– Так, думаю, поїду в Японію, як торік, – відповіла вона. – Лікар каже, що я мушу тікати від спеки, інакше зовсім розклеюся.

Зазвичай, коли вони бували в гостях, Волтер час від часу зиркав на неї ласкаво, але не цього разу. Він узагалі на неї не дивився. Вона помітила, що, підійшовши до авто, він відводив погляд, а також тоді, коли зі своєю звичною ввічливістю подав їй руку, щоб допомогти вийти. Тепер, розмовляючи з жінками, що сиділи обабіч нього, він не всміхався, дивився на них невідривно й спокійно. І його очі й справді виглядали величезними й вугільно-чорними на тлі блідої шкіри. Його обличчя було застигле й суворе.

«Приємний, напевно, співрозмовник», – подумала Кітті насмішкувато. Її розвеселила думка про те, як ці нещасні пані намагаються підтримувати світську розмову з таким похмурим бовваном.

Авжеж, він знав, щодо цього не залишалося сумніву. Знав і був злий на неї, як чорт. Чому він нічого не сказав? Чи справді тому, що хоч і злився, й потерпав, але так любив її, що боявся втратити? Ця думка викликала в ній легке відчуття зневаги до нього, але не зі зла; хай там як, він її чоловік, він утримує її; доки він їй не заважатиме й дозволятиме чинити, як їй захочеться, вона не стане його зачіпати. Проте, можливо, його мовчання пояснювалося хворобливою сором’язливістю. Чарлі мав слушність, коли сказав, що ніхто не ненавидить скандали більше за Волтера. Він щосили намагався уникати публічних виступів. Якось він розповів їй, що його викликали в суд як свідка у справі, в якій він мав надати експертні докази, й він упродовж тижня до того майже не спав. Така хвороблива була його боязкість.

І ще одне – чоловіки дуже самолюбні, тож доки ніхто не знає, що сталося, можливо, Волтер не проти цю ситуацію ігнорувати. Далі вона замислилась – може, й справді Волтер дбає про свої інтереси. Чарлі – найпопулярніша людина в усій колонії, скоро він стане губернатором. Він може Волтерові дуже допомогти. Але може й нашкодити, якщо Волтер перейде йому дорогу. В неї радісно забилося серце від думки про те, який її коханець сильний і цілеспрямований; у його мужніх обіймах вона почувалася такою беззахисною. Дивний народ чоловіки: їй ніколи не спало б на думку, що Волтер здатен на таку підлість, хоча як знати. А що, як за його серйозністю ховається гидка, дріб’язкова натура? Що більше вона це зважувала, то більше їй здавалося, що Чарлі мав слушність; вона знову глянула на свого чоловіка. Тепер у її погляді не було поблажливості.

І саме в цей момент жінки, які сиділи обабіч Волтера, розмовляли кожна зі своїм сусідом, тож він залишився сам. Він дивився просто перед собою, забувши про інших, і в очах його стояла глибока печаль. Кітті аж здригнулася.

22

Наступного дня, коли вона прилягла подрімати після обіду, її розбудив стукіт у двері.

– Хто там? – викрикнула вона роздратовано.

У таку пору дня її зазвичай не турбували.

– Це я.

Вона впізнала чоловіків голос і швидко сіла.

– Заходь.

– Я тебе розбудив? – запитав він, увійшовши.

– Взагалі, так, – відповіла вона тим звичним тоном, яким говорила до нього останні два дні.

– Будь ласка, перейди в сусідню кімнату. Я хочу з тобою поговорити.

Її серце аж підстрибнуло в грудях.

– Я накину халат.

Він вийшов. Вона стала босими ногами в капці й зав’язала кімоно. Глянула в дзеркало, побачила, що дуже бліда, і трохи прирум’янилася. На якусь мить вона затрималася в дверях, збираючись із силами для розмови, і рішуче увійшла.

– Як тобі вдалося втекти з лабораторії у такий час? – спитала вона. – Нечасто я тебе бачу в таку пору.

– Сідай, будь ласка.

Він на неї не дивився. Говорив дуже серйозно. Кітті з полегшенням зробила, як він сказав, – у неї трохи трусилися коліна, і, не в силі й далі говорити так само весело, вона мовчала. Він також сів і запалив сигарету. Його погляд безупинно блукав кімнатою. Здається, йому було важко почати.

Раптом він глянув їй в очі, й через те, що він так довго уникав на неї дивитися, тепер цей прямий погляд так її злякав, що вона мало не скрикнула.

– Ти коли-небудь чула про Мей-тан-фу? – запитав він. – Про нього останнім часом багато пишуть у газетах.

Кітті здивовано уп’ялася в нього очима. Вона завагалася.

– Це там, де тепер холера? Містер Арбутнот вчора згадував про це місце.

– Так, там епідемія. Напевно, найсильніший спалах за багато років. Там працював лікар-місіонер. Він помер від холери три дні тому. Там є французький монастир і, звісно, митник. Решта виїхали.

Він і далі дивився їй в очі, тож вона не могла відвести погляду. Вона намагалася розгадати вираз його обличчя, але й досі нервувалася, тож розгледіла лише дивну зосередженість. Як йому вдається дивитися так невідривно? Він навіть не моргав.

– Монахині-французки роблять, що можуть. Вони перетворили сиротинець на лікарню. Але люди там мруть як мухи. Я запропонував поїхати туди й очолити медичну службу.

– Ти?

Вона різко здригнулася. Спочатку подумала, що якби він поїхав, то вона була б вільна й могла б безперешкодно бачитися з Чарлі. Але ця думка її шокувала. Вона відчула, як густо паленіє. Чому він так пильно на неї дивиться? Вона присоромлено відвела погляд.

– Це необхідно? – невпевнено промовила вона.

– Там немає жодного лікаря з Англії.

– Але ж ти не лікар, ти бактеріолог.

– Ну, знаєш, у мене є медична освіта, та й, перш ніж заглибитися в спеціалізацію, я встиг попрацювати в лікарні. А те, що я передусім бактеріолог, тільки на краще. Матиму чудову можливість для дослідницької роботи.

Він говорив майже легковажно, і, глянувши на нього, вона зі здивуванням побачила в його очах насмішку. Вона не розуміла всього до кінця.

– Але хіба це не страшенно небезпечно?

– Страшенно.

Він усміхнувся. В нього вийшла глумлива гримаса. Вона підперла голову рукою. Самогубство. Не інакше. Який жах! Вона й подумати не могла, що так це сприйме. Вона не може цього допустити. Це жорстоко. Вона не винна, що не кохає його. Але якщо він через неї накладе на себе руки… Сльози м’яко покотилися її щоками.

– Чому ти плачеш?

Його голос прозвучав холодно.

– Ти не зобов’язаний їхати, правда?

– Ні. Я їду з власної волі.

– Будь ласка, не їдь, Волтере. А що, як із тобою щось станеться? А що, як ти помреш?

Хоч його обличчя й залишалося байдужим, в очах зблиснула тінь усміху. Він не відповів.

– Де це? – запитала вона по якійсь хвилі мовчання.

– Мей-тан-фу? На притоці Західної річки. Ми піднімемося вгору річкою, а звідти поїдемо на паланкінах.

– Хто це – ми?

– Ти і я.

Вона скинула на нього швидким оком. Подумала, що це їй почулося. Але він усміхався тепер не тільки очима, а й губами. Й не зводив з неї темних очей.

– Ти розраховуєш, що я теж поїду?

– Я думав, ти сама захочеш.

Її дихання стало набагато частішим. Усім тілом пробіг дрож.

– Але ж там точно не місце для жінки. Той місіонер іще кілька тижнів тому відправив звідти свою дружину й дітей, і представник А.Р.С. разом з дружиною виїхав. Я познайомилася з нею на вечірці. Щойно згадала – вона сказала, що їм довелося звідкись поїхати через холеру.

– Там живуть п’ять монахинь-французок.

Її охопив панічний страх.

– Я тебе не розумію. Мені ніяк не можна туди їхати! Ти ж знаєш, яке в мене слабке здоров’я. Лікар Гайвард сказав, що в спеку мені треба виїжджати з Гонконгу. Тамтешню задуху я не витримаю. Ще й холера: я звихнуся зі страху. Це точно обернеться бідою. Нема чого мені туди їхати. Я там помру.

Він не відповів. У розпачі вона глянула на нього й мало не закричала, таким страшним їй здалося його посіріле обличчя, на якому виднілася ненависть. Він що, хотів її погубити? Вона сама відповіла на цей свій жахливий здогад.

– Це абсурд. Якщо ти вважаєш, що маєш їхати, – справа твоя. Але не очікуй, що і я поїду. Я терпіти не можу хворих. Епідемія холери! Я не вдаю з себе дуже сміливу людину й легко визнаю, що не створена для такого. Я залишуся тут, доки не настане час мені їхати в Японію.

– А я думав, що ти захочеш супроводжувати мене в такій небезпечній експедиції.

Він відверто знущався з неї. Вона збентежилася. Не була певна, чи він справді мав це на увазі, чи просто намагався її налякати.

– Навряд чи хтось осудить мене, якщо я не поїду туди, де мені нема що робити і як допомогти.

– Ти зможеш дуже допомогти. Ти могла б мене підбадьорювати й втішати.

Вона зблідла ще більше.

– Я не розумію, про що ти.

– Навряд чи для цього потрібен великий розум.

– Я не поїду, Волтере. З твого боку жахливо мене про таке просити.

– Тоді і я не поїду. І відразу ж подам у суд.

23

Вона спантеличено на нього глянула. Його слова були такі неочікувані, що спочатку вона їх майже не зрозуміла.

– Що ти маєш на увазі? – запитала вона, затинаючись.

Навіть їй самій це прозвучало фальшиво. Вона побачила на суворому Волтеровому обличчі вираз зневаги.

– Боюся, я не такий дурний, як ти думала.

Вона не була певна, що відповісти. Вагалася, чи вдавати ображену невинність, чи сипати на нього повними гніву докорами. Він наче прочитав її думки.

– Усі необхідні докази в мене є.

Вона розплакалася. Сльози котилися її щоками, але це не були сльози болю, й вона їх не витирала – користалася цією можливістю зібратися з думками. Але в голові було порожньо.

Він дивився на неї цілком спокійно, й це її налякало. Йому уривався терпець.

– Знаєш, сльозами тут дуже не допоможеш.

Його голос, такий холодний і суворий, дещо її обурив. До неї поверталося самовладання.

– Мені байдуже. Думаю, ти не проти зі мною розлучитися. Для чоловіка це не трагедія.

– Дозволь запитати, чому це я заради тебе маю терпіти хоч найменші незручності?

– Тебе це ніяк не зачепить. Я лише прошу, щоб ти повівся як порядна людина.

– Я занадто переймаюся твоїм добробутом.

Почувши це, вона сіла й витерла сльози.

– Що ти, власне, маєш на увазі? – запитала вона.

– Таунсенд одружиться з тобою, тільки якщо виступатиме співвідповідачем у суді й справа стане така скандальна, що його дружина буде змушена з ним розлучитися.

– Ти сам не знаєш, про що говориш! – викрикнула вона.

– Дурепа ти безголова.

Його слова прозвучали так зневажливо, що вона спалахнула від гніву. І, напевно, розпалився її гнів через те, що вона ще ніколи не чула від чоловіка нічого, крім приємних, ласкавих, улесливих слів. Вона звикла, що він завжди виконував усі її примхи.

– Хочеш почути правду – будь ласка. Він аж горить одружитися зі мною. Дороті Таунсенд нічогісінько не має проти розлучення, тож ми одружимося, щойно станемо вільні.

– Він це сказав тобі саме такими словами чи ти сама склала таке враження від його поведінки?

У Волтерових очах світилася зла насмішка. Це трохи збентежило Кітті. Вона не мала певності, чи Чарлі коли-небудь казав саме це саме такими словами.

– Він не раз це повторив.

– Це брехня, і ти про це знаєш.

– Він любить мене всім серцем. Він кохає мене так само пристрасно, як я його. Нас викрили. Я нічого не стану заперечувати. Чого б це? Ми були коханці рік, і я цим пишаюся. Він для мене дорожчий за цілий світ, і я рада, що ти нарешті знаєш правду. Нам до смерті набридло ховатися, обманювати й викручуватися. Дарма я вийшла за тебе заміж, не варто було, я зробила дурницю. Я ніколи тебе не любила. У нас немає нічого спільного. Мені не подобаються люди, які до вподоби тобі, й мене знуджує те, що цікавить тебе. Я рада, що цьому покладено край.

Він дивився на неї, застиглий. Слухав уважно, але з виразу його обличчя неможливо було зрозуміти, чи зачепили його її слова.

– Ти знаєш, чому я за тебе вийшла?

– Бо хотіла випередити Доріс.

Так воно й було, але її збентежило те, що він про це знав. Дивно, але навіть у цю хвилину страху й гніву вона перейнялася до нього жалістю. Він злегка всміхнувся.

– У мене щодо тебе не було ілюзій, – сказав він. – Я знав, що ти дурненька, легковажна, бездумна. Але я тебе кохав. Я знав, що твої прагнення й ідеали вульгарні й примітивні. Але я тебе кохав. Я знав, що ти – посередність. Але я тебе кохав. Тільки подумати, як я старався зацікавитися тим, чим і ти, і як старався приховати від тебе, що сам я не невіглас, не простак, не пліткар і не дурень. Я знав, як тебе лякав розум, і робив усе можливе, щоб ти вважала мене таким самим бовдуром, як і решту чоловіків, з якими ти знайома. Я знав, що ти вийшла за мене з розрахунку. Я так тебе кохав, що не зважав на це. Я так бачу, що більшість людей, коли кохають без взаємності, почуваються обділеними. Їх переповнюють гнів та образа. Я не такий. Я ніколи не очікував, що ти мене покохаєш, бо не бачив на це жодної причини. Я ніколи не вважав себе достойним кохання. Я був вдячний за змогу любити тебе і почувався щасливим, коли вважав, що порадував тебе, чи помічав у твоїх очах зблиск добросердої приязні. Я старався не обтяжувати тебе своїм коханням; я знав, що мені не можна цього робити, тому я завжди пильнував найпершої ознаки того, що тебе дратують мої ласки. Те, що більшість чоловіків вважають своїм по праву, я був готовий приймати як милість.

Кітті, з дитинства звична до лестощів, такого ще ніколи не чула. Сліпий гнів, витіснивши страх, піднімався в її серці: він наче душив її, судини в неї на скронях напухли й пульсували. Вражене самолюбство здатне зробити жінку такою самою мстивою, як левиця, в якої відібрали левенят. Неприємно скидаючись на мавпу, Кітті випнула підборіддя, й без того трохи заквадратне, її гарні очі почорніли від єхидства. Але вона ще контролювала себе.

– Якщо чоловікові не вдається викликати в жінки кохання до себе, то це його провина, а не її.

– Певно, що так.

Його насмішкуватий тон ще більше її роздратував. Вона відчувала, що зачепить його більше, якщо залишатиметься спокійною.

– Я не дуже добре освічена й не дуже розумна. Звичайна собі, пересічна молода жінка. Мені подобається те, що подобається людям, серед яких я жила змалечку. Я люблю танці, теніс, театри, мені до вподоби спортивні чоловіки. Неможливо заперечити, що ти й твої вподобання завжди мене знуджували. Вони для мене нічого не означають, та я й не хочу цього. У Венеції ти тягав мене цими нескінченними музеями, коли я з куди більшою втіхою пограла б у гольф у Сандвічі.

– Я знаю.

– Мені шкода, що я не виправдала твоїх очікувань. На жаль, як чоловік ти завжди був мені огидний. Але навряд чи мене можна в цьому звинувачувати.

– Я й не звинувачую.

Кітті було б куди легше впоратися з цією ситуацією, якби він розлютився й бушував. Тоді вона могла б відповісти йому тим самим. Його самовладання було якесь нелюдське, й вона ненавиділа його за це так, як ніколи раніше.

– Я тебе взагалі чоловіком не вважаю. Чому ти не ввірвався в кімнату, якщо знав, що я там була з Чарлі? Міг би хоч спробувати його відгамселити. Чи ти злякався?

Але в ту ж мить, коли сказала це, вона засоромилася й запаленіла. Він не відповів, та в його погляді вона прочитала крижане презирство. На його губах грала тінь посмішки.

– Може, мені, наче тому історичному персонажеві, гордість не дає махати кулаками.[8]

Кітті, не в силі вигадати, що відповісти, знизала плечима. Ще хвилину він не зводив з неї нерухомого погляду.

– Здається, я сказав усе, що хотів сказати: якщо ти відмовишся їхати в Мей-тан-фу, я подам заяву в суд.

– Чому ти не згоден, щоб це зробила я?

Він нарешті відвів очі. Відкинувся на спинку крісла й запалив сигарету. Скурив її до кінця, не зронивши й слова. А тоді, викидаючи недопалок, злегка всміхнувся до Кітті. Він знову на неї глянув.

– Якщо місіс Таунсенд запевнить мене, що розлучиться з чоловіком, і якщо він надасть мені письмову обіцянку одружитися з тобою за тиждень після того, як обидва рішення суду наберуть чинності, я на це погоджуся.

У його тоні було щось бентежне, та, щоб не втратити поваги до себе, вона пристала на його пропозицію з гідністю:

– Це дуже шляхетно з твого боку, Волтере.

На її подив, він раптом розсміявся. Вона розсерджено розчервонілася.

– З чого ти смієшся? Я не бачу приводів для сміху.

– Перепрошую. Визнаю, моє почуття гумору досить дивне.

Вона насуплено глянула на нього. Їй хотілося сказати щось дошкульне й ущипливе, але нічого вдалого не спало на думку. Він глянув на свого годинника.

– Якщо хочеш застати Таунсенда в офісі, то ліпше поспіши. Якщо вирішиш їхати зі мною в Мей-тан-фу, вирушати треба буде післязавтра.

– Ти хочеш, щоб я сказала йому сьогодні?

– Кажуть, кращого моменту за теперішній не буває.

Її серце почало битися трохи частіше. Відчувала вона не тривогу, але, що саме, не знала й сама. Якби ж у неї було трохи більше часу, вона підготувала б Чарлі. Але вона ні на йоту в ньому не сумнівалася, він любив її так само, як вона його, і було б зрадою навіть допускати думку, що він не буде радий такому розвиткові подій. Вона обернула до Волтера серйозне обличчя.

– Напевно, ти не знаєш, що таке кохання. Ти навіть не уявляєш, як сильно ми з Чарлі кохаємо одне одного. Тільки це має значення, і ми легко підемо на будь-які жертви заради нашої любові.

Він злегка вклонився, але нічого не сказав, супроводивши її поглядом, доки вона неспішно йшла з кімнати.

24

Вона передала Чарлі записочку: «Потрібно зустрітися. Це терміново». Служка-китаєць попросив її зачекати й повернувся з відповіддю: містер Таунсенд прийме її за п’ять хвилин. Ні з того ні з сього вона розхвилювалася. Коли нарешті її провели в кабінет, Чарлі вийшов назустріч і потиснув руку, але в ту ж мить, коли служка, зачинивши двері, залишив їх на самоті, вся його офіційна люб’язність де й ділася.

– Послухай, люба, не приходь сюди в робочий час. У мене повно роботи, та й нічого давати людям привід для пліткування.

Вона подивилася на нього довгим поглядом своїх прегарних очей і спробувала всміхнутися, але не змогла – губи наче задерев’яніли.

– Я не прийшла б, якби не було необхідності.

Він усміхнувся і взяв її за руку.

– Що ж, раз ти тут, сідай.

Його кабінет був голий, вузький, з високою стелею; стіни пофарбовані в два відтінки теракоти. З меблів – лише великий письмовий стіл, обертовий стілець для Таунсенда й шкіряне крісло для відвідувачів. Кітті ніяково в нього сіла. Таунсенд сів за стіл. Їй ще не траплялося бачити його в окулярах, вона й не знала, що він їх носив. Перехопивши її погляд, Таунсенд їх зняв.

– Я їх вдягаю тільки читати, – сказав він.

Кітті була тонкосльоза й тепер, сама не розуміючи чому, розплакалася: не з наміру його обманути, а швидше через інстинктивне бажання викликати в ньому співчуття. Він байдуже на неї глянув.

– Щось сталося? Мила моя, не плач.

Вона витягла хусточку й постаралася опанувати себе. Він закалатав у дзвоника. Коли служка підійшов до дверей, Чарлі сказав:

– Якщо хтось прийде, скажи, що мене немає.

– Слухаюсь, сер.

Хлопець зачинив двері. Чарлі сів на підлокітник і обійняв Кітті за плечі.

– Отож, Кітті, люба, розкажи, в чому річ.

– Волтер вимагає розлучення, – відповіла вона.

Кітті відчула, як обійми ослабли. Його тіло напружилося. Якусь мить стояла тиша, а тоді Таунсенд піднявся з крісла й знову сів на свій стілець.

– Що саме ти маєш на увазі?

Вона зиркнула на нього, бо його голос був хрипкий, і побачила, що все його лице розчервонілося.

– Ми з ним щойно поговорили. Я приїхала просто з дому. Він каже, що має всі необхідні докази.

– Але ж ти не зізналася, правда? Ти нічого не визнала?

У неї обірвалося серце.

– Ні, – відказала вона.

– Ти певна? – перепитав він, уважно дивлячись на неї.

– Цілком, – збрехала вона знову.

Він сперся на спинку стільця і втупився в карту Китаю, що висіла на стіні навпроти його столу. Кітті з тривогою на нього дивилася. Щось у тому, як він сприйняв ці новини, її збентежило. Вона очікувала, що він підхопить її на руки й скаже, що радий, бо тепер вони зможуть завжди бути разом; але, звісно, чоловіки – дивний народ. Вона безшумно плакала, тепер уже не щоб викликати співчуття, а тому, що їй це здавалося природним.

– Оце так ми вскочили в халепу, чорт забирай, – сказав він нарешті. – Але не варто губити голову. Сльозами, знаєш, горю не зарадиш.

Вона розчула роздратування в його голосі й витерла очі.

– Це не моя вина, Чарлі. Я нічого не могла вдіяти.

– Звісно, ні. Нам просто збіса не пощастило. Я винен так само, як і ти. Тепер тільки залишається вигадати, як нам виплутатися. Я так собі думаю, ти хочеш розлучення не більше за мене.

Від здивування вона мало не скрикнула. Глянула на нього запитально. Та він взагалі про неї не думає!

– Цікаво, що там насправді за докази. Не знаю, як він зможе довести, що ми в тій кімнаті були вдвох. Власне кажучи, ми поводилися максимально обережно. Я певний, що старий із крамнички нізащо нас не виказав би. Навіть якщо Волтер бачив, як ми заходили туди удвох, чому б нам разом не порозглядати антикварні дрібнички?

Він говорив не так до неї, як до себе.

– Висунути звинувачення досить легко, а от довести – збіса складно; будь-який адвокат тобі це скаже. Наша стратегія – все заперечувати, а якщо він погрожуватиме судовою справою – чорт із ним, відіб’ємося.

– Я не можу піти в суд, Чарлі.

– Чого це? Боюся, доведеться. Бачать небеса, я не хочу скандалу, але не можна здаватися без бою.

– А нащо нам відбиватися?

– Оце так питання. Не забувай, що ця справа зачіпає не тільки тебе, а й мене. Але, правду кажучи, думаю, що тобі не варто цим перейматися. Напевно, нам вдасться якось натиснути на твого чоловіка. Єдине, що мене хвилює, – як до цього всього підійти.

Йому наче щось спало на думку, бо він повернувся до неї з чарівною усмішкою, а його тон, ще мить тому різкий і діловитий, набув запобігливості.

– Здається, ти жахливо засмутилася, бідолашечко. Мені шкода. – Він простягнув руку й узяв її долоню у свою. – Втрапили ми в халепу, але вже якось викрутимося. Це не… – Він замовк, і Кітті запідозрила, що він мало не визнав, що вже не раз із такого виплутувався. – Найважливіше – не втрачати голову. Ти ж знаєш, що я тебе не підведу.

– Я не боюся. Мені байдуже, що він зробить.

Він і досі всміхався, але вже, напевно, трохи силувано.

– Якщо дійде до найгіршого, мені доведеться зізнатися губернаторові. Висварить він мене так, що мало не буде, але він хороший чоловік і має життєвий досвід. Він якось усе залагодить. Йому теж скандал ні до чого.

– А що він може зробити? – запитала Кітті.

– Натисне на Волтера. Якщо не достукається до його честолюбства, до почуття обов’язку.

Кітті трохи зажурилася. Здається, їй не вдалося пояснити Чарлі, що ситуація відчайдушно серйозна. Його безтурботність її дратувала. Вона пошкодувала, що пішла побачитися з ним до нього в кабінет. Оточення її бентежило. Їй було б куди легше сказати те, що вона хотіла, у нього в обіймах, закинувши руку йому за шию.

– Ти не знаєш Волтера, – мовила вона.

– Я знаю, що кожен має свою ціну.

Вона любила Чарлі всім серцем, але його відповідь збила її з пантелику; такий розумний чоловік і змолов таку дурницю.

– Здається, ти не усвідомлюєш, як Волтер розгнівався. Ти не бачив його обличчя й виразу очей.

Якусь мить він мовчав, але дивився на неї з легкою усмішкою. Вона знала, що він мав на думці. Волтер був бактеріолог і перебував у залежному становищі; навряд чи йому вистачить нахабності перейти дорогу вищим чиновникам колонії.

– Годі тішитися самообманом, Чарлі, – сказала вона відверто. – Якщо Волтер постановив собі звернутися до суду, ні ти, ні хтось інший не зможе хоч трішки на нього вплинути.

Його обличчя знову стало серйозне й смурне.

– І він збирається вказати мене співвідповідачем?

– Спочатку збирався. А потім мені вдалося вмовити його погодитися на те, що я сама з ним розлучуся.

– Що ж, це не так страшно. – Його лице знову розслабилося, і в його очах вона побачила полегшення. – Як на мене, це хороший вихід. Врешті, це все, що йому залишається, єдиний порядний вчинок.

– Але в нього є умова.

Він запитально глянув на неї й наче щось зважив.

– Ну, я не мільйонер, але зроблю все, що зможу.

Кітті змовкла. Чарлі казав те, що вона зовсім не очікувала від нього почути. І через це їй було важко говорити. Вона сподівалася, що викладе йому все одним духом, у затишку його ласкавих рук, сховавши розпашіле обличчя в нього на грудях.

– Він погодиться, щоб я з ним розлучилася, якщо твоя дружина запевнить його, що розлучиться з тобою.

– Це все?

Кітті заледве знайшла в собі сили говорити.

– І – це дуже важко сказати, Чарлі, це жахливо – якщо ти пообіцяєш одружитися зі мною впродовж тижня відтоді, як рішення суду набуде чинності.

25

Якусь мить він мовчав. А тоді знову взяв її долоню й лагідно стиснув.

– Знаєш, кицю, – сказав він, – хай що станеться, ми не можемо вплутувати в це Дороті.

Вона безпорадно на нього глянула.

– Я не розумію. Як її не вплутувати?

– Ну, нам не можна думати лише про себе. Ти ж знаєш, якби все склалося інакше, мені нічого так не хотілося б, як взяти тебе за дружину. Але про це й мови не може бути. Я знаю Дороті – її ніщо не примусить зі мною розлучитися.

Кітті проймав страшенний жах. Вона знову заплакала. Таунсенд підвівся, сів поряд із нею й обійняв за талію.

– Постарайся не засмучуватися, люба. Нам не можна губити голову.

– Я думала, ти мене кохаєш…

– Звісно, кохаю, – сказав він ніжно. – У тебе щодо цього вже не має бути ніяких сумнівів.

– Якщо Дороті не розлучиться з тобою, Волтер зробить тебе співвідповідачем.

Перш ніж відповісти, він витримав помітну паузу. Тон його був сухий.

– Звісно, це зруйнує мою кар’єру, але, боюся, тобі добра не дасть. Якщо дійде до найгіршого, я в усьому зізнаюся Дороті; їй буде страшенно образливо й боляче, але вона мені пробачить. – Йому майнула думка. – Напевно, найкраще в будь-якому разі в усьому зізнатися. Якщо Дороті піде до Волтера, я певний, що вона переконає його тримати язика за зубами.

– Отже, ти не хочеш, щоб вона з тобою розлучилася?

– Ну, я маю думати про дітей, правда? І, безумовно, мені не хочеться, щоб вона страждала. Ми завжди дуже добре ладнали. Знаєш, вона всі ці роки була мені неймовірно хорошою дружиною.

– Чому ж ти мені сказав, що вона для тебе нічого не означає?

– Я такого не казав. Я сказав, що не кохаю її. Ми не спали разом роками, хіба що вряди-годи, скажімо, на Різдво, чи тоді, коли вона від’їжджала в Англію, чи тоді, коли повернулася. Вона з тих жінок, яким такі справи байдужі. Але ми завжди були чудові друзі. Я з готовністю визнаю, що покладаюся на неї більше, ніж будь-хто може уявити.

– То, може, ліпше було дати мені спокій?

Їй здалося дивним, що, коли від страху аж перехоплювало подих, вона могла говорити так спокійно.

– Я багато років не зустрічав таких гарненьких жінок. Я шалено в тебе закохався. Ти не можеш мене в цьому звинувачувати.

– Але ж ти обіцяв мене не підвести.

– Боже правий, я й не збираюся тебе підводити. Ми втрапили в жахливу халепу, і я зроблю все можливе, щоб тебе з неї витягнути.

– Окрім одного, очевидного й природного.

Він підвівся й повернувся до свого стільця.

– Люба моя, ну будь же розважлива! Краще я викладу все, як є. Не хочу ображати твої почуття, але справді мушу сказати тобі правду. Мені вельми дорога моя кар’єра. Дуже ймовірно, що не сьогодні-завтра я стану губернатором, а посада губернатора колонії – це тобі не абищо. Якщо ми цього не замнемо, у мене не буде ані найменшого шансу. Може, зі служби й не виженуть, але назавжди матиму погану репутацію. А якщо таки виженуть, то муситиму займатися справами в Китаї, бо тут я маю знайомих. В обох випадках нічого не вдасться, якщо Дороті не буде поруч зі мною.

– Тоді нащо ти казав, що тобі нічого в світі не треба, крім мене?

Кутики його рота зневажливо опустилися.

– Серденько, не варто так буквально сприймати слова закоханого чоловіка.

– То ти не мав цього на увазі?

– Тоді – мав.

– А що буде зі мною, якщо Волтер зі мною розлучиться?

– Якщо не вдасться відбитися, то, звісно, відпиратися ми не будемо. Не думаю, що преса це роздує, та й люди нині мають ліберальні погляди.

Вперше за довгий час Кітті подумала про свою матір. Вона здригнулася. Знову зиркнула на Таунсенда. Її біль тепер змішався з образою.

– Авжеж, мої біди тебе аніскілечки не цікавлять, – сказала вона.

– Ми далеко не зайдемо, якщо будемо одне одного шпиняти, – відповів він.

Вона з відчаю скрикнула. Як гірко, що вона його так віддано кохає і все ж відчуває до нього таку злість. Не може бути, щоб він розумів, що він для неї означає.

– Ох, Чарлі, хіба ти не знаєш, як сильно я тебе кохаю?

– Мила моя, я теж тебе кохаю. Але ж ми живемо не на безлюдному острові й маємо вийти з тієї ситуації, яка склалася, найкращим чином. Ти справді маєш бути розважлива.

– Як я можу бути розважлива? Для мене наша любов – це все, ти для мене – цілий світ. Не дуже приємно усвідомлювати, що для тебе це була лише інтрижка.

– Звісно, це не інтрижка. Але знаєш, просячи мене розлучитися з дружиною, до якої я дуже прив’язаний, і зруйнувати кар’єру, одружившись із тобою, ти просиш немало.

– Не більше, ніж сама готова задля тебе зробити.

– Наші обставини дуже відрізняються.

– Єдина різниця в тому, що ти мене не кохаєш.

– Можна дуже сильно кохати жінку і не мріяти провести з нею решту свого життя.

Вона зиркнула на нього, і її охопив відчай. Щоками покотилися важкі сльози.

– Ох, як жорстоко! Як ти можеш бути таким безсердечним?!

Вона істерично заридала. Він занепокоєно глянув на двері.

– Люба моя, ну ж бо, постарайся себе опанувати.

– Ти не знаєш, як сильно я тебе кохаю, – схлипнула вона. – Я не можу без тебе жити. Хіба тобі мене не шкода?

Вона більше не могла говорити, тільки нестримно плакала.

– Я не хочу бути жорстоким і, бачать небеса, не хочу ображати твої почуття, але не можу не сказати тобі правди.

– Моє життя зруйновано. Чому ти не міг дати мені спокій? Що я тобі зробила?

– Якщо тобі легше перекласти всю вину на мене – будь ласка.

Кітті раптом скипіла від люті.

– То це я сама до тебе чіплялася? Проходу не давала, доки ти не піддався моїм благанням?

– Я такого не кажу. Але я точно не став би кохатися з тобою, якби ти чітко не дала зрозуміти, що готова до цього.

Ох, який сором! Вона знала, що він сказав правду. Тепер його обличчя було похмуре й занепокоєне, він стривожено перебирав пальцями. Коли-не-коли він скидав на неї розгніваним оком.

– Хіба твій чоловік тобі не пробачить? – запитав він трохи згодом.

– Я його про це не просила.

Він мимовільно стиснув кулаки. Вона побачила, як він стримав вигук досади, що мало не злетів з його вуст.

– То чому б тобі не піти до нього й не віддатися на його милість? Якщо він так сильно тебе кохає, як ти кажеш, то не зможе не пробачити.

– Як погано ти його знаєш!

26

Вона витерла очі. Постаралася опанувати себе.

– Чарлі, якщо ти мене покинеш, я помру.

Тепер вона намагалася викликати в нього співчуття. Треба було відразу йому сказати. Коли він дізнається, перед яким жахливим вибором вона поставлена, його великодушність, його відчуття справедливості, його чоловіча гідність так розбурхаються, що він думатиме лише про те, яка небезпека їй загрожує. Ох, як сильно їй хочеться опинитися в затишку його ніжних обіймів!

– Волтер хоче, щоб я поїхала з ним у Мей-тан-фу.

– Але ж там епідемія холери. Такого сильного спалаху вже п’ятдесят років не бувало. Жінці там немає чого робити. Тобі ні в якому разі не можна туди їхати.

– Якщо ти від мене відступишся – доведеться.

– Ти про що? Я не розумію.

– Волтер їде на заміну померлому лікареві-місіонеру. І хоче, щоб я їхала з ним.

– Коли?

– Зараз. Відразу ж.

Таунсенд відсунувся назад разом зі стільцем і глянув на неї спантеличено.

– Може, я зовсім розгубив мізки, бо щось не складу докупи, що ти говориш. Якщо він хоче, щоб ти їхала з ним, то що тоді з розлученням?

– Він дав мені вибір. Або я їду в Мей-тан-фу, або він звертається до суду.

– Он воно що. – Таунсендів тон зовсім трішки змінився. – Думаю, з його боку це досить порядно, хіба ні?

– Порядно?

– Ну, він сам рветься туди поїхати. Особисто мене таке не цікавить. Безсумнівно, він дістане орден Підв’язки, коли повернеться.

– А як же я, Чарлі? – вигукнула вона з болем.

– Ну, напевно, якщо він хоче, щоб ти поїхала, то, враховуючи обставини, думаю, ти не можеш відмовитися.

– Це означає смерть. Вірну смерть.

– Ох, чорт забирай, не перебільшуй. Навряд чи він брав би тебе з собою, якби так думав. Ти ризикуєш не більше за нього. Власне, якщо пильнувати – ризику ніякого. При мені тут бував один спалах холери, а я й оком не повів. Головне – не їсти нічого сирого: ні фруктів, ні салатів, і кип’ятити питну воду. – Він говорив дедалі впевненіше й легше, зникала його похмурість, на її місці з’являлася жвавість. Він майже радів. – Врешті, це його робота, хіба ні? Він цікавиться мікробами. Щиро кажучи, для нього це хороша можливість.

– А як же я, Чарлі? – повторила вона, цього разу не з болем, а з жахом.

– Ну, щоб зрозуміти людину, найкраще – уявити себе на її місці. З його погляду, ти повелася непристойно, й він хоче забрати тебе подалі від спокуси. Я завжди думав, що він ніколи не захоче з тобою розлучитися, на мій погляд, він не з таких. Він зробив пропозицію, яку вважав дуже щедрою, а ти його розсердила, коли відмовилася. Не хочу тебе звинувачувати, але заради загального добра тобі варто було її таки розглянути.

– Але ж хіба ти не бачиш, що мене це вб’є? Хіба ти не розумієш, що він везе мене туди, бо знає, що це неминуча смерть?

– Ох, люба моя, не кажи так. Ми у збіса незручному становищі й справді не маємо часу на мелодрами.

– Ти просто не хочеш нічого розуміти. – Ох, як їй страшно, як болить серце! Не сором і закричати. – Ти не можеш послати мене на вірну смерть. Якщо в тебе не лишилося до мене ні любові, ні співчуття, то хоч постався по-людськи.

– Послухай, ти забагато від мене вимагаєш. На мій погляд, твій чоловік поводиться досить шляхетно. Він готовий тобі пробачити, якщо ти даси йому таку змогу. Він хоче відвезти тебе геть, аж тут з’явилася можливість повезти тебе туди, де кілька місяців ти пробудеш подалі від спокуси. Я не кажу, що Мей-тан-фу – це курорт, таких китайських міст я не знаю, але немає чого через це так перейматися. Власне, саме цього й не варто робити. Думаю, багато людей помирає не так від самої хвороби, як від страху нею захворіти.

– Але мені вже страшно. Коли Волтер про це сказав, я мало не зомліла.

– Розумію, спочатку тебе це шокувало, але коли обдумаєш усе зважено, то заспокоїшся. Не кожному на долю випадає можливість дістати такі враження.

– Я думала, я думала…

У пориві страждання вона похитувалася вперед-назад. Він мовчав, і його обличчя знову набуло похмурого виразу, якого вона раніше ніколи не бачила. Кітті вже не плакала. Сльози її висохли, вона була спокійна, а її голос, хоч і тихий, звучав твердо.

– Ти хочеш, щоб я поїхала?

– Ну, вибору немає, хіба ні?

– Справді немає?

– Мушу визнати: якщо твій чоловік звернеться в суд і виграє справу, я однаково не зможу з тобою одружитися.

Напевно, йому здалося, що минула вічність, перш ніж вона відповіла. Вона повільно підвелася.

– Навряд чи мій чоловік і справді збирався йти до суду.

– То якого біса ти налякала мене мало не до смерті?

Вона спокійно на нього глянула.

– Він знав, що ти від мене відступишся.

Кітті змовкла. Потроху, як буває, коли вчиш іноземну мову й читаєш сторінку, що спочатку здається зовсім незрозумілою, а тоді вхопишся за якесь слово чи фразу, і раптом хай не повне, але розуміння зблискує в утомленій голові, отак потроху відкрилися їй помисли Волтера. Наче темний, зловісний краєвид, осяяний блискавкою й за мить знову занурений у темряву. Побачене змусило її здригнутися.

– Він висловив цю погрозу, бо знав, що ти спасуєш перед нею, Чарлі. Це ж треба, як точно він тебе оцінив. Так на нього схоже – піддати мене такому жорстокому розчаруванню.

Чарлі опустив очі на аркуш промокального паперу, що лежав перед ним. Він трохи супився й похмуро скривив рота. Але нічого не відповів.

– Він знав, що ти самозакоханий, малодушний та користолюбний. Він хотів, щоб я побачила це на власні очі. Він знав, що в разі небезпеки ти втечеш, як той заєць. Він знав, як глибоко я помилялася, думаючи, що ти любиш мене, бо розумів, що ти не здатен любити нікого, крім себе. Він знав, що ти в одну мить відступишся від мене, щоб врятувати власну шкуру.

– Якщо тобі справді так приємно поливати мене брудом, напевно, мені не личить суперечити. Жінки завжди несправедливі, вам зазвичай вдається всю провину перекинути на чоловіків. Але другій стороні теж є що сказати.

Вона не звернула уваги на його слова.

– І тепер я розумію все те, що розумів він. Я бачу, що ти черствий і безсердечний, я бачу, що ти егоїстичний, егоїстичний понад усяку міру, я бачу, що ти лякливіший за зайця, що ти брехун і лицемір, нікчемна людина. А найжахливіше, – її лице раптом скривилося від болю, – найжахливіше, що попри все я люблю тебе всім серцем.

– Кітті.

Вона гірко розсміялася. Він вимовив її ім’я тим чуттєвим, м’яким тоном, що давався йому без зусиль й означав так мало.

– Дурень ти, – сказала вона.

Він враз відсахнувся, спалахнувши від образи; він не міг її зрозуміти. Вона скинула на нього оком, в якому зблиснула насмішка.

– Ти починаєш відчувати до мене неприязнь? Що ж, нехай. Мені вже байдуже.

Вона стала надягати рукавички.

– Що ти збираєшся робити? – запитав він.

– Ой, не бійся, тобі нічого не загрожує. Ти не постраждаєш.

– Заради Бога, не кажи так, Кітті, – відповів він звучним голосом, у якому відлунювало занепокоєння. – Ти ж знаєш, усе, що стосується тебе, стосується й мене. Я буду страшенно тривожитися, доки не дізнаюся, що станеться далі. Що ти збираєшся сказати чоловікові?

– Я скажу йому, що готова їхати з ним у Мей-тан-фу.

– Можливо, якщо ти погодишся, він не наполягатиме.

Він не міг збагнути, чому, почувши ці слова, вона так дивно на нього глянула.

– Ти справді не боїшся? – запитав він.

– Ні, – відповіла вона. – Ти вселив у мене мужність. Побувати там у розпал епідемії холери буде чудовою пригодою, а якщо ж на мене чекає смерть – я її зустріну.

– Я старався повестися з тобою так м’яко, як міг.

Кітті знову на нього глянула. Їй на очі навернулися сльози, а серце переповнювали почуття. Вона відчула майже нестримний порив кинутися йому на шию й палко його поцілувати. Та це вже нічого не виправить.

– Якщо хочеш знати, – сказала вона, намагаючись говорити так, щоб голос не дрижав, – я йду зі смертю в думках і страхом на серці. Я не знаю, що там у темній, незбагненній Волтеровій душі, але я тремчу зі страху. Напевно, смерть справді стане для мене звільненням.

Відчуваючи, як вичерпалося її самовладання, вона швидко підійшла до дверей і вийшла, перш ніж він встиг підвестися зі стільця. Таунсенд полегшено зітхнув. Йому страшенно хотілося бренді з содовою.

27

Вона застала Волтера вдома. Їй хотілося піти просто у свою кімнату, але він був унизу, в холі, давав розпорядження одному зі служок. Вона почувалася такою розбитою, що не стала уникати приниження, яке сама ж собі влаштувала. Вона зупинилася й звернулася до нього.

– Я поїду туди з тобою, – сказала вона.

– О, добре.

– Коли я маю бути готова?

– Завтра ввечері.

Вона й сама не знала, звідки в неї взялася напускна хоробрість. Його байдужість уколола її, наче спис. Вона сама здивувалася словам, які злетіли з її вуст.

– Напевно, досить буде взяти кілька літніх суконь і саван?

Вона дивилася йому в лице й знала, що її зухвальство його розізлило.

– Я вже сказав амі, що спакувати для тебе.

Вона кивнула й пішла до себе в спальню. Її обличчя було бліде як стіна.

28

Нарешті вони під’їжджали до місця призначення. Вони їхали в паланкінах, день за днем, уздовж вузької доріжки поміж нескінченних рисових плантацій. Вирушали на світанку й мандрували доти, доки спека не гнала їх сховатися в найближчому придорожньому готелі, а тоді знову вирушали в путь, аж доки не досягали містечка, де запланували переночувати. На чолі процесії несли паланкін Кітті, а за ним – Волтера; далі дивною вервечкою тяглися кулі,[9] що несли постелі, їжу та інші речі. Кітті дивилася невидющими очима. Година за годиною тишу порушували тільки поодинокі вигуки котрогось із носіїв чи уривок нескладної пісні, а вона у зболеній голові раз за разом перебирала деталі тієї жахливої сцени в кабінеті Чарлі. Пригадуючи, що він їй сказав і що сказала вона йому, Кітті знічено усвідомлювала, якого сухого й діловитого тону набула їхня розмова. Вона не висловила те, що хотіла, й говорила зовсім не тим тоном, що намірялася. Якби їй вдалося переконати його у своєму безмежному коханні, своїй сердечній пристрасті, своїй безпорадності, він не поводився б так байдуже й не кинув би її на поталу долі. Її це заскочило зненацька. Не могла повірити своїм вухам, коли він дав їй зрозуміти, хай і не сказавши цього прямо, що вона для нього – порожнє місце. Саме тому вона тоді плакала так мало – була надто ошелешена. А відтоді наплакалась, виплакала всі сльози.

Ночами, в готелях, поділяючи з чоловіком найбільший гостьовий номер, Кітті знала, що Волтер на розкладачці за кілька кроків від неї лежав без сну, і закусувала край подушки, щоб заглушити ридання. Але вдень, під захистом завісок на паланкіні, вона не стримувалася. Її серце боліло так, що хотілося кричати на повний голос; вона й уявити не могла, що бувають такі страждання, й відчайдушно питала себе, чим на це заслужила. Вона все не могла збагнути, чому Чарлі її не кохає: це її провина, припускала вона, але вона зробила все, що могла, щоб завоювати його прихильність. Вони завжди так добре ладнали, коли бували разом, увесь час сміялися, були не тільки коханцями, а й добрими друзями. Зрозуміти це не вдавалося, вона почувалася надламаною. Казала собі, що ненавидить і зневажає його, але й уявити не могла, як житиме, якщо більше ніколи його не побачить. Якщо Волтер везе її в Мей-тан-фу, щоб покарати, то міг би й не перейматися, бо їй уже байдуже, що з нею буде далі. Жити немає заради чого. Несолодко це – у двадцять сім років покінчити з життям.

29

На пароплаві, який віз їх угору Західною річкою, Волтер безперервно читав, але за столом намагався вести які-не-які бесіди. Він розмовляв із нею, наче з випадковою попутницею, про якісь дрібниці. Напевно, з ввічливості, вирішила Кітті, чи щоб іще більше підкреслити безодню, яка їх розділяла.

У ту мить прозріння Кітті сказала Чарлі, що Волтер пригрозив їй розлученням, якщо вона не поїде з ним в охоплене епідемією місто, щоб вона на свої очі побачила, який Чарлі байдужий, лякливий та егоїстичний. Так і було. Такий виверт дуже личив його саркастичному гуморові. Він точно знав, що станеться, і дав амі необхідні розпорядження ще до її повернення. В його очах вона побачила зневагу, здавалося, не тільки до її коханця, а й до неї самої. Напевно, він сказав собі, що якби опинився на місці Таунсенда, то пожертвував би чим завгодно, тільки б задовольнити її найменшу примху. Вона знала, що це теж була правда. Але тепер, коли вона прозріла, як він міг примушувати її наражати себе на таку небезпеку, та ще й знаючи, як сильно її це страшить? Спочатку думала, що він її просто розігрує, і до самого від’їзду, ні, довше, до того моменту, коли вони зійшли з пароплава й сіли в паланкіни, чекала, що він зі своїм звичним стриманим смішком скаже їй, що вона може й не їхати. Вона не мала й найменшого уявлення, що в нього на думці. Не міг же він і справді бажати їй смерті?! Він же так відчайдушно її любив. Тепер, пізнавши кохання, вона пригадувала тисячі свідчень його почуття. Кожна її забаганка, як кажуть французи, була для нього закон. Не може бути, щоб він її більше не любив. Хіба можна розлюбити через жорстоке ставлення? Сердечні рани Волтера не порівняти з тими, яких завдав їй Чарлі, та все одно: якби Чарлі покликав її, попри все, хоч вона його тепер і знає, махнула б рукою на всі багатства світу й кинулася йому в обійми. Хай він відступився від неї, наплював на неї, хай він безсердечний і жорстокий, та вона його кохає.

Спочатку вона думала, що варто лиш перечекати й рано чи пізно Волтер її пробачить. Вона була надто впевнена у своїй владі над ним, не могла й припустити, що втратила її назавжди. «Великі води не зможуть згасити кохання…»[10] Кохання до неї було його слабкістю, якої він не міг позбутися. Але тепер вона не мала в цьому певності. Коли ввечері він читав, сидячи на готельному стільці з пласкою спинкою, й світло від гасової лампи осявало його обличчя, вона могла безперешкодно його роздивлятися. Вона лежала на матраці, де їй мали постелити ліжко, в тіні від лампи. Його лице з виразними, правильними рисами здавалося дуже суворим. Важко повірити, що колись його осявала така мила усмішка. Він читав так спокійно, наче був від неї за тисячу миль; вона споглядала, як він перегортав сторінки, як переводив погляд із рядка на рядок. Він про неї не думав. А тоді, коли накрили на стіл і принесли вечерю, він відклав книжку й зиркнув на неї (не знаючи, як добре видно вираз його обличчя, осяяного лампою), і вона злякано прочитала в його очах фізичну огиду. Так, її це злякало. Чи й справді в його серці не лишилося кохання? Чи й справді він вирішив її погубити? Який абсурд. Так вчинив би тільки божевільний. Дивний, легкий дрож пробіг її тілом від думки, що, можливо, Волтер не зовсім сповна розуму.

30

Раптом, після довгої мовчанки, її носії заговорили, й один з них, обернувшись, незрозумілими словами й жестом намагався привернути її увагу. Вона глянула туди, куди він вказував, і там, на вершині пагорба, побачила арку. Вона вже знала, що це пам’ятник на честь якогось видатного науковця або добродійної вдови – відколи зійшли на сушу, вони багато таких проминули, – але цей, що вимальовувався на тлі призахідного сонця, був найдивовижніший і найгарніший серед них усіх. І все ж, неясно чому, це видовище її стривожило – Кітті вбачала в ньому якийсь особливий сенс, але не могла висловити, який саме: заледве відчутна загроза чи насмішка? Вони увійшли в бамбуковий гайок, його пагони дивно хилилися в бік дороги, наче хотіли затримати її паланкін. Хоч вечір того дня був безвітряний, бамбукове листя злегка тремтіло. Їй здалося, що це хтось сховався в заростях і спостерігає за ними. Тепер вони підійшли до підніжжя пагорба, рисові плантації залишилися позаду. Носії почали підніматися на пагорб бадьорою ходою. Він був усіяний маленькими, вкритими травою горбиками, що стояли дуже-дуже близько один до одного, так, що земля брижилася, наче піщаний берег після відпливу; Кітті знала, що це, бо проминали вони такі галявини щоразу, коли заходили й виходили з густонаселеного міста. То було кладовище. Тепер вона збагнула, чому носії привернули її увагу до арки на вершині пагорба, – вони дісталися до місця призначення.

Вони пройшли через арку, й носії зупинилися, щоб перекласти паланкінові палиці з одного плеча на друге. Один з них обтер спітніле обличчя брудною ганчіркою. Вузька дорога зміїлася вниз. Обабіч неї стояли брудні халупки. Опускалася ніч. Але раптом носії збуджено заговорили й одним стрибком, різко струснувши паланкін, притислися до стіни. За мить вона збагнула, що їх налякало, бо, доки вони стояли, перемовляючись, повз паланкін пройшло четверо селян, швидко й мовчки, несучи нову, нефарбовану труну, свіже дерево якої в напівтемряві сяяло білим. Від страху серце Кітті мало не вискочило з грудей. Труну пронесли, але носії стояли як укопані, здавалося, не могли зібратися на силі, щоб іти далі. Але ззаду пролунав окрик і вони рушили. Більше від них не долинало й звуку.

Вони йшли ще кілька хвилин, а тоді різко звернули у відчинені ворота. Паланкін поставили. Вона прибула.

31

Будинок був одноповерховий, з верандою. Кітті увійшла й відразу опинилась у вітальні. Вона сиділа й дивилася, як кулі, згинаючись під вагою, заносили пожитки. У дворі Волтер давав розпорядження, де що поставити. Вона була дуже втомлена й злякалася, почувши незнайомий голос:

– Можна увійти?

Вона спалахнула, а тоді зблідла. У такому перевтомленому стані їй не хотілося ні з ким знайомитися. З темряви, освітленої тільки лампою з абажуром у довгій кімнаті з низькою стелею, вийшов чоловік і простягнув їй руку:

– Воддінгтон. Я заступник комісара.

– А, з митниці. Я знаю. Чула, що ви тут.

У такому тьмяному світлі Кітті змогла роздивитися тільки, що він дрібненький худенький чоловічок, не вищий за неї, з лисою головою й маленьким, гладенько поголеним лицем.

– Я живу просто на підніжжі пагорба, але з того боку, з якого ви прибули, його не видно. Я вирішив, що ви будете надто виснажені й не захочете прийти до мене вечеряти, тому розпорядився приготувати вечерю тут і напросився скласти вам компанію.

– Дуже рада це чути.

– Побачите, кухар тут непоганий. Я прислав до вас служок Вотсона.

– Вотсон – це той місіонер, що раніше тут жив?

– Так. Приємний був чоловік. Завтра покажу вам його могилу, якщо хочете.

– Ви дуже люб’язні, – відповіла Кітті, всміхнувшись.

Тут увійшов Волтер. Воддінгтон познайомився надворі, тож тепер сказав:

– Я саме попереджаю вашу дружину, що вечерятиму з вами. Відколи Вотсон помер, мені ні з ким було й словом перекинутися, хіба що з монахинями, але французьку я не дуже добре знаю. Окрім того, з ними можна поговорити тільки на певні теми.

– Я сказав служці принести напоїв, – мовив Волтер.

Служка приніс віскі з содовою, й Кітті помітила, що Воддінгтон щедро пригостився. З його манери розмовляти й частих смішків вона зрозуміла, що він прийшов до них уже напідпитку.

– За удачу, – сказав він, а тоді, звертаючись до Волтера: – Вам тут нудьгувати не доведеться. Люди мруть як мухи. Магістрат втратив голову, у полковника Ю, який командує гарнізоном, до біса роботи – йому доводиться пильнувати, щоб солдати не мародерствували. Якщо нічого не зміниться, ще трохи – й нас повбивають просто в ліжках. Я намагався примусити монахинь поїхати, але, звісно, вони відмовилися. Всім їм хочеться в мучениці, бодай їм грець.

Говорив він легким, недбалим тоном, у якому чулася тінь сміху, тож слухати його й не всміхатися було неможливо.

– Чому ви не поїхали звідси? – запитав Волтер.

– Ну, половина моїх людей вимерли, а решта готові ось-ось лягти й померти. Хтось мав залишитися й утримувати порядок.

– Вам зробили щеплення?

– Так. Вотсон. Він і собі зробив, тільки йому це не дуже допомогло, бідоласі. – Він повернувся до Кітті, його смішне маленьке обличчя весело зморщилося. – По-моєму, великого ризику немає, якщо виконувати перестороги. Наказуйте кип’ятити молоко й воду, не їжте свіжих фруктів та сирих овочів. Ви привезли грамофонних платівок?

– Здається, ні, – відповіла Кітті.

– От шкода. А я сподівався. Нових давно не купував, а старі мені вже в печінках.

Увійшов служка й запитав, чи вони будуть вечеряти.

– Ви ж не будете нині перевдягатися, правда? – запитав Воддінгтон. – Мій служка помер тиждень тому, а новий – справдешній бовдур, тож я перестав наряджатися до вечері.

– Піду зніму капелюха, – сказала Кітті.

Її кімната була поруч тієї, в якій вони сиділи. Там майже не було меблів. Ама сиділа на підлозі, поряд із лампою, розпаковуючи речі.

32

Їдальня була маленька, й більшу її частину займав величезний стіл. На стінах висіли гравюри з біблійними сценами та прикрашені мініатюрами тексти.

– Усі місіонери мають великі столи, – пояснив Воддінгтон. – Щороку їм дають надбавку на кожну дитину, тож вони купують великий стіл відразу після одруження, щоб мати багато місця для майбутніх членів сім’ї.

Зі стелі звисала велика гасова лампа, тож Кітті змогла краще роздивитися Воддінгтона. Через його голомозість у неї склалося враження, що він уже немолодий, але, побачивши його тепер, вона вирішила, що йому ще далеко до сорока. Його обличчя, маленьке під високим круглим чолом, було гладеньке й рожеве, негарне, як у мавпочки, але не без шарму – потішне обличчя. Ніс і рот заледве більші, ніж у дитини, й маленькі, дуже ясні сині очі. Світлі й рідкі брови. Він скидався на смішного маленького старигана. Воддінгтон щедро сам собі наливав і до кінця вечора вже був досить п’яненький. Але п’янів він невинно, весело, як сатир, що украв у заснулого пастуха бурдюк із вином.

Він говорив про Гонконг – мав звідти багато друзів і хотів дізнатися, як їм ведеться. Попереднього року він бував на перегонах, тож згадав у розмові коней та їхніх власників.

– Між іншим, а як там Таунсенд? – запитав він раптом. – Його призначать губернатором?

Кітті відчула, як зашарілася, але її чоловік на неї не глянув.

– Не сумніваюся, – відказав він.

– Він із таких, пробивних.

– Ви його знаєте? – запитав Волтер.

– Так, вельми непогано. Ми колись разом пливли з Англії.

З другого берега річки долинули дзвін гонга й тріщання хлопавок. Там, недалеко від них, велике місто дрижало від страху, а смерть, нагла й безжальна, проносилася його звивистими вуличками. А Воддінгтон почав говорити про Лондон. Він згадав театри – знав, що там нині ставлять, і розповів, які спектаклі бачив, коли останнього разу приїжджав додому у відпустку. Він сміявся, згадуючи жарти низькопробного коміка, й захоплювався красою зірки одного водевілю. Він з явним задоволенням похвалився, що його кузен одружився з однією з найзнаменитіших зірок. Воддінгтон якось у них обідав і отримав від неї в подарунок фотографію – покаже їм, коли вони прийдуть до нього на вечерю в управління.

Волтер дивився на гостя холодно й іронічно, але було видно, що той його розважав, тож він намагався продемонструвати хоч якесь зацікавлення темами, що про них, як чудово знала Кітті, нічого не знав. Його вуст не полишала легка усмішка. Але Кітті, сама не знаючи чому, трепетала. У будинку померлого місіонера, поруч охопленого моровицею міста вони здавалися безмірно відірваними від світу. Троє самотніх людей, чужих одне одному.

Вечеря закінчилася, вона встала з-за столу.

– Ви не проти, якщо я побажаю вам доброї ночі? Я піду спати.

– Мені вже час іти, напевно, лікар теж хоче лягти спати, – відповів Воддінгтон. – Завтра ми маємо вийти раненько.

Він потиснув Кітті руку. На ногах він тримався досить твердо, але його очі помітно блищали.

– Я зайду по вас, – сказав він Волтерові, – і поведу в магістрат, а тоді до полковника Ю, а потім підемо в монастир. Так, нудьгувати вам тут точно не доведеться.

33

Вночі її мучили дивні сни. Її наче несли в паланкіні, вона відчувала, як її хитало туди-сюди, доки носії ступали широкою ходою. Вони заходили в міста, великі й похмурі, де натовпи збиралися, щоб подивитися на неї. Вулиці були вузькі та звивисті, й у відкритих ятках з дивними товарами все завмирало, доки її несли, й ті, що купували, й ті, що продавали, зупинялися. А тоді вона підійшла до пам’ятної арки, і її вигадливі обриси раптом наче ожили, стали схожі на руки якогось індуїстського бога, що ними махав, а коли її проносили під аркою, пролунав відголосок глумливого сміху. Але потім їй назустріч вийшов Чарлі Таунсенд, узяв її на руки, піднімаючи з паланкіна, і сказав, що все це була велика помилка, що він не хотів так із нею повестися, що він її любить і не може без неї жити. Вона відчула його поцілунки на губах і заплакала від радості, питаючи, чому він був такий жорстокий, але, хоч і питала, вона знала, що це не має значення. А тоді пролунав хрипкий, різкий крик, і їх розлучили, а між ними, мовчки кваплячись, пройшли кулі в синьому вбранні, і вони несли труну.

Вона прокинулася в холодному поту.

Їхній будинок стояв посеред крутого схилу, і з вікна їй було видно вузьку річку внизу, а за нею – місто. Зоря тільки зійшла, і з річки піднімався білий туман, окутуючи джонки, що стояли пришвартовані близько одна до одної, наче горошини в стручку. Сотні джонок, беззвучних, таємничих у тому примарному світлі. Їхні веслярі наче потрапили під якісь чари, бо здавалося, що не сон, а щось дивне й жахливе зробило їх такими непорушними й безмовними.

Ранок розгорявся, і сонце торкнулося туману, так що він засвітився білим, наче тінь снігу на напівзгаслій зірці. Хоч на річці вже було світло й око розрізняло обриси скупчених джонок і густий ліс їхніх щогл, попереду піднімалася непроникна сяйлива стіна. Але раптом із білої хмари вималювалася висока, похмура, масивна фортеця. Здавалося, вона показалася не просто осяяна викривальним сонцем, а швидше виринула з порожнечі, мов з-під чарівної палички. Вона вивищувалася над річкою, наче цитадель жорстокого й варварського народу. Але маг, який її будував, працював швидко, тож тепер фортецю збоку увінчувала розфарбована стіна; за мить із туману виринуло гроно зелених і жовтих дахів, де-не-де помережане сонцевими променями. Вони здавалися величезними й ніяк не складалися у візерунок; якщо їх і об’єднував якийсь узор, то був він мінливий та химерний, але неймовірно багатоликий. Це вже була не фортеця, не собор, а чарівний палац якогось правителя богів, куди не дозволено ступати людям. Таким повітряним, фантастичним і невагомим не могло бути творіння рук людських – його породила мрія.

Сльози котилися по обличчю Кітті, й вона дивилася, приклавши руки до грудей, розтуливши губи, ледве дихаючи. Вона ще ніколи не відчувала такої легкості на серці. Здавалося, що її тіло, наче оболонка, лежить біля її ніг, а сама вона обернулася на чистий дух. Вона споглядала Красу, вбирала її всім єством, як вірянин заживає проскурку, що є тіло Господнє.

34

Волтер ішов з дому рано, на другий сніданок приходив лише на півгодини й повертався аж перед самою вечерею, тож Кітті майже повсякчас була на самоті. Кілька днів вона взагалі не виходила з дому. Стояла задуха, й вона переважно лежала на шезлонгу біля відчиненого вікна, намагаючись читати. Яскраве денне світло позбавило чарівний палац його загадковості, й тепер він був лише храмом на міській стіні, кричуще яскравим та облупленим, але, оскільки одного разу він здався їй таким неземним, вже більше ніколи не був для неї буденним; і часто на світанку, чи на заході сонця, чи знову вночі їй відкривався відголосок тієї краси. Те, що здалося їй неприступною фортецею, насправді виявилося міською стіною, й на цій масивній темній стіні вона подовгу зупиняла погляд. За її зубцями лежало місто в смертельних обіймах моровиці.

Вона дещо знала про те, які там стаються жахіття, не від Волтера, який, коли вона його розпитувала (бо інакше він з нею майже не розмовляв), відповідав весело й безжурно, від чого її пробирало морозом, а від Воддінгтона й ами. Щодня вмирало близько сотні людей; хворі здебільшого не одужували; з покинутих храмів повиносили статуї богів і порозставляли на вулицях; їм приносили дари й робили для них пожертви, але це не спинило моровиці. Люди мерли так швидко, що їх заледве встигали ховати. У деяких будинках вимирали цілі сім’ї, й нікому було проводити похоронні обряди. Полковник, що керував гарнізоном, був чоловік владний і рішучий, і тільки завдяки цьому в місті не почалися грабунки й підпали. Він примушував своїх солдатів хоронити померлих, бо більше не було кому, і власноруч застрелив офіцера, який відмовився заходити в дім, де колись жили хворі.

Іноді Кітті ставало так страшно, що в неї обривалося серце і її всю трусило. Легко сказати, що ризик невеликий, коли вживати необхідних запобіжних заходів, – її охоплювала паніка. Вона обдумувала божевільні шляхи втечі. Вона була готова тікати сама-одна, в чому стояла, без нічого, аби тільки вирватися, вибратися звідти й дістатися до якого-небудь безпечного місця. Вона зважувала віддатися на милість Воддінгтона, розповісти йому все й благати допомогти їй повернутися в Гонконг. Якщо вона упаде на коліна перед чоловіком й визнає, що налякана, хай навіть він її ненавидить, та мусить мати хоч трохи людського співчуття, щоб змилосердитися над нею.

Про це не може бути й мови. Якщо вона втече, то куди? Не до матері, та дуже чітко дасть їй зрозуміти, що, видавши заміж, розраховувала її позбутися, та Кітті й не хотілося їхати до матері. Їй хотілося до Чарлі, але Чарлі вона не потрібна. Ясно, що він сказав би, якщо б вона раптом перед ним з’явилася. Вона наче бачила його похмуре обличчя й різкість, приховану чарівною усмішкою. Кітті стиснула кулаки. Вона все віддала б за можливість принизити його так, як принизив її він. Іноді її охоплювала така лють, що вона шкодувала, що не дала Волтерові розлучитися – хай її життя було б зруйноване, але вона зруйнувала б і його. Згадуючи деякі його фрази, вона аж паленіла від сорому.

35

Вперше залишившись наодинці з Воддінгтоном, вона звернула розмову на Чарлі. Воддінгтон згадував його того вечора, коли вони прибули. Кітті вдала, ніби він просто знайомий її чоловіка.

– Він мені ніколи особливо не подобався, – сказав Воддінгтон. – Я завжди вважав його занудою.

– Напевно, вам дуже важко догодити, – відповіла Кітті легким, жартівливим тоном, який їй так легко вдавався. – Здається, він чи не найпопулярніша людина в Гонконзі.

– Я знаю. В цьому він мастак. Він підніс популярність до рівня мистецтва. Має талант кого завгодно переконати, що той для нього – найбажаніша людина. Він завжди готовий зробити послугу, якщо його самого це не обтяжить, і, навіть, якщо йому не вдається виконати обіцяне, він уміє створити враження, ніби досягнути цього нікому не було б під силу.

– Безсумнівно, це приваблива риса.

– Самий лише шарм із часом набиває оскомину, як на мене. Куди приємніше мати справу з чоловіком, хай не таким харизматичним, але трохи щирішим. Я знав Чарлі Таунсенда багато років і раз чи двічі заставав його без маски – бачте, переді мною можна було не критися, я для нього просто якийсь підлеглий з митниці, – і я впевнений, що глибоко в душі йому плювати на всіх, крім себе.

Кітті, що в невимушеній позі сиділа у кріслі, дивилася на нього усміхненими очима й крутила на пальці обручку.

– Ще б пак, він піде вгору. Він знає, як до кого підступитися. Я не маю жодного сумніву, що мені ще доведеться звертатися до нього «ваша ясновельможносте» й підводитися, коли він заходитиме в кімнату.

– Більшість людей вважає, що він заслуговує на підвищення. Кажуть, що він має великі здібності.

– Здібності? Нісенітниця! Він людина дуже недалекого розуму. Тільки вдає, що легко, невимушено й блискуче справляється зі своєю роботою. Де там. Він працьовитий, як той євразійський чиновник.

– Тоді чому його вважають таким обдарованим?

– У світі багато бовдурів, і, коли людина на досить високій посаді не зазнається, плескає їх по спині й обіцяє їм золоті гори, дуже ймовірно, що її вважатимуть обдарованою. Також не забуваймо про його дружину. От вона обдарована, якщо можна так сказати. У неї світла голова, і до її порад завжди варто прислухáтися. Доки Чарлі Таунсенд на неї спирається, він може не боятися утнути якусь дурницю, а це головне для чоловіка на урядовій службі. Там обдаровані не потрібні, в обдарованих з’являються ідеї, а ідеї – це зайвий клопіт. Їм потрібні люди харизматичні, тактовні, такі, що точно не дадуть маху. О так, Чарлі Таунсенда точно чекає успіх.

– Цікаво, чому ви його так незлюбили?

– Ви помиляєтеся.

– Але ж його дружина вам подобається більше? – всміхнулася Кітті.

– Я старомодний, простий чоловік і люблю, коли жінка добре вихована.

– Якби ж вона ще й добре вдягалася.

– Хіба вона погано вдягається? Я не помічав.

– Я не раз чула, що вони віддані одне одному, – сказала Кітті, спостерігаючи за Воддінгтоном крізь вії.

– Він дуже нею дорожить. Тут йому варто віддати належне. Напевно, це його найкраща риса.

– Така собі похвала.

– Бувають у нього інтрижки, але вони несерйозні. Він надто хитрий, щоб доводити їх до того моменту, коли вони могли б створити для нього неприємності. Та й не палкий він чоловік, а просто марнославний. Любить, щоб ним захоплювалися. Тепер, коли йому сорок, він розповнів, ні в чому собі не відмовляє, а от коли тільки приїхав у Китай, був дуже вродливий. Я не раз чув, як дружина підсміювалася з його перемог.

– Вона не бере його інтрижки близько до серця?

– Ой, ні, вона знає, що вони далеко не заходять. Каже, що хотіла б дружити з бідолашками, які упадають за Чарлі, але вони всі якісь нецікаві. Вона каже, що не дуже їй лестить, що в її чоловіка закохуються самі простачки.

36

Коли Воддінгтон пішов, Кітті обдумувала те, чим він так безтурботно з нею поділився. Слухати його було неприємно, і їй доводилося докладати зусиль, щоб не виказати, як боляче її зачепили його слова. Гірко було думати, що все, сказане ним, правда. Вона знала, що Чарлі недалекий і марнославний, що він жадібний до лестощів, і пам’ятала, з якою втіхою він переказував їй різні випадки, що мали довести, який він вправний. Він пишався своєю пронозуватістю. Яка вона нікчемна, раз так пристрасно полюбила такого чоловіка за… за його гарні очі й хорошу фігуру! Їй хотілося його зневажати, бо сама лише ненависть не змогла вбити її кохання. Те, як він з нею повівся, мало б відкрити їй очі. Волтер завжди ставився до нього з презирством. Ох, якби ж вона могла зовсім викинути його з голови! І чи підколювала його дружина через таку очевидну закоханість Кітті? Дороті хотілося б із нею подружитися, от тільки вважала її посередністю. Кітті злегка всміхнулася: як обурилася б її мати, почувши таке про свою доньку!

Але вночі він їй знову наснився. Вона відчула його міцні обійми й гарячі, палкі поцілунки на вустах. Яка різниця, що йому сорок, що він розповнів? Вона ласкаво сміялася з того, як він беріг фігуру; вона любила його ще сильніше за його дитинне марнославство, прагнула його пожаліти й утішити. Коли вона прокинулася, її щоками котилися сльози.

Вона не знала, чому плакати уві сні здалося їй таким трагічним.

37

Кітті бачилася з Воддінгтоном щодня – закінчивши роботу, він приходив до них додому, тож за тиждень вони зблизилися так, як за інших умов не зблизилися б і за рік. Одного разу, коли Кітті сказала, що не знає, що без нього робила б, він, сміючись, відповів:

– Розумієте, ми з вами – єдині, хто тихо й мирно ходить по твердій землі. Монахині витають у хмарах, а ваш чоловік бродить у темряві.

Безжурно засміявшись у відповідь, вона, втім, замислилася, що він мав на увазі. Вона відчувала, як його маленькі веселі сині очі вдивлялися в її обличчя дружелюбно, але якось надто уважно. Вона вже збагнула, що він прозорливий, і відчувала, що він надто сильно цікавився їхніми з Волтером стосунками. Їй подобалося морочити йому голову. Вона відчувала до нього симпатію й знала, що він ставиться до неї прихильно. Він не був ні дотепний, ні надто розумний, але вмів висловитися їдко й ущипливо, через що слухати його було кумедно, а вираз його смішного, хлопчачого, зморщеного від сміху обличчя під голомозим чолом робив його слова ще потішнішими. Він багато років прожив у віддалених поселеннях, де часто був єдиним європейцем і не мав з ким поговорити, тож ніщо не заважало ексцентричному розвиткові його особистості. Він мав повно дивацтв і захоплень і був утішно відвертий. Здавалося, що на життя дивився з насмішкою, дошкульно висміював колоніальну владу в Гонконзі, але також насміхався й з китайських чиновників у Мей-тан-фу та з холери, що викошувала місто. Кожна його розповідь про якусь трагедію чи подвиг звучала дещо абсурдно. За двадцять років, проведених у Китаї, в нього назбиралося багато кумедних історій про свої пригоди, з яких випливало, що Земля – дуже карикатурне, дивне й абсурдне місце.

Хоч він і не визнавав себе знавцем китаїстики (запевняв, що всі синологи божевільні, як березневі зайці[11]), та розмовляв китайською легко. Читав він мало й усе, що знав, почерпнув із розмов. Але не раз переказував Кітті уривки з китайських романів чи книжок з історії Китаю, і, попри властивий йому жартівливий тон розповідей, вони були сповнені симпатії та навіть ніжності. Їй здавалося, що, хай несвідомо, він перейняв китайське уявлення, нібито європейці – варвари, а їхній спосіб життя недалекоглядний: тільки в Китаї життя влаштоване так, що розсудливий чоловік може знайти в ньому якийсь сенс. Для Кітті це слугувало джерелом для роздумів: раніше в її колі все китайське вважалося зіпсутим, брудним і недостойним. Тепер перед нею наче підняли краєчок завіси й вона мигцем побачила світ, повний барв і сенсів, які їй і не снилися.

Воддінгтон приходив у гості, сидів, сміявся, пив.

– Чи не забагато ви п’єте? – запитала його Кітті напряму.

– Це одне з моїх найбільших задоволень, – відповів він. – Крім того, алкоголь захищає від холери.

Коли він від неї йшов, то зазвичай бував п’яний, але напідпитку поводився пристойно – кумедно, але не неприємно.

Якогось вечора Волтер, повернувшись додому раніше, ніж звичайно, запросив Воддінгтона залишитися на вечерю. І тут стався курйоз. Вони з’їли суп, потім рибу, а тоді служка подав Кітті миску свіжого салату до курки.

– Боже милосердний, не їжте цього! – вигукнув Воддінгтон, коли побачив, що Кітті поклала трохи салату на свою тарілку.

– Та ми щовечора його їмо.

– Моя дружина його любить, – сказав Волтер.

Миску запропонували Воддінгтону, але той похитав головою.

– Красно дякую, але я ще не збираюся накладати на себе руки.

Волтер сухо всміхнувся й поклав собі салату. Воддінгтон більше нічого не сказав, власне, він став дивно мовчазний, і відразу після вечері пішов додому.

Вони направду їли салат щовечора. Через два дні після їхнього прибуття кухар, із властивою всім китайцям безтурботністю, подав його на вечерю, й Кітті, не подумавши, поклала собі трохи на тарілку. Волтер швидко нахилився вперед.

– Не варто тобі цього їсти. Служці клепки бракує таке подавати.

– Чому ні? – запитала Кітті, дивлячись йому просто в лице.

– Це завжди небезпечно, а нині – просто божевілля. Ти себе уб’єш.

– Мені здалося, так і задумано, – відказала Кітті.

Вона спокійно почала їсти. І сама не знала, що за показна хоробрість на неї найшла. Вона дивилася на Волтера насмішкуватими очима. Їй здалося, що він трохи зблід, але коли салат запропонували йому, то поклав трохи й собі. Кухар, побачивши, що вони не відмовилися, став подавати його щовечора, і щовечора, граючись зі смертю, вони його їли. Йшли на дурний, непотрібний ризик. Кітті, страшенно боячись підхопити хворобу, робила це, відчуваючи, що не тільки злостиво мстила Волтерові, а й насміхалася зі своїх власних глибоких страхів.

38

Наступного дня Воддінгтон, прийшовши до Фейнів по обіді, посидів недовго, а потім запропонував Кітті піти прогулятися. Від їхнього приїзду вона ще не виходила за межі двору й радо погодилася.

– Боюся, тут небагато є куди ходити, – сказав він. – Але ми піднімемося на вершину пагорба.

– Так, туди, де арка. Я бачу її з тераси.

Один зі служок відчинив для них важкі двері, й вони ступили на курну дорогу. Пройшли кілька метрів, а тоді Кітті злякано скрикнула, хапаючи Воддінгтона за руку.

– Дивіться!

– Що таке?

Біля основи паркану, що оточував двір, лежав чоловік, витягнувши ноги й закинувши руки за голову. Він був вбраний у синє лахміття й мав сплутану шевелюру, як у китайців-жебраків.

– Здається, він мертвий, – ошелешено видихнула Кітті.

– Так і є. Ходіть, краще не дивіться в той бік. Коли повернемося, я скажу, щоб його забрали.

Але Кітті дрижала так сильно, що не могла й поворухнутися.

– Я ще ніколи не бачила мертвих.

– То ліпше звикайте чимшвидше, бо ще надивитеся на них, перш ніж поїдете з цих веселих країв.

Він узяв її руку й поклав собі під лікоть. Кілька хвилин вони йшли мовчки.

– Він помер від холери? – врешті спитала вона.

– Напевно.

Вони піднялися пагорбом і підійшли до арки. Вкрита різьбленням, вигадлива й іронічна, стояла вона, наче славна пам’ятка тих країв. Вони сіли на її підніжжя лицем до широкої рівнини. Пагорб всіяли горбики могил, не рядами, а абияк, тож здавалося, що там, під землею, мертві штовхаються в тісняві. Вузенька доріжка зміїлася серед зелених рисових плантацій. Маленький хлопчик вів додому буйвола, сидячи в нього на шиї, а троє селян у крислатих брилях повільно волочили ноги, зігнувшись під тяжкою ношею. Після денної спеки було приємно посидіти на пагорбі, де відчувався легкий вечірній вітерець, а широкі простори тішили зболене серце спокоєм і легким смутком. Але Кітті не могла викинути з голови мертвого жебрака.

– Як ви можете вести розмови, сміятися й пити віскі, коли навколо вас мруть люди? – запитала вона раптом.

Воддінгтон не відповів. Він обернувся, подивився на неї й поклав руку їй на плече.

– Знаєте, тут не місце для жінки, – сказав він похмуро. – Чому ви звідси не їдете?

Вона подивилася на нього скоса з-під довгих вій, на її губах промайнула тінь усмішки.

– Я думала, за таких обставин місце дружини – біля свого чоловіка.

– Коли мене повідомили, що ви приїдете з Фейном, я страшенно здивувався. Але потім подумав, що, може, ви медсестра й стикаєтеся з таким щодня. Я очікував, що ви виявитеся однією з таких мегер, що не дають хворим спуску. В мене мало щелепа не відвисла, коли я прийшов до вас додому, а ви там сиділи й відпочивали. У вас був такий хворобливий, блідий і змучений вигляд.

– А що ви очікували від мене після дев’ятиденної мандрівки?

– У вас і тепер хворобливий, блідий і змучений вигляд, а ще, даруйте мені ці слова, глибоко нещасний.

Кітті запаленіла, бо нічого не могла з собою вдіяти, але їй вдалося досить весело засміятися.

– Мені шкода, що мій вигляд вам не подобається. А вигляд у мене може бути нещасний навіть через те, що з дванадцяти років я знаю, що мій ніс трохи задовгий. Але плекати таємну печаль – це дуже дієва штука: ви навіть не уявляєте, скільки приємних юнаків прагнули мене втішити.

Воддінгтон не відривав від неї погляду своїх синіх сяйливих очей, і Кітті знала, що він не повірив жодному її слову. І нехай, тільки б вдавав, що вірить.

– Я знав, що ви одружилися не так давно, й дійшов висновку, що ви з чоловіком шалено закохані одне в одного. Я не міг повірити, що він покликав вас із собою, але потім подумав, що ви навідріз відмовилися залишитися вдома.

– Дуже прийнятне пояснення, – відповіла вона весело.

– Так, але неправильне.

Вона чекала продовження, боячись, що ще він міг сказати, бо добре знала, який він прозорливий і що він ніколи не боїться висловлювати свої думки, але їй також дуже кортіло послухати, як він говоритиме про неї.

– Я й на хвилю не припускаю, що ви кохаєте свого чоловіка. На мою думку, він вам неприємний, не здивуюся, якщо ви його ненавидите. І точно певний, що боїтеся.

На мить Кітті відвела погляд убік. Не хотілося, щоб Воддінгтон бачив, як ці слова її зачепили.

– Підозрюю, що мій чоловік вам не дуже подобається, – відповіла вона з холодною іронією.

– Я його поважаю. Він має розум і характер, а це, повірте мені, дуже незвичне поєднання. Навряд чи ви знаєте, що він тут робить, бо, напевно, він мало чим із вами ділиться. Якщо комусь і до снаги власноруч покласти край цій епідемії, то це йому. Він лікує хворих, наводить лад у місті, намагається знезаразити питну воду. І ці місця, і його робота особливо його не тривожать, він ризикує життям двадцять разів за день. Він заткнув полковника Ю собі за пояс і має в своєму розпорядженні весь гарнізон. Він навіть трохи розтермосив міського голову, і той тепер справді старається хоч чимось зарадити. Монахині з монастиря підуть за ним на край світу. Вони вважають його героєм.

– А ви – ні?

– Зрештою, це не його робота, хіба ні? Він бактеріолог. Його сюди ніхто не кликав. На мій погляд, він тут не через співчуття до хворих китайців. От Вотсон, той був інакший. Він любив людей. Хоч і був місіонер, та йому було байдуже, хто перед ним: християнин, буддист чи конфуціанець; для нього вони були просто люди. Ваш чоловік тут не тому, що йому небайдуже, що тут від холери вимре сотня тисяч китайців; але й інтереси науки його теж не цікавлять. То чому він тут?

– Краще його самого спитайте.

– Мені цікаво бачити вас разом. Іноді я думаю, як ви поводитеся наодинці. При мені ви граєте ролі, ви обоє, і граєте збіса паскудно. Якщо це все, на що ви здатні, то ні вам, ні йому мандрівна трупа не заплатить і тридцяти шилінгів за тиждень.

– Не знаю, про що ви, – всміхнулася Кітті, хоч і знала, що він не вірить її вдаваній фривольності.

– Ви дуже вродлива жінка. Дивно, що ваш чоловік ніколи на вас і не гляне. Коли він говорить до вас, його голос стає як чужий.

– Думаєте, він мене не любить? – запитала Кітті тихо й хрипко, раптом відклавши свою фривольність убік.

– Не знаю. Чи то ви йому так огидні, що він поруч вас вкривається мурашками, чи то він палає любов’ю, яку чомусь прагне приховати. Я все питаю себе, чи не приїхали ви сюди покінчити з життям.

Кітті ще під час інциденту з салатом помітила, як стривожено глянув на них Воддінгтон і як уважно він потім їх оглядав.

– На мою думку, ви надаєте завеликого значення кільком листкам салату, – сказала вона недбало й підвелася. – Ходімо додому? Я певна, що вам хочеться віскі з содовою.

– Хай там як, а ви не героїня. Ви до смерті налякані. Ви певні, що не хочете поїхати звідси?

– А вам що до цього?

– Я б вам допоміг.

– Невже й ви вірите моєму виразові прихованої печалі? Гляньте на мене в профіль – мій ніс і справді трохи задовгий.

Він глянув на неї задумливо, а тоді в його очах з’явився лукавий, іронічний вираз, що злився з виразом надзвичайної доброти, як зливається тінь дерева, що росте на березі, з його відбитком у воді. У Кітті аж сльози виступили.

– Ви мусите залишитися?

– Так.

Вони пройшли під вигадливою аркою й спустилися з пагорба. Підійшовши до двору, побачили тіло мертвого жебрака. Воддінгтон узяв її під руку, але вона її висмикнула. Стояла й дивилася.

– Жахливо, правда?

– Що саме? Смерть?

– Так. Усе інше здається таким порожнім. Він і на людину не схожий. Дивишся на нього й не можеш повірити, що він колись був живий. Важко повірити, що ще не так давно він маленьким хлопчиком збігав зі схилу, запускаючи змія.

Вона не змогла стримати ридань, що здушили їй горло.

39

За кілька днів Воддінгтон, сидячи з Кітті й попиваючи з високої склянки віскі з содовою, почав розказувати їй про монастир.

– Абатиса – дуже непересічна жінка, – почав він. – Сестри розповіли мені, що вона належить до однієї з найзначніших французьких сімей, але не зізналися, до якої саме, – сказали, що абатисі не подобається, коли це обговорюють.

– То чому б вам не спитати її саму, раз вас це цікавить? – усміхнулася Кітті.

– Якби ви були з нею знайомі, то зрозуміли б, чому їй не можна ставити нескромних запитань.

– Вона точно непересічна людина, якщо ви її так побожно шануєте.

– Я маю передати вам від неї повідомлення. Вона попросила переказати, що хоча, звісно, вам може не захотітися ризикувати й їхати в самий епіцентр епідемії, якщо ви не проти, то вона буде рада показати вам монастир.

– Як люб’язно з її боку. Я й подумати не могла, що вона знає про моє існування.

– Я вас згадував у розмові – буваю там двічі або тричі на тиждень, просто заходжу подивитися, чи можу чимось допомогти. Та й, напевно, ваш чоловік їм про вас розповів. Будьте готові до того, що вони ним безмежно захоплюються.

– Ви католик?

Його лукаві очі зблиснули, а кумедне маленьке лице зморщилося від сміху.

– Чому ви смієтеся? – запитала Кітті.

– «Та хіба ж може бути з Назарету що добре?»[12] Ні, я не католик. Я називаю себе членом англіканської церкви, що, на мою думку, найневинніший спосіб сказати, що особливо ні в що не віриш… Коли абатиса приїхала сюди десять років тому, вона привезла з собою сімох монахинь, з яких померли четверо. Бачте, і в найкращі часи Мей-тан-фу – не курорт. Вони живуть просто в центрі міста, в найбіднішому районі, тяжко працюють і не мають відпусток.

– То їх там тепер разом із абатисою тільки четверо?

– Ой, ні, інші приїхали замість померлих. Тепер їх шестеро. Коли одна з них померла від холери на початку моровиці, з Кантона приїхали ще дві монахині.

Кітті злегка зіщулилася.

– Вам холодно?

– Та ні, просто хтось пройшовся по моїй могилі.

– Коли вони їдуть із Франції, то їдуть назавжди. Місіонери-протестанти час від часу дістають річні відпустки. Мені завжди здавалося, що саме це – найважче. Ми, англійці, не надто прив’язані до своєї землі, ми почуваємося як удома в будь-якому куточку світу, але французи, напевно, мають зі своєю країною мало не фізичний зв’язок. На чужині їм ніколи не буває по-справжньому комфортно. Мене завжди зворушувало те, що ці жінки пішли на таку жертву. Хоча, напевно, якби я таки був католик, то сприймав би це як належне.

Кітті холодно на нього глянула. Вона все не могла збагнути, чи було почуття, з яким він говорив, вдаваним. Він випив немало віскі й, напевно, був не дуже тверезий.

– Поїдьте, подивіться самі, – сказав він з добродушною насмішкою, швидко прочитавши її думки. – Це далеко не так небезпечно, як їсти помідор.

– Якщо ви не боїтеся, то й мені немає чого боятися.

– Мені здається, вас це розважить. У них там наче шматочок Франції.

40

Річку вони перетнули в сампані.[13] На пристані на Кітті чекав паланкін, у якому її несли по пагорбу до воріт біля води. Через ці ворота кулі ходили по воду, тож вони поспішали туди-сюди з великими відрами на коромислах, розплескуючи її на дорогу, таку мокру, наче після зливи. Носії паланкіна різко гукали їм розступитися.

– Звісно, торгівля зупинилася, – сказав Воддінгтон, що йшов поруч неї. – Зазвичай тут довелося б проштовхуватися між кулі, що носять товар до джонок.

Вулиця була вузька й звивиста, так що Кітті зовсім втратила відчуття напрямку. Багато крамниць були зачинені. За свою мандрівку від пароплава вона звикла до засміченості вулиць у китайських містах, але тут за багато тижнів назбиралися купи покидьків та сміття, і смерділо так нестерпно, що довелося прикласти до лиця хусточку. Проїжджаючи через китайські поселення, вона соромилася пильних поглядів натовпу, але тепер помітила, що на неї якщо й дивилися, то байдуже. Нечисленні перехожі, що старалися триматися подалі одне від одного, йшли у своїх справах, злякані й апатичні. Коли-не-коли, проминаючи будинок, вони чули удари гонга й різкий, затяжний лемент невідомого інструмента. За цими зачиненими дверима лежав покійник.

– Ось ми й на місці, – нарешті сказав Воддінгтон.

Паланкін опустили біля маленьких дверей у довгій білій стіні, над якими висів хрест, і Кітті зійшла. Воддінгтон калатав у дзвоника.

– Не очікуйте ніяких пишнот, знаєте. Вони бідні до сліз.

Двері відчинила китайська дівчинка і, почувши від Воддінгтона кілька слів, провела їх у маленьку кімнату збоку від коридору. В ній стояв великий стіл, вкритий цератою в клітинку, а обабіч стін – прості дерев’яні стільці. В кінці кімнати – гіпсова статуя Діви Марії.

За хвилю зайшла монахиня, низенька й пухкенька, з простецьким лицем, червоними щоками й веселими очима. Воддінгтон, представивши їй Кітті, назвав її сестрою Сен-Жозеф.

– C’est la dame du docteur?[14] – запитала вона, сяючи усмішкою, а тоді додала, що абатиса приєднається до них за хвилину.

Сестра Сен-Жозеф англійської не знала, а Кітті французькою розмовляла погано, але Воддінгтон говорив вільно, швидко, хоч і з помилками, він безперестанку жартував, так що добродушна монахиня заходилася сміхом. Її веселість дуже здивувала Кітті. Вона думала, що віряни завжди серйозні, тож ця дитяча веселість розчулила її.

41

Двері відчинилися – Кітті здалося, що вони похитнулися самі собою, й у маленьку кімнату зайшла абатиса. На якусь мить вона затрималася на порозі, і на її вустах майнула усмішка, коли глянула на усміхнену сестру та Воддінгтонове зморщене, клоунське обличчя. А тоді ступила вперед і простягнула Кітті руку.

– Місіс Фейн? – легенько вклонилася вона. Абатиса говорила англійською з відчутним акцентом, але з правильною вимовою. – Мені дуже приємно познайомитися з дружиною нашого доброго, сміливого лікаря.

Кітті відчувала, як абатиса оцінює її довгим, відвертим поглядом, таким відвертим, що він не здавався грубим; відчувалося, що справа цієї жінки – складати враження про інших і що їй і на думку не спадало з цим ховатися. Зі сповненою гідності привітністю вона жестом запросила гостей сісти і сіла сама. Сестра Сен-Жозеф, яка й досі всміхалася, але нічого не казала, стояла збоку, трохи позаду від абатиси.

– Я знаю, що ви, англійці, любите чай, – сказала абатиса, – тож я розпорядилася, щоб його принесли. Але мушу перепросити, якщо його подадуть на китайський манер. Я знаю, що містер Воддінгтон віддає перевагу віскі, але, боюся, цим я не можу його пригостити.

Вона всміхнулася, і в її серйозних очах зблиснуло лукавство.

– Годі вам, ma mère, як вас послухати, то я гіркий п’яниця.

– Якби ж то ви могли сказати, що ніколи не п’єте, містере Воддінгтон.

– Можу сказати, що ніколи не п’ю, хіба щоб напитися.

Абатиса засміялася й переклала ці зухвалі слова французькою для сестри Сен-Жозеф. Вона скинула на Воддінгтона довгим, сповненим симпатії поглядом.

– Ми мусимо заплющувати очі на звички містера Воддінгтона, бо кілька разів, коли в нас взагалі не було грошей і ми не знали, як нагодувати своїх сиріт, містер Воддінгтон прийшов нам на допомогу.

Дівчинка, що відчинила їм двері, тепер увійшла, несучи тацю з китайськими чашками, чайником і маленькою тарілкою французьких печивок, медленок.

– Ви мусите скуштувати медленки, – сказала абатиса, – бо сестра Сен-Жозеф сама їх спекла сьогодні вранці.

Вони стали розмовляти про буденні речі. Абатиса запитала Кітті, як довго та прожила в Китаї й чи дуже її втомила дорога з Гонконгу, чи бувала вона у Франції й чи не виснажує її тутешній клімат. Розмова була звичайна, хоч і дружня, але за таких умов набула своєрідної гостроти. У кімнаті було дуже тихо, не вірилося, що вони перебували в серці людного міста. Тут панував спокій. Але за стінами монастиря лютувала моровиця, і людей, нажаханих і розбурханих, тримала в шорах сильна рука солдата, що сам був наполовину бандит. За стінами монастиря лазарет був повний хворих і вмирущих солдатів, і з сиріт, якими опікувалися монахині, покинула цей світ четвертина.

Кітті, сама не знаючи, чим вражена, оглядала серйозну пані, що ставила їй ці люб’язні запитання. Білину її вбрання порушувало тільки червоне серце, вишите на грудях. Середнього віку, сорок чи п’ятдесят їй – неможливо було сказати, – її бліде обличчя майже не помережали зморшки, і складалося враження, що вона вже не молода, переважно через її величаву поставу, її впевнену манеру та худорбу її сильних красивих рук. Вона мала витягнуте лице, великий рот і великі рівні зуби, ніс хоч і немаленький, та зграбний, але саме очі, під тонкими чорними бровами, надавали її обличчю напруженого, трагічного виразу. Вони були дуже великі, чорні й не те щоб холодні – спокійні, уважні, на диво заворожливі. Коли вперше глянеш на абатису, відразу думаєш, яка вона вродлива була в юності, але за мить розумієш, що вона з тих жінок, чия краса, залежно від характеру, розквітає з віком. Вона мала глибокий, низький і рівний голос, і хоч англійською, хоч французькою говорила повільно. Але найразючішою її рисою була владність, змішана з християнським милосердям; відчувалося, що вона призвичаєна керувати. Вона сприймала послух за належне, але смиренно. Неможливо було не помітити, як глибоко вона усвідомлювала авторитет церкви, на яку спиралася. Але Кітті припустила, що, попри строгість, до людських слабкостей вона ставилася з людською поблажливістю, а варто було побачити усмішку, з якою вона слухала Воддінгтона, який без упину верз нісенітниці, відразу ставало зрозуміло, що вона не позбавлена живого почуття гумору.

Але була в неї така риса, яку Кітті невиразно відчувала, але не могла назвати. Щось, що, попри люб’язність абатиси та її бездоганні манери, примушувало Кітті почуватися, наче незграбна школярка, і тримало її на відстані.

42

– Monsieur ne mange rien,[15] – сказала сестра Сен-Жозеф.

– У мосьє через маньчжурську кухню зіпсувався смак, – відповіла абатиса.

Сестра Сен-Жозеф перестала всміхатися й манірно скривилася. Воддінгтон, із лукавими чортиками в очах, узяв ще одне печиво. Кітті не зрозуміла цього обміну репліками.

– Щоб довести, які ви до мене несправедливі, ma mère, я переб’ю собі апетит перед чудовою вечерею, що мене чекає.

– Якщо місіс Фейн хотілося б оглянути монастир, я радо все їй тут покажу. – Абатиса звернулася до Кітті з усмішкою. – Перепрошую, що ви побачите його зараз, коли в нас такий безлад. Роботи багато, а сестер не вистачає. Полковник Ю наполіг, щоб ми віддали лазарет хворим солдатам, тож нам довелося перетворити їдальню на лазарет для наших сиріт.

Вона пропустила Кітті вперед, і вони, в супроводі сестри Сен-Жозеф та Воддінгтона, пішли прохолодними білими коридорами. Спочатку зайшли у велику кімнату без меблів, де група дівчаток-китаянок працювала над вигадливими вишивками. Вони підвелися, коли гості увійшли, й абатиса показала Кітті зразок їхньої роботи.

– Ми не припиняємо занять незалежно від епідемії, бо це відволікає їх від думок про небезпеку.

Далі вони зайшли до другої кімнати, в якій молодші дівчата вправлялися в простому шитті, підрубуванні подолів і приживлянні, а в третій кімнаті були лише наймолодші діти, якими опікувався монастир. Вони шумно гралися й, коли абатиса зайшла в кімнату, зібралися навколо неї, крихітки двох-трьох років, з чорними вузькими очима й смоляним волоссям, вони хапали її за руки, ховалися в її широких спідницях. Чарівна усмішка осяяла її серйозне обличчя, вона гладила їхні маківки, вимовляла якісь жартівливі слова, в яких Кітті, не розуміючи китайської, відчула ласку. Її трохи пересмикнуло – їй ці малі миршаві діти, вбрані однаково, з жовтуватою шкірою й пласкими носами, мало скидалися на людських дітей. Вони викликали в неї огиду. Але абатиса стояла поміж них, як втілення самого Милосердя. Коли вона вирішила піти з кімнати, вони не хотіли її відпускати, чіплялися за неї, так що їй довелося, всміхаючись і примовляючи, легенько відчіпляти їх від себе. Хай там як, а малюки не бачили в цій знатній пані нічого страхітливого.

– Ви, звісно, розумієте, – сказала абатиса, коли вони йшли іншим коридором, – вони стали сиротами тільки тому, що їхні батьки захотіли їх позбутися. Ми даємо їм трохи грошей за кожну дитину, яку нам приносять, інакше вони не завдавали б собі клопоту, просто прикінчували б їх. – Вона звернулася до сестри. – Сьогодні приносили нових? – запитала вона.

– Чотирьох.

– Тепер, коли в місті моровиця, люди більш ніж раді позбутися цих непотрібних дівчаток.

Абатиса показала Кітті спальні, а потім вони пройшли повз двері з написом «Інфірмерія».[16] Кітті почула стогін, гучні крики й волання, наче за дверима мучилися від болю якісь нелюдські істоти.

– Я не стану показувати вам лазарет, – сказала абатиса своїм спокійним тоном. – Навряд чи вам захочеться на таке дивитися. – Їй майнула думка. – А лікар Фейн зараз тут?

Вона запитально глянула на сестру, й та, весело всміхаючись, відчинила двері й прослизнула всередину. Кітті відхитнулася – з-за відчинених дверей цей жахливий шум зазвучав ще гучніше. Сестра Сен-Жозеф повернулася до них.

– Ні, він уже пішов, але повернеться пізніше.

– Як там номер шість?

– Помер, pauvre garçon.[17]

Абатиса перехрестилася, і її губи заворушилися в безмовній молитві.

Вони пройшли повз дворик, і Кітті побачила дві довгі фігури, що лежали поруч на землі, вкриті шматком синьої тканини. Абатиса звернулася до Воддінгтона:

– Нам так бракує ліжок, що доводиться класти по двоє пацієнтів на одне, і тоді ж, коли хворий помирає, його треба відразу ж забрати, щоб покласти на його місце когось іншого. – Але потім вона всміхнулася до Кітті. – Тепер покажемо вам нашу каплицю. Ми дуже нею пишаємося. Недавно один наш друг із Франції надіслав нам статую Діви Марії натуральної величини.

43

Каплиця виявилася просто довгою кімнатою з низькою стелею, побіленими стінами й рядами соснових лавок. Углибині – вівтар з алебастровою статуєю, помальованою грубуватими кольорами, дуже яскравою, новою, кричущою. За нею висіла картина олією із зображенням розп’яття й обома Маріями біля підніжжя хреста в глибокій скорботі. Малюнок був невдатний, а темні барви вибрані оком, нечутливим до краси кольору. Стіни помальовані зображеннями кальварій,[18] зробленими тією самою невмілою рукою. Каплиця виглядала незугарною й грубою.

Увійшовши, монахині опустилися на коліна проказати молитву, а коли підвелися, абатиса знову почала розмову з Кітті.

– Дорогою сюди все, що може розбитися, розбивається, але ця статуя – подарунок благодійника – прибула з Парижа без найменшого пошкодження. Це чудо, не інакше.

Воддінгтонові лукаві очі зблиснули, але він припнув язика.

– Вівтарну картину та кальварії намалювала одна з наших сестер, сестра Сен-Ансельм. – Абатиса перехрестилася. – Вона була справдешня художниця. На жаль, її забрала моровиця. Хіба ви не погодитеся, що вони дуже гарні?

Кітті щось пробурмотіла на знак згоди. На вівтарі лежав букет із паперових квітів, а свічники були аж надто вигадливі.

– Нас удостоїли дозволу тримати тут Святі Дари.

– Справді? – сказала Кітті, нічого не зрозумівши.

– У такі тяжкі часи нас це дуже втішає.

Вони вийшли з каплиці й тим самим шляхом повернулися до кімнати, в якій сиділи спочатку.

– Хочете, перш ніж піти, побачити малят, яких принесли зранку?

– Дуже, – відповіла Кітті.

Абатиса повела їх у крихітну кімнатку з іншого боку коридору. На столі, під покривалом, щось ворушилося. Сестра відхилила покривало й показала чотирьох крихітних голеньких немовлят. Вони були червоні й безперестанку кумедно смикали ніжками й ручками, їхні незвичні китайські личка корчили дивні гримаси. Наче не людські діти, а небачені тваринки невідомих порід, та все одно щось у їхньому вигляді було незвично зворушливе. Абатиса дивилася на них і радісно всміхалася.

– Здається, жвавенькі. Іноді немовлят приносять сюди просто помирати. Звісно, ми хрестимо їх, щойно беремо до себе.

– Лікар буде ними задоволений, – сказала сестра Сен-Жозеф. – Він, напевно, годинами може гратися з дітьми. Коли вони плачуть, варто йому лише взяти їх на руки й так зручно вмостити на згині ліктя, що вони аж сміються від утіхи.

А тоді Кітті й Воддінгтон опинилися біля дверей. Кітті щиро перепросила абатису за клопіт. Та вклонилася поблажливо, але водночас люб’язно й статечно.

– Була дуже рада знайомству. Ви навіть не уявляєте, як нас виручив ваш чоловік. Його нам Бог послав. Добре, що ви з ним приїхали. Напевно, йому дуже допомагає, що вдома його чекає ваша любов і ваше… ваше миле личко. Дбайте про нього, не дозволяйте йому перенапружуватися. Дбайте про нього заради всіх нас.

Кітті запаленіла. Вона не знала, що сказати. Абатиса простягнула руку, й, потискаючи її, Кітті відчувала на собі погляд цих холодних проникливих очей, які дивилися на неї байдуже, та все ж наче з глибоким розумінням.

Сестра Сен-Жозеф зачинила за ними двері, й Кітті сіла в паланкін. Вони рушили в зворотну дорогу вузькими звивистими вуличками. Воддінгтон щось сказав, Кітті не відповіла. Він обернувся, але бічні завіси на паланкіні були завішані, тож він її не побачив. Далі він ішов мовчки. Але коли вони підійшли до річки й вона вийшла, він із подивом побачив, як з її очей котяться сльози.

– Що таке? – запитав він, стривожено скривившись.

– Нічого. – Вона постаралася всміхнутися. – Так, дурниці.

44

Знову на самоті в убогій кімнаті померлого місіонера, лежачи на шезлонгу, зверненому до вікна, зупинивши невидющий погляд на храмі, що через річку (тепер, коли опускавалася вечір, – він знову неземний і прекрасний), Кітті силкувалася дати лад своїм почуттям. Вона й подумати не могла, що цей візит до монастиря так її розбурхає. Вона поїхала з цікавості – нудилася від безділля, та й, стільки днів вдивляючись в обнесене мурами місто на другому березі річки, хотіла хоч одним оком глянути на його загадкові вулиці.

Але, переступивши поріг монастиря, вона наче перенеслася в інший світ, світ поза часом і простором. Здавалося, що в тих порожніх аскетичних кімнатах, серед простих білих стін гуляв якийсь незбагненний, містичний дух. Капличка, така негарна й неоковирна, була жалюгідна в своїй грубості; вона мала те, чого бракувало величним соборам з вітражними вікнами й картинами, – смиренність, і віра, яка її прикрашала, любов, з якою вона була облаштована, наділили її делікатною душевною красою. Та методичність, з якою монахині й далі продовжували роботу в розпалі моровиці, показувала їхню незворушність перед лицем небезпеки та практичність, власне кажучи, майже іронічну, що глибоко вражало. У вухах Кітті досі бриніли ті жахливі звуки, що вона почула, коли сестра Сен-Жозеф на якусь хвилю прочинила двері в лазарет.

А ще вона не очікувала від них таких слів про Волтера. Спочатку від сестри, а тоді й від самої абатиси, та й їхній тон, коли вони його хвалили, був дуже лагідний. Дивно, але Кітті аж запишалася чоловіком, коли почула, що вони про нього такої високої думки. Воддінгтон теж розповідав їй дещо про його роботу, але монахині хвалили не тільки його компетентність (вона знала, що в Гонконзі Волтера вважали розумним) – вони згадували про його дбайливість і лагідність. Авжеж, він умів бути лагідним. Не знайти кращого лікаря для хворих – він надто інтелігентний, щоб дратуватися, а його дотик приємний, прохолодний, заспокійливий. Здавалося, він умів якимись чарами лише своєю присутністю полегшувати страждання. Вона знала, що більше ніколи не побачить у його очах той вираз прихильності, до якого так звикла, що стала вважати просто нестерпним. Тепер вона знала, яка величезна була його здатність любити; якимось дивним чином він наділяв своєю любов’ю цих нещасних хворих, яким більше ні до кого було звернутися. Кітті не відчувала ревнощів, тільки порожнечу; наче в неї забрали опору, до якої вона звикла так сильно, що перестала її помічати, а тепер вона схилилася під власною вагою.

До себе Кітті відчувала тільки зневагу за те, що колись гордувала Волтером. Він не міг не знати, якої вона була про нього думки, і прийняв її оцінку, не озлобившись. Вона була дурепа, й він про це знав, але не зважав на це, бо кохав її. Тепер вона не мала до нього ні ненависті, ні неприязні, а швидше страх і збентеження. Вона не могла не визнати, що він мав дивовижні риси, іноді вона навіть думала, що в нього є якась дивна й неприваблива величність; дивно, що вона не змогла його покохати, але й досі любила чоловіка, жалюгідність якого тепер так чітко усвідомлювала. Провівши стільки довгих днів у нескінченних роздумах, вона точно оцінила Чарлі Таунсенда – він звичайнісінька посередність, примітивна людина. Якби ж вона могла вирвати з серця кохання, що й досі в ньому жевріло! Вона старалася не думати про нього.

Воддінгтон теж був високої думки про Волтера. Тільки вона була сліпа до його чеснот. Чому? Бо він її кохав, а вона його – ні. Що це за вада людського серця – зневажати людину за її кохання? Але Воддінгтон зізнався, що йому не подобається Волтер. Й іншим чоловікам так само. А от монахині, безсумнівно, в нього мало не закохалися. З жінками він був інакший – попри сором’язливість, у ньому відчувалася витончена доброта.

45

Та все-таки найбільше її зворушили монахині. Сестра Сен-Жозеф, з її веселим обличчям і рум’яними, наче яблука, щоками, яка приїхала в Китай разом із абатисою та кількома іншими монахинями десять років тому й бачила, як одна за одною її товаришки помирали від хвороб, нужди та туги за домом, і все одно залишалася веселою й радісною. Звідки вона черпала цей наївний і чарівний гумор? А абатиса. Кітті уявила її поруч себе й знову відчула смиренність і засоромленість. Така проста й невимушена, вона мала вроджену гідність, що викликала щирий захват; неможливо уявити, щоб хоч хтось непоштиво з нею повівся. Тим, як підвелася, кожним маленьким жестом та інтонацією відповідей сестра Сен-Жозеф проявляла глибоку покору; а в голосі Воддінгтона, зазвичай фривольного й довгоязикого, відчувалося, що він почувався ні в сих ні в тих. Кітті спало на думку, що їй зовсім не обов’язково було знати, що абатиса походить з однієї з найвидатніших сімей Франції – її манера поводитися виказувала в ній родовитість, а також владність людини, яка й подумати не може, що її можна не послухатися. Абатиса, наділена водночас поблажливістю знатної дами й смиренністю святої. На її сильному, вродливому обличчі лежить відбиток пристрасної суворості; і при цьому вона випромінює дбайливість та лагідність, через яку ті малі діти збираються коло неї й щебечуть без страху, певні її глибокої прихильності. Коли вона дивилася на тих чотирьох новонароджених, її лице осяяла радісна, а все ж глибокодумна усмішка – наче сонячний промінь на дикому, далекому пустирі. Слова, які сестра Сен-Жозеф так мимохідь сказала про Волтера, дивно розчулили Кітті; вона знала, як відчайдушно йому хотілося мати дитину, але через його стриманість вона й подумати не могла, що він здатен без сорому проявляти до дітей чарівну й пустотливу ніжність. Мало не всі чоловіки з дітьми поводяться незграбно й невміло. Яка він дивна людина!

Але на цих зворушливих переживаннях лежала тінь (ложка дьогтю в бочці меду), виразна й прикра, яка її бентежила. У спокійній веселості сестри Сен-Жозеф, а надто – в бездоганній поштивості абатиси Кітті відчула гнітючу відчуженість. Вони були привітні й навіть сердечні, але водночас щось тримали при собі, вона не знала, що саме, отож гостро відчувала, що вона для них – чергова незнайомка. Між нею й ними стояв бар’єр. Вони говорили іншою мовою не тільки у звичайному сенсі, а й у переносному. І коли за Кітті зачинилися двері, вона відчувала, що монахині геть викинули її з голови, відразу повернувшись до своїх покинутих справ, наче її й зовсім ніколи не було. Таке відчуття, наче їй немає дороги не лише в той маленький бідний монастир, а й у якийсь загадковий сад, у якому панує дух, що за ним тужила всім своїм єством. Раптом вона відчула себе такою самотньою, як ніколи раніше. Тому вона тоді розплакалася.

А тепер, втомлено відкидаючи назад голову, вона зітхнула:

– Ох, яка я нікчемна.

46

Того вечора Волтер повернувся додому трохи раніше, ніж зазвичай. Кітті лежала на шезлонгу біля прочиненого вікна. Було майже темно.

– Не хочеш увімкнути лампу? – запитав він.

– Служки принесуть її, коли вечеря буде готова.

Він завжди говорив до неї досить невимушено, про якісь дрібниці, наче з доброю знайомою, і нічого в його манері не виказувало приховуваної в серці злоби. Він ніколи не дивився їй в очі й ніколи не всміхався. І завжди поводився бездоганно чемно.

– Волтере, що, на твою думку, ми робитимемо, якщо переживемо епідемію?

Він почекав якусь мить, перш ніж відповісти. Їй не було видно його обличчя.

– Я про це не думав.

Колись давно вона легковажно висловлювала те, що було на язиці, їй і на думку не спадало зважити свої слова, перш ніж говорити, але тепер вона його боялася й відчувала, як дрижать губи, а серце неприємно гупає.

– Я сьогодні побувала в монастирі.

– Я чув.

Вона силувала себе говорити, хоча слова давалися їй важко.

– Ти справді хотів, щоб я померла, коли привіз мене сюди?

– На твоєму місці я не ворушив би минулого, Кітті. Не варто це обговорювати, ліпше про все забути.

– Але ж ти не забув, і я теж не забула. Я багато думала, відколи приїхала сюди. Ти вислухаєш мене?

– Певна річ.

– Я дуже погано з тобою повелася. Я зрадила тебе.

Він стояв як укопаний. Його непорушність здавалася дивно жаскою.

– Не знаю, чи ти мене зрозумієш. Для жінки таке не має великого значення, коли вже все позаду. Напевно, жінкам не зрозуміти погляд чоловіка на такі справи. – Вона говорила уривчасто, голосом, що їй самій здавався чужим. – Ти знав, яка Чарлі людина, й знав, що він зробить. Що ж, ти мав слушність. Він нікчемний. Напевно, я не закохалася б у нього, якби не була так само нікчемна. Я не прошу мене пробачити. Я не прошу любити мене так, як ти любив мене колись. Але хіба ми не можемо бути друзями? Коли навколо нас тисячами мруть люди, а монахині в монастирі…

– А вони тут до чого? – урвав її він.

– Я не можу чітко пояснити. Коли я там сьогодні була, в мене з’явилося таке дивне відчуття. Здається, це все має велике значення. Відбуваються такі жахіття, а їхня самопожертва така неймовірна. Так безглуздо, так несумірно, якщо ти розумієш, про що я, перейматися через те, що якась дурепа тебе зрадила. Я надто нікчемна й малозначна, щоб ти про мене думав.

Він не відповів, але й не відійшов, наче чекав, що вона продовжить.

– Містер Воддінгтон і монахині дуже тебе хвалили. Я пишаюся тобою, Волтере.

– Це – новина, раніше ти мене зневажала, що – вже ні?

– Хіба ти не знаєш, що я тебе боюся?

Він знову помовчав.

– Я тебе не розумію. Не можу збагнути, чого ти хочеш.

– Для себе – нічого. Я тільки хочу, щоб ти був хоч трохи не такий нещасний.

Вона відчула, як він заціпенів, і, коли він відповів, його голос прозвучав дуже холодно.

– Ти помиляєшся, думаючи, що я нещасний. У мене забагато роботи, щоб часто про тебе думати.

– Мені спало на думку – може, монахині дозволять мені працювати в монастирі. Їм дуже бракує людей, і якщо я зможу хоч чимось допомогти, то буду дуже їм вдячна.

– Це нелегко й неприємно. Сумніваюся, що це довго тебе розважатиме.

– Ти так глибоко зневажаєш мене, Волтере?

– Ні. – Він завагався й тоді відповів дивним голосом: – Я зневажаю себе.

47

Вони повечеряли. Як завжди, Волтер сидів біля лампи й читав. Він читав щовечора, аж доки Кітті лягала спати, а тоді йшов у лабораторію, яку облаштував в одній із порожніх кімнат. Там він працював до пізньої ночі. Спав він мало – був зайнятий якимись невідомими їй експериментами. Він їй нічого не розповідав про свою роботу; але навіть раніше не любив про це розводитися – він від природи не був говіркий. Вона глибоко задумалася над його словами – їхня розмова ні до чого не привела. Вона так мало його знала, що не була певна, казав він правду чи ні. Невже тепер, коли його існування для неї таке відчутне й зловісне, вона зовсім перестала для нього існувати? Можливо, розмови з нею, які колись його розважали, бо він її кохав, тепер його просто знуджують? Ця думка їй гірчила.

Вона глянула на нього. У світлі від лампи його профіль вимальовувався чітко, наче камея. Дуже витончене лице з правильними, гарними рисами, але більш ніж суворе – похмуре: ця його непорушність – тільки погляд переходить із рядка на рядок – її дивно лякала. Хто б міг подумати, що це кам’яне обличчя в миті пристрасті стає таким ніжним? А вона про це знала й бридила цим. Дивно – він і вродливий, і чесний, надійний та обдарований, а все одно вона не могла його полюбити. Добре хоч більше не доведеться терпіти його ласк.

Він не відповів, коли вона запитала, чи, примушуючи її сюди приїхати, він справді хотів її вбити. Ця його таємниця її і заворожує, і лякає. Він такий дивовижно добрий; важко повірити, що він мав такий диявольський намір. Напевно, він це сказав, тільки щоб її налякати й відомстити Чарлі (що дуже схоже на його знущальний гумор), а тоді з упертості чи боязні виглядати бовдуром вирішив не змінювати свого рішення.

Так, він сказав, що зневажає себе. Що він мав на увазі? Кітті знову глянула на його спокійне, холодне обличчя. Він її зовсім не помічав, наче її й не було в кімнаті.

– За що ти себе зневажаєш? – запитала вона, заледве розуміючи, що сказала це вголос, наче продовжуючи перервану розмову.

Він опустив книжку й задумливо на неї подивився. Наче збирав розсіяні в далеких далях думки.

– За те, що кохав тебе.

Вона запаленіла й відвернулася. Не могла витримати його холодного, невідривного й оцінювального погляду. Вона зрозуміла, що він мав на увазі. Якийсь час помовчала, а тоді відповіла.

– Мені здається, що ти до мене несправедливий, – сказала вона. – Нечесно звинувачувати мене в тому, що я була дурненька, порожня й груба. Мене так виховали. Усі дівчата, яких я знаю, такі… Це як докоряти людині, що не має музичного слуху, за те, що їй нудно на симфонічному концерті. Чи справедливо звинувачувати мене в тому, що ти приписував мені риси, яких я не мала? Я ніколи не намагалася обманути тебе, вдаючи з себе таку, якою не була. Я просто була гарненька й весела. На вуличному ярмарку купують не перлове намисто чи соболяче манто, а бляшану дудку й іграшкову кульку.

– Я тебе не звинувачую.

У нього був втомлений голос. Він почав її трохи дратувати. Чому він не міг зрозуміти те, що їй раптом стало так ясно, збагнути, що поруч з усім тим жахом смерті, в тіні якого вони жили, й поруч зачудування красою, яку їй пощастило краєм ока побачити того дня, їхні власні справи – дрібні й незначущі? Чи справді мало значення, що якась дурепа порушила подружню вірність, і чому її чоловік, який щодня один на один стикається з небуттям, має звертати на це увагу? Дивно, що Волтер, наділений таким розумом, позбавлений відчуття сумірності. Він вдягнув ляльку в розкішне вбрання, поставив у святилищі й боготворив її, а тоді виявив, що лялька набита тирсою, через те він не може пробачити ні собі, ні їй. Душа в нього зранена. Він жив вигадкою, а коли дійсність зруйнувала вигадку, вирішив, що зруйноване його життя. Так і є: він не може пробачити їй, бо не в змозі пробачити собі.

Їй здалося, що вона почула, як він тихо зітхнув, і швидко на нього зиркнула. Її осяяла раптова думка, що дуже її вразила. Вона заледве стрималася, щоб не скрикнути.

Може, йому боліло – як це називається – розбите серце?

48

Увесь наступний день Кітті думала про монастир, а зранку, рано, незабаром після того, як Волтер пішов, взяла з собою аму, щоб домовитися про паланкіни, переправилася через річку. На світ тільки благословилося, й китайці, що скупчилися на поромі, хтось – у синьому бавовняному селянському вбранні, хтось – у респектабельних чорних кімоно, були дивно схожі на мертві душі, яких водою відносить у царство тіней. А ступивши на берег, вони якийсь час збентежено стояли на пристані, наче не знали, куди йти, а потім потроху, по двоє, по троє, стали підніматися пагорбом.

Тієї години вулиці були порожні, тож воно більше, ніж будь-коли, здавалося містом мертвих. Перехожі йшли, заглиблені в думки, так що майже скидалися на привидів. На небі – ні хмаринки, ще ласкаве сонце заливає все божественними променями. Того блаженного, свіжого, усміхненого ранку було важко уявити, що місто задихається, здушене темними кігтями моровиці, як людина, чиє життя забирають руки маніяка. Неймовірно, що природа (з блакиттю неба, чистою, наче дитяче серце) така байдужа до людей, що корчаться в агонії й умирають, охоплені страхом. Коли паланкіни опустили біля дверей монастиря, жебрак підвівся з землі й попросив у Кітті милостиню. Він мав на тілі вицвіле безформне ганчір’я, наче витягнуте з купи сміття, і крізь дірки проглядалася його шкіра, жорстка, груба й засмагла, наче козляча шкура; його голі ноги були худі, як палиці, а голова, з шапкою сплутаного сивого волосся, впалими щоками й безумними очима – як у божевільного. Кітті нажахано від нього відвернулася, і носії паланкіна грубим тоном стали його відганяти, але він був настирливий, і, щоб позбутися його, Кітті дала йому трохи дрібних.

Двері відчинилися, й ама пояснила, що Кітті хоче побачитися з абатисою. Її знову завели в холодну кімнатку, де, здавалося, ніколи не відчиняли вікно, й вона сиділа там так довго, що почала думати, чи, бува, не забули переказати її повідомлення. Аж тут нарешті увійшла абатиса.

– Маю перепросити вас за те, що змусила так довго дожидатися, – сказала вона. – Я вас не чекала й була зайнята.

– Це ви мені даруйте, що завдаю вам клопоту. Здається, я прийшла в незручний час.

Абатиса всміхнулася їй, суворо, але лагідно, й запросила сісти. Проте Кітті помітила, що очі в неї спухлі. Вона плакала. Кітті здивувалася, бо в неї склалося враження, що абатису не надто тривожать земні жалі.

– Напевно, щось сталося, – запинаючись, сказала вона. – Може, мені піти? Я можу прийти іншим разом.

– Ні, ні. Розкажіть, чим я вам можу допомогти. Просто… просто одна з наших сестер померла вчора вночі. – Голос у неї задрижав, очі сповнилися слізьми. – Журитися за нею грішно – я знаю, що її добра, щира душа полетіла просто на небо; вона була свята жінка; але завжди важко долати слабкість. Боюся, іноді почуття беруть гору.

– Мені так шкода, так страшенно шкода, – сказала Кітті й схлипнула зі щирим співчуттям.

– Ця сестра була одна з тих, що приїхали зі мною з Франції десять років тому. Тепер нас залишилося тільки троє. Пам’ятаю, як ми стояли невеличкою групкою на кінці корабля (чи як це називається – на носі?), коли відпливали від гавані в Марселі, і побачили золоту фігуру святої Марії Милостивої, і разом проказали молитву. Відколи пішла в монахині, я найбільше хотіла дістати дозвіл поїхати в Китай, але, коли рідний берег став віддалятися, не могла стриматися й заплакала. Я ж була їхня абатиса – не дуже добрий приклад подавала своїм донькам. А тоді сестра Френсіс Ксав’є – так звали сестру, що вчора померла, – взяла мене за руку й сказала не журитися, бо, хай де ми є, там і Франція, там і Бог.

Суворе й вродливе обличчя скривилося від простого людського горя й намагання стримати сльози, чужі її вірі й переконанням. Кітті відвела погляд. Вона відчувала, що негарно дивитися на цю боротьбу.

– Я написала її батькові. Вона, як і я, – єдина дитина в сім’ї. Вони рибалки з Бретані, для них це буде тяжкий удар. Ох, коли вже скінчиться ця жахлива епідемія? Двоє з наших дівчаток занедужали сьогодні зранку, й нічого, крім дива, їх не врятує. У цих китайців слабкий імунітет. Втрата сестри Сент-Френсіс дуже тяжка. Стільки роботи, а нас тепер іще менше. Наші сестри з інших китайських монастирів рвуться приїхати, напевно, будь-хто з нашого ордену віддав би все на світі (от тільки в них нічого немає), аби лиш приїхати, але це майже певна смерть, тож, доки ми ще в змозі впоратися самі, я не згодна наражати інших на небезпеку.

– Це мене заохочує, ma mère, – сказала Кітті. – Я відчувала, що прийшла в дуже невдалий час. Минулого разу ви сказали, що сестри не можуть справлятися з роботою, тож я подумала, може, ви дозволите мені приходити й допомагати. Мені байдуже, що робити, тільки б бути корисною. Я буду вдячна, якщо ви доручите мені хоч підлогу мити.

Абатиса здивовано всміхнулася, й Кітті вразив її мінливий гумор, з яким вона могла так легко змінювати настрій.

– Мити підлогу немає потреби. Це так-сяк роблять сироти. – Вона змовкла і добросердо глянула на Кітті. – Дитя моє любе, хіба ви не думаєте, що зробили досить, приїхавши сюди зі своїм чоловіком? Не всі дружини на це наважуються. Чи може бути для вас краще заняття, крім як забезпечувати для нього спокій і комфорт, коли він повертається додому після робочого дня? Повірте мені, в такі моменти він потребує всієї вашої любові й уваги.

Кітті не могла без зусиль глянути в очі абатисі, що оглядала її суворо, але водночас із іронічною добротою.

– Мені немає що робити з ранку й до вечора, – відповіла Кітті. – Тут стільки роботи, що мені нестерпно байдикувати. Я не хочу вам заважати, знаючи, що не маю права ні на вашу доброту, ні на ваш час, але пропозиція моя серйозна й ви зробите мені велику послугу, якщо дозволите хоч чимось допомогти.

– На вигляд ви не дуже міцна. Коли ви виявили нам честь і приїхали до нас позавчора, мені здалося, що ви дуже бліда. Сестра Сен-Жозеф подумала, що ви, можливо, вагітна.

– Ні, ні! – вигукнула Кітті, почервонівши до коренів волосся.

Абатиса засміялася неголосним дзвінким сміхом.

– Тут немає чого соромитися, любе моє дитя, і дивуватися теж було б нічому. Скільки ви вже заміжня?

– Я дуже бліда, бо така я завжди, але я дуже міцна й, чесне слово, роботи не цураюся.

Тепер абатиса зовсім себе опанувала. До неї повернулася її звична владна манера, й вона оцінювально дивилася на Кітті. Кітті ні з того ні з сього рознервувалася.

– Ви знаєте китайську?

– На жаль, ні, – відповіла Кітті.

– Ох, як шкода. Я могла б віддати вам під опіку старших дівчат. Нині тяжкі часи, боюся, що вони… Як це сказати? Відіб’ються від рук? – договорила вона на питальній ноті.

– Може, я могла б допомагати сестрам у лазареті? Я взагалі не боюся холери. Я могла б доглядати хворих дівчаток чи солдатів.

Абатиса, тепер уже без усмішки, задумливо похитала головою.

– Ви не уявляєте собі, що таке холера. Жахливе видовище. Роботи в лазареті виконують солдати, для нагляду нам потрібна лише одна сестра. А дівчатка… Ні, ні, я певна, що ваш чоловік цього не схвалить; це жахливе й жаске видовище.

– Я звикну.

– Ні, і мови бути не може. Виконувати таку роботу – це наш обов’язок і наш привілей, а вам за неї немає чого братися.

– Я слухаю вас і почуваюся дуже негодящою й дуже безпорадною. Не може бути, щоб ніде я не придалася.

– А ви говорили з чоловіком про своє бажання?

– Так.

Абатиса глянула на неї так, наче хотіла розгадати таємниці її серця, але, побачивши нещасний, благальний погляд Кітті, всміхнулася до неї.

– Ви, напевно, протестантка? – запитала вона.

– Так.

– Не страшно. Лікар Вотсон, померлий місіонер, був протестант, але це нічого не змінило. Він розділяв наші цінності. Ми йому глибоко вдячні.

Тепер на лиці Кітті мелькнула усмішка, але вона нічого не сказала. Здавалося, абатиса замислилася. Вона підвелася.

– Це дуже люб’язно з вашого боку. Думаю, я знайду для вас заняття. Це правда, що тепер, коли сестра Сент-Френсіс пішла від нас, ми не в змозі впоратися з роботою. Коли ви зможете почати?

– Зараз.

– A la bonne heure. Я рада це чути.

– Обіцяю, я докладатиму всіх зусиль. Я вдячна вам за те, що даєте мені можливість.

Абатиса відчинила двері в коридор, але на порозі затрималася. Знову глянула на Кітті довгим, пронизливим і глибокодумним поглядом. А тоді лагідно поклала руку їй на плече.

– Знаєте, дитя моє, умиротворення можливо знайти ні в роботі чи розвагах, ні серед людей чи в монастирі, а тільки у своїй душі.

Кітті здригнулася, та абатиса вже вийшла з кімнати.

49

Кітті виявила, що робота укріпила її дух. Вона вирушала в монастир щодня, щойно сходило сонце, й поверталася додому вже тоді, коли призахідні промені заливали золотом вузеньку річку та скупчені джонки. Абатиса віддала їй під опіку менших дітей. Мати Кітті привезла до Лондона зі свого рідного Ліверпуля практичні вміння вести господарство, тож Кітті, попри легковажність, дечого в неї навчилася, хоч і згадувала про це тільки зі сміхом. Вона досить добре вміла готувати й прекрасно шила. Зізнавшись у тому, що має такий талант, вона дістала під опіку молодших дівчат, які вчилися шити й підшивати подоли. Вони трохи розмовляли французькою, й щодня Кітті вивчала кілька слів китайською, тож впоратися з цією роботою їй було неважко. Іноді їй доручали приглядати за меншими дітьми, щоб вони, бува, не утнули якоїсь капості; вона мала їх одягати й роздягати й дбати про те, щоб їх вчасно поклали поспати. В монастирі також було й досить багато немовлят, яких доглядали няньки, і Кітті мала б приглядати й за ними. Вся ця робота була не така й важлива, їй хотілося б займатися чимось важчим, але абатиса не зважала на її палкі прохання, тож, боячись здатися настирливою, Кітті перестала наполягати.

Упродовж перших кількох днів їй довелося трохи силувати себе, щоб подолати легку огиду, яку відчувала до цих маленьких дівчаток в однаковому негарному вбранні, з їхнім жорстким чорним волоссям, круглими жовтими лицями й пронизливими, темними мигдалюватими очима. Але вона пам’ятала, як у день свого першого візиту вираз лагідності так гарно перемінив лице абатиси, коли її обступили ці негарні малюки, й не дозволяла собі піддатися цьому почуттю. І тепер, беручи на руки одну з цих зарюмсаних крихітних істот – впала й забилася або прорізається зуб, – виявивши, що кілька лагідних слів, хоч і незрозумілою їм мовою, затишок її рук та м’якість її щоки, до якої притулялося мокре від сліз жовте обличчя, можуть втішити й розрадити, відчувала, що її відчуженість зовсім зникала. Маленькі діти, не боячись її, звертались до неї зі своїми дитячими жалями, і їхня довіра по-особливому її тішила. Так само й зі старшими дівчатками, яких вона вчила шити, – її розчулювали їхні ясні, розумні усмішки й радість, яку вона бачила в їхніх очах, коли хвалила. Вона відчувала, що вони її люблять, і, улещена й горда, сама їх полюбила.

Але до однієї дитини вона все ніяк не могла звикнути – до маленької шестирічної дівчинки-кретинки з великою гідроцефальною важкою головою на маленькому худенькому тілі, великими порожніми очима й слинявим ротом. Ця дівчинка не вміла розмовляти, тільки хрипко бурмотіла кілька слів. Видовище було жахливе й огидне, та чомусь ця кретинка прихилилася до Кітті й ходила за нею з однієї кімнати в іншу. Вона чіплялася за її спідницю й терлася обличчям об її коліна, намагалася взяти Кітті за руки. А та здригалася від огиди. Вона знала, що дитина прагне ласки, але не могла примусити себе її торкнутися.

Якось, розмовляючи з сестрою Сен-Жозеф, Кітті сказала, що краще було б такій дитині не жити. Сестра Сен-Жозеф усміхнулася й простягнула руку до нещасного створіння. Воно підійшло й потерлося випуклим лобом.

– Бідолашна крихітка, – мовила сестра. – Її точно принесли до нас померти. Але з Божої ласки я в той самий час була біля дверей. Думала, що не можна втрачати й хвилини, тож ми її відразу похрестили. Ви не уявляєте, через що ми пройшли, щоб зберегти їй життя. Три або чотири рази вже думали, що її маленька душа відлетить на небо.

Кітті промовчала. Говірка сестра Сен-Жозеф перейшла на інші теми. А наступного дня, коли та дівчинка-кретинка підійшла до неї й торкнулася руки, Кітті примусила себе погладити велику голомозу голову. І скривила губи в усмішці. Але раптом дівчинка, з непослідовністю недоумкуватої, втекла; здавалося, вона втратила до Кітті інтерес і надалі не звертала на неї ніякої уваги. Кітті не могла зрозуміти, чим на це заслужила, намагалася приманити її усмішками й жестами, але дівчинка відверталася й удавала, що не бачить її.

50

Через те що монахині були зайняті зранку й до вечора сотнею справ, Кітті мало з ними бачилася, окрім як на богослужіннях у голій, скромній капличці. У перший день абатиса, помітивши Кітті позаду дівчат, які повсідалися на лавки відповідно до віку, підійшла й заговорила до неї.

– Вам не обов’язково приходити до каплиці тоді, коли й ми, – сказала вона. – Ви протестантка й маєте власні переконання.

– Але мені хотілося б приходити, матінко. Мене це заспокоює.

Абатиса на хвильку затримала на ній погляд і трохи нахилила своє серйозне лице.

– Звісно, робіть як знаєте. Я просто хотіла вам сказати, що ви не зобов’язані.

Але з сестрою Сен-Жозеф Кітті скоро хай не стала близька, але заприязнилася. Вона завідувала фінансами монастиря й турбувалася про матеріальний добробут цієї великої родини цілий день, без перепочинку. За її словами, єдиний час, який мала для відпочинку, вона присвячувала молитві. Але їй подобалося, коли, ближче до вечора, Кітті з дівчатами ще продовжували роботу, а вона заходила, присягаючись, що падає з ніг і не має вільної часинки, і на кілька хвилин сідала потеревенити. Коли поряд не було абатиси, вона була говірка й весела, любила пожартувати й нічого не мала проти пліток. Кітті її не боялася: сан не заважав сестрі Сен-Жозеф бути добродушною, простою жінкою, тож вони весело теревенили. При ній Кітті не соромилася того, як погано знала французьку, й вони разом сміялися з її помилок. Щодня сестра вчила Кітті кількох корисних слів китайською. Вона була донька фермера й у душі залишалася селянкою.

– В дитинстві я пасла корів, – сказала якось вона, – як Жанна д’Арк. Але для видінь я була надто неслухняна. Напевно, це добре, бо інакше батько точно б мене за них бив. Він, добра душа, часто мене сік, бо я була ще та збитошниця. Аж соромно іноді згадувати, які колінця колись викидала.

Кітті засміялася, подумавши, що ця повненька немолода монахиня колись була неслухняною дівчинкою. І все ж у ній і досі залишалося щось дитинне, так що до неї тягнулося серце: здавалося, від неї пахнуло селом восени, коли на яблуневих гілках тяжіють плоди, а збіжжя скошене й складене на зиму. Вона не була наділена печальною й суворою праведністю абатиси, а лише простою й веселою життєрадісністю.

– Вам справді ніколи не хочеться повернутися додому, ma soeur?[19] – запитала якось Кітті.

– Ой, ні. Повернутися було б занадто складно. Мені тут подобається, я ніколи не буваю така щаслива, як серед сиріт. Вони такі добрі, такі вдячні. Але хоч і добре бути монахинею (on a beau etre religieuse[20]), та хіба забудеш свою матір і те, що вона вигодувала тебе груддю? Моя мати старенька, й мені гірко, що я її більше не побачу, але вона любить свою невістку, та й мій брат до неї добре ставиться. У них син росте, напевно, вони будуть раді мати ще одну пару сильних рук на господарстві. Коли я поїхала з Франції, він був ще малий, але було видно, що матиме колись кулаки, якими можна й бика завалити.

У тій тихій кімнаті, слухаючи жебоніння монахині, було неможливо повірити, що за стінами монастиря лютує моровиця. Безжурність сестри Сен-Жозеф передавалася й Кітті.

Сестра мала дитинну допитливість до світу та його мешканців. Вона розпитувала Кітті про Лондон та Британію, країну, де, як їй здавалося, туман висить такий густий, що в полудень не видно власної простягнутої долоні. Їй було цікаво знати, чи Кітті ходила на бали, чи жила вона у великому домі й скільки мала братів та сестер. Вона часто згадувала Волтера. Абатиса не могла ним натішитися, вони щодня за нього молилися. Яка Кітті щасливиця – має такого доброго, сміливого, розумного чоловіка.

51

Але рано чи пізно сестра Сен-Жозеф поверталася до обговорювання абатиси. Від самого початку Кітті усвідомлювала, що особистість цієї жінки підкорила собі цей монастир. Усі, хто в ньому жив, ставилися до неї з беззаперечною любов’ю та захватом, але також із трепетом і чималим благоговійним страхом. Попри її доброту Кітті в її присутності почувалася, наче школярка. З абатисою вона ніколи не поводилася невимушено, бо її сповнювало почуття таке дивне, що вона його аж соромилася, – благоговіння. Сестра Сен-Жозеф, зі щирим бажанням вразити Кітті, розповіла, в якій видатній сім’ї народилася абатиса; серед її предків були люди, які залишили слід в історії, а вона un peu cousine[21] половини європейських монархів: Альфонс ХІІІ полював з її батьком, а її сім’я мала chȃteaux[22] по всій Франції. Напевно, важко було покинути таку розкіш. Кітті слухала з усмішкою, але була дуже вражена.

– Du reste,[23] варто на неї просто глянути, – сказала сестра, – й відразу видно, що comme famille, c’est le dessus dupanier.[24]

– Таких гарних рук, як у неї, я ще не бачила, – відповіла Кітті.

– Ох, якби ви тільки знали, для чого вона ними користувалася. Вона роботи не цурається, notre bonne mère.[25]

Коли вони приїхали до цього міста, тут нічого не було. Вони збудували монастир. Абатиса накреслила план і наглядала за виконанням робіт. Щойно прибули, вони почали рятувати бідолашних непотрібних батькам маленьких дівчаток від «дитячих башт»[26] та безжальних рук повитух. Попервах у них не було ні ліжок, ні віконного скла, що захищало б від нічного повітря («Немає нічого, – сказала сестра Сен-Жозеф, – шкідливішого для здоров’я»), а часто – і грошей, не тільки щоб заплатити будівельникам, а й навіть на просту їжу, вони жили, наче селяни, та й це порівняння несправедливе, бо селяни у Франції, tenez,[27] чоловіки, що працювали на її батька, викинули б свиням таку їжу, як вони їли. Але в такі часи абатиса збирала поруч себе своїх доньок, вони ставали на коліна й молилися, і Пресвята Діва Марія надсилала їм гроші. То наступного дня поштою прийде тисяча франків, то незнайомець, якийсь англієць (тільки уявіть, протестант) чи навіть китаєць постукає у двері, доки вони ще стоять на колінах, і принесе їм дарунок. Якось вони були в такій скруті, що присяглися Діві Марії присвятити їй neuvaine,[28] якщо та їх виручить із біди, і можете повірити? Той кумедний містер Воддінгтон прийшов провідати їх наступного дня, сказав, що, судячи з вигляду, їм не завадить з’їсти по ростбіфу, й дав грошей.

Який він смішний чоловічок, з цією його голомозою головою й маленькими лукавими очима (ses petits yeux matins), а його жарти! Mon Dieu, як він нівечить французьку, а все одно з нього неможливо не сміятися. Він завжди в доброму гуморі. Весь цей час, доки лютує епідемія, він поводиться так, наче у відпустці. У нього серце француза, ще й гострий язик – не віриться, що він англієць. Хіба що через акцент. Але іноді сестрі Сен-Жозеф здається, що він навмисно перекручує слова, щоб усіх розсмішити. Звісно, моральністю він не вирізняється, але це його справа (ці слова супроводжувало зітхання, стенання плечами й кивання) – він нежонатий молодий чоловік.

– А що не так із його моральністю, ma soeur? – запитала Кітті з усмішкою.

– Невже ви не знаєте? Гріх мені вам розповідати. Не моя це справа. Він живе з китаянкою, чи то пак не зовсім китаянкою, а маньчжуркою. Вона принцеса, здається, й кохає його страшенно.

– Не може бути! – вигукнула Кітті.

– Чесно вам кажу, так і є. Це – великий гріх. Так не робиться. Хіба ви не чули, як тоді, коли ви вперше прийшли до монастиря й він не їв печива, яке я спеціально спекла з такої нагоди, notre bonne mère сказала, що він зіпсував собі шлунок маньчжурськими стравами? От що вона мала на увазі. Ви б бачили, як він скривився. Вся ця історія дуже цікава. Вийшло так, що він працював у Ганькоу під час революції, коли там убивали маньчжурців, і цей Воддінгтон, добра душа, врятував життя одній з їхніх найвидатніших родин, якихось родичів імператорської сім’ї. Та дівчина до нестями в нього закохалася, і – ну, далі можете самі здогадатися. А коли він поїхав із Ганькоу, вона втекла з дому й поїхала з ним, і тепер вона їздить із ним скрізь, і він змирився й утримує її, бідолаха, і, мушу сказати, дуже її любить. Вони бувають досить привабливі, ці маньчжурки. Куди поділася моя голова? У мене ще купа справ, а я тут сиджу. Оце так монахиня. Сором та й годі.

52

Кітті мала дивне відчуття дорослішання. Постійна зайнятість відволікала її думки, а те, що вона по дрібочці дізнавалася про життя та погляди інших людей, пробудило її уяву. До неї почала повертатися сила духу, вона почувалася кращою, сильнішою. Раніше їй здавалося, що вона могла тільки плакати, але, на її подив, а також на превелике збентеження, вона зловила себе на тому, що сміється то з того, то з сього. Вона почала призвичаюватися жити посеред епідемії. Вона знала, що ліворуч і праворуч від неї мруть люди, але перестала так багато про це думати. Абатиса заборонила їй заходити в лазарет, і зачинені двері розпалювали її цікавість. Їй хотілося глянути хоч краєм ока, але її обов’язково помітили б, і вона не знала, як її за це покарає абатиса. Якби її прогнали, це було б жахливо. Вона вже так прихилилася до дітей, вони за нею сумували б, власне, неможливо уявити, що вони без неї робили б.

І якогось дня їй спало на думку, що вона вже тиждень не думала про Чарлі Таунсенда й не бачила про нього снів. Раптом її серце тьохнуло – вона зцілилася! Тепер вона може думати про нього байдуже. Вона його більше не любить. Ох, яке полегшення й відчуття свободи! Дивно тепер озирнутися й згадати, як пристрасно вона його кохала, як думала, що помре, коли він від неї відрікся, як думала, що попереду її чекає лише горе. А тепер вона вже сміється. От нікчема. Зробила з себе посміховисько! І тепер, думаючи про нього зі спокійним серцем, вона не могла збагнути, що такого в ньому знайшла. Добре, що Воддінгтон нічого не знає, – вона не витримала б його лукавих поглядів та іронічних натяків. Нарешті вона вільна, вільна, вільна! Вона мало не розсміялася вголос.

Діти завовтузилися. Зазвичай вона приглядала за ними з ласкавою усмішкою, втихомирювала, коли вони починали занадто шуміти, і стежила, щоб ніхто ненароком не забився, але тепер, звеселівши, вона відчула себе дитиною й долучилася до гри. Дівчатка охоче взяли її до гурту. Вони ганялися за нею по всій кімнаті, пронизливо вищачи від неймовірної і якоїсь дикої радості. Від збудження вони аж підстрибували. Гам стояв страшенний.

Раптом відчинилися двері й на порозі з’явилася абатиса. Присоромлена Кітті виборсалася з обіймів десятка дівчаток, які з диким вищанням на неї налетіли.

– Оце так ви пильнуєте тиші й спокою? – запитала абатиса, всміхаючись.

– Ми гралися, матінко. Вони захопилися. Це моя провина, я їх збаламутила.

Абатиса ступила вперед, і, як завжди, її оточили діти. Вона клала долоні на їхні маленькі плечі, грайливо смикала їх за жовті вушка. Вона подивилася на Кітті довгим ласкавим поглядом. Кітті розчервонілася, засапалася. Її імлисті очі блищали, а гарне волосся від біганини й сміху мило розтріпалося.

– Que vous êtes belle, ma chère enfant,[29] – сказала абатиса. – Дивишся на вас, і серце радіє. Не дивно, що ці діти вас обожнюють.

Кітті запаленіла, і, неясно чому, раптом їй на очі навернулися сльози. Вона затулила лице долонями.

– Ох, матінко, ви мене засоромлюєте.

– Що ви, дурниці. Краса – це теж дарунок від Бога, один із найрідкісніших і найцінніших. Ті, хто його удостоєні, мають бути вдячні за це, а ті, хто ні, – за те, що ним удостоєні інші нам на радість.

Абатиса знову всміхнулася і, наче дитину, ласкаво погладила Кітті по щоці.

53

Відколи почала роботу в монастирі, Кітті стала менше бачитися з Воддінгтоном. Двічі або тричі він зустрічав її біля берега річки й вони разом піднімалися на пагорб. Він приходив пригоститися віскі з содовою, але рідко залишався на вечерю. Однак якоїсь неділі він запросив Кітті й Волтера взяти з собою обід і в паланкінах поїхати до буддійського монастиря. Монастир стояв за десять миль від міста й колись був місцем для прощі. Абатиса, наполягаючи, щоб Кітті мала хоч один вихідний, не дозволила їй працювати в неділю, а Волтер, звісно, був, як завжди, зайнятий.

Щоб встигнути прибути на місце, перш ніж настане спека, вони вирушили дуже рано. Їх несли у паланкінах по вузькій дорозі між рисових полів. Коли-не-коли вони проходили повз упоряджені сільські будиночки, що затишно ховалися в бамбукових заростях. Кітті насолоджувалася безділлям; після міської задухи було приємно опинитися на природі. Вони підійшли до монастиря – кількох окремішніх будівель на березі річки, приємно затінених деревами. Усміхнені монахи провели їх через дворики, якось по-урочистому порожні, і показали храми, в яких стояли боги зі скривленими лицями. На вівтарі сидів Будда – відчужений, сумний, задуманий, з ледь вловимою усмішкою на вустах. У всьому була помітна занедбаність; пишнота була низькопробна й зруйнована; боги – запилюжені, а віра, що їх породила, – на порозі смерті. Здавалося, монахи там залишалися з милості, наче чекали на дозвіл кинути все й піти; в усмішці настоятеля, при всій його бездоганній поштивості, світилася іронія покірності. Якогось дня ці монахи підуть, покинувши ці тінисті зарості, і будівлі без догляду стануть руйнуватися під натиском лютих бур, в облозі невтомної природи. Виткі пагони обкрутяться навколо мертвих статуй, а у дворах виростуть дерева. І тоді вже не боги тут мешкатимуть, а злі духи темряви.

54

Вони сиділи на сходах маленької пагоди[30] (чотири лаковані колони й високий черепичний дах, над яким – великий бронзовий дзвін) і дивилися на річку, що ліниво зміїлася в бік охопленого моровицею міста. Їм звідти було видно його зубчасті мури. Спека нависла над ним, наче похоронне покривало. Але річка хоч і текла так повільно, та все ж перебувала в русі й сповнювала серце сумним почуттям тлінності життя. Все минає, і який слід лишає по собі? Кітті здавалося, що всі вони, всі люди на землі, наче ті краплі води в річці, що так близько одна до одної і все ж так далеко, пливуть безіменним потоком уперед, до моря. Коли все так швидко минає й ніщо не має великого значення, шкода, що люди, надаючи дрібницям абсурдної важливості, позбавляють щастя себе та інших.

– Ви бували в Гаррінгтон-Гарденсі? – запитала Кітті Воддінгтона з усмішкою в гарних очах.

– Ні. А що?

– Нічого, просто звідси туди далеко. Це там живуть мої батьки.

– Думаєте поїхати додому?

– Ні.

– Напевно, вам доведеться поїхати звідси за кілька місяців. Епідемія наче спадає, а з настанням холоду має взагалі припинитися.

– Мені буде мало не шкода їхати.

На якусь мить вона замислилась про майбутнє. Вона не знала, які у Волтера плани. Він їй нічого не розказував. Він був холодний, чемний, мовчазний і незбагненний. Дві маленькі крапельки в тій річці, що тихо пливли в бік невідомості, дві маленькі крапельки, кожна з них така особлива, але для стороннього вони нерозрізненні в потоці води.

– Пильнуйте, щоб монахині не почали вас навертати до своєї віри, – мовив Воддінгтон, лукаво всміхаючись.

– Їм своїх клопотів вистачає. Та вони цим і не переймаються. Вони такі приязні й добрі, але – не знаю, як це пояснити, – між мною й ними стоїть стіна. Я не знаю чому. Наче вони знають якусь таємницю, що докорінно змінила їхні життя, а я цієї таємниці не достойна. Це не віра, це щось глибше й… значущіше: вони живуть в інакшому світі й ми завжди будемо для них сторонніми. Щодня, коли за мною зачиняються двері монастиря, я відчуваю, що перестаю для них існувати.

– Я так розумію, це зачіпає ваше самолюбство, – відповів він насмішкувато.

– Моє самолюбство… – Кітті стенула плечами. А тоді, знову всміхаючись, ліниво до нього обернулася. – Чому ви мені ніколи не розповідали, що живете з маньчжурською принцесою?

– Що ці старі пліткарки вам нарозповідали? Я певний, що їм гріх обговорювати особисті справи працівників митниці.

– Чому ви так гостро реагуєте?

Воддінгтон відвів погляд вниз, а тоді вбік, через що здався присоромленим. Він злегка знизав плечима.

– Я цим не ділюся. Навряд чи це поліпшить мої шанси на службове підвищення.

– Ви дуже до неї прихильні?

Тепер він підвів погляд, і його негарне маленьке обличчя стало схоже на лице неслухняного школярика.

– Вона заради мене покинула все: батьківщину, сім’ю, безпеку та самоповагу. Вже минуло чимало років, відколи вона пустила все на вітер, щоб бути зі мною. Я відсилав її геть двічі або тричі, але вона завжди поверталася. Я тікав від неї сам, але вона завжди мене знаходила. А тепер я кинув цю безнадійну справу. Мабуть, бути мені з нею до самого скону.

– Напевно, вона таки кохає вас до нестями.

– Досить дивне це відчуття, знаєте, – відповів він, збентежено морщачи лоба. – Я не маю жодного сумніву, що, якби покинув її по-справжньому, вона точно наклала б на себе руки. Не через злобу в мій бік, а від безвиході, бо вона не хоче без мене жити. І це розуміння викликає в мені цікаве відчуття. Такі речі не можуть нічого не важити.

– Але ж важливо саме кохати, а не бути коханим. Людина не має вдячності до того, хто її кохає, – якщо почуття не взаємне, то це швидше тягар.

– Я не знаю, як це – кохати й бути коханим, – відповів він. – Мій досвід лише односторонній.

– Вона й справді принцеса з імператорської родини?

– Ні, це романтичні вигадки монахинь. Вона з однієї дуже знатної маньчжурської сім’ї, але вони, звісно, розорилися в революцію. Та однаково вона дуже поважна пані.

Він сказав це з гордістю, і в очах Кітті загорілася усмішка.

– То що, ви збираєтеся залишатися тут усе життя?

– У Китаї? Так. Що вона робитиме деінде? Коли вийду на пенсію, я куплю маленький будиночок у Пекіні й проведу решту своїх днів там.

– У вас є діти?

– Ні.

Вона зацікавлено на нього глянула. Дивно, що цей маленький голомозий чоловічок із обличчям, як у мавпочки, викликав у чужоземки таку несамовиту пристрасть. Їй було важко сказати, чому те, як він про неї розповідав, попри його недбалість і деяку непоштивість, створювало у Кітті таке сильне враження про глибоку й незвичайну відданість тієї жінки. Її це трохи бентежило.

– І справді звідси далеко до Гаррінгтон-Гарденса, – усміхнулася вона.

– Чому ви це сказали?

– Я нічого не розумію. Життя таке дивне. У мене відчуття, наче я все життя прожила біля качиного ставка й раптом побачила море. Мене це трохи лякає, але й сповнює захватом. Мені не хочеться померти, мені хочеться жити. Я починаю відчувати в собі якусь нову сміливість. Я почуваюся, як той старий моряк, що вирушає на пошуки невідомих морів. Напевно, це моя душа прагне незвіданого.

Воддінгтон задумано на неї глянув. Вона ж невидющими очима дивилася на гладеньку поверхню річки. Двоє маленьких крапельок, які тихо, тихо пливли в бік темного, безмежного моря.

– Можна мені познайомитися з вашою маньчжурською пані? – запитала Кітті, раптом підвівши голову.

– Вона й слова англійською не знає.

– Ви були до мене дуже добрі й багато для мене зробили, може, я б зуміла без слів їй виразити своє дружнє ставлення до неї.

– Якось я по вас заїду й вона пригостить вас горнятком жасминового чаю.

Кітті не стала йому казати, що історія про чужоземне кохання спочатку дивним чином припала їй до душі й маньчжурська принцеса стала для неї символом того, що туманно, але наполегливо її манило. Наче вона якимось таємничим чином належала до містичної землі духа.

55

Але через день чи два Кітті спіткало непередбачене відкриття.

Вона, як завжди, прийшла до монастиря й передусім пішла простежити, щоб діти були вмиті й одягнені. А що монахині були глибоко переконані, що нічне повітря шкідливе, то атмосфера в дитячій була несвіжа, сперта. Після ранкової свіжості Кітті це завжди трохи докучало, тож вона кидалася відчиняти ті вікна, які можна було відчинити. Але того дня їй раптом стало млосно, в голові запаморочилося й вона стала біля вікна, намагаючись опанувати себе. Так погано їй ще не бувало. Вона не змогла стримати нудоту й виблювала. Вона скрикнула й налякала дітей, до неї підбігла старша дівчинка, яка їй допомагала, і, побачивши, що Кітті зблідла й дрижить, зі скриком стала як укопана. Холера! Думка зблиснула перед Кітті, і їй здалося, що по неї прийшла смерть. Її охопив страх, якусь мить вона боролася з мороком, що наче розлився її жилами; а тоді в муках провалилася в темряву.

Розплющивши очі, Кітті спочатку не збагнула, де це вона. Наче лежала на підлозі, але, трохи поворухнувши головою, відчула під нею подушку. Вона не могла згадати, звідки та взялася. Абатиса стояла на колінах поруч, тримаючи біля її носа нюхальні солі, а сестра Сен-Жозеф дивилася на неї. Аж тут вона згадала. Холера! Вона побачила жах на обличчях монахинь. Сестра Сен-Жозеф здавалася величезною, а її обриси – розмитими. Кітті знову охопив страх.

– Ох, матінко, матінко, – схлипувала вона. – Я помираю? Я не хочу помирати.

– Нічого ви не помираєте, – відповіла абатиса.

Вона була досить спокійна, в її очах навіть світилася радість.

– Але ж це холера. Де Волтер? По нього послали? Ох, матінко, матінко.

І вона розплакалася. Абатиса простягнула їй руку, й Кітті схопилася за неї так, наче трималася за саме життя.

– Годі, годі, дитя моє, будьте розважливі. Ніяка це не холера, й близько нічого такого.

– Де Волтер?

– Лікар Фейн надто зайнятий, щоб його турбувати. За п’ять хвилин з вами все стане гаразд.

Кітті глянула на неї пильним, стривоженим поглядом. Чому абатиса така спокійна? Це жорстоко.

– Полежіть тихенько ще хвилинку, – сказала абатиса. – Немає чого тривожитися.

У Кітті шалено стукотіло серце. Вона так звикла до думки про холеру, що перестала боятися за себе. Ох, яка вона дурепа! Її точно чекає близька смерть. Вона злякалася. Дівчата принесли низьке плетене крісло й поставили його біля вікна.

– Ну ж бо, піднімімо вас, – сказала абатиса. – Вам буде зручніше на шезлонгу. Ви встоїте на ногах?

Вона взяла Кітті під пахви, а сестра Сен-Жозеф допомогла їй підвестися. Кітті знеможено опустилася в крісло.

– Краще зачинити вікно, – сказала сестра Сен-Жозеф. – Ранкове повітря погано на неї вплине.

– Ні, ні, – запротестувала Кітті. – Будь ласка, не зачиняйте.

Синє небо у вікні додало їй впевненості. Її ще трусило, але почувалася вона вже ліпше. Якусь мить обидві монахині мовчки дивилися на неї, а тоді сестра Сен-Жозеф сказала абатисі щось, чого Кітті не зрозуміла. А тоді абатиса сіла на краєчок крісла й узяла її за руку.

– Послухайте, ma chère enfant…

Вона поставила їй кілька запитань, і Кітті відповіла, не знаючи, що вони означали. У неї так тремтіли губи, що вона заледве вимовляла слова.

– Немає жодного сумніву, – сказала сестра Сен-Жозеф. – Мене в таких справах не обманеш.

Вона засміялась, і в її сміхові Кітті розчула радісне схвилювання та чуйність. Абатиса, все ще тримаючи Кітті за руку, всміхнулася їй ласкаво.

– Сестра Сен-Жозеф має більше досвіду в таких речах, ніж я, дитя моє, і вона відразу сказала, що з вами. Вочевидь, вона мала слушність.

– Що ви маєте на увазі? – стривожено запитала Кітті.

– Це досить очевидно. Хіба вам на думку не спадала така можливість? Ви носите дитину, моя люба.

Кітті здригнулася всім тілом і спустила ноги на землю, наче готова підстрибнути.

– Не вставайте, не вставайте, – мовила абатиса.

Кітті відчула, як густо запаленіла, й приклала руки до грудей.

– Це неможливо. Це неправда.

– Qu’est-ce qu’elle dit?[31] – запитала сестра Сен-Жозеф.

Абатиса переклала. На широкому, простому, рожевощокому обличчі сестри Сен-Жозеф сяяла широка усмішка.

– Ніякої помилки бути не може. Я даю вам слово честі.

– Як довго ви заміжня, дитя моє? – запитала абатиса. – Ну ось, у дружини мого брата за такий самий час уже було двоє дітей.

Кітті відкинулася на спинку крісла. В її серці була смерть.

– Мені так соромно, – прошепотіла вона.

– Соромно, що у вас буде дитина? Чому, це ж так природно?

– Quelle joie pour le docteur,[32] – додала сестра Сен-Жозеф.

– Так, подумайте, як зрадіє ваш чоловік. Він стрибатиме з радощів. Бачили б ви його з немовлятами, в нього такий вираз обличчя, коли він з ними грається, – відразу видно, який він буде радий стати батьком.

Якийсь час Кітті мовчала. Монахині дивилися на неї з лагідною допитливістю, абатиса гладила її руку.

– Дивно, що я раніше не здогадалася, – сказала Кітті трохи згодом. – Що ж, я рада, що це не холера. Мені вже набагато краще. Повернуся до роботи.

– Не сьогодні, дитя моє любе. Ви пережили потрясіння, краще йдіть додому й відпочиньте.

– Ні, ні, я воліла б залишитися й працювати.

– Я наполягаю. Що сказав би наш дорогесенький лікар, якби я дозволила вам бути такою нерозсудливою? Приходьте завтра, якщо хочете, або післязавтра, але сьогодні вам потрібен спокій. Я пошлю по паланкін. Приставити до вас одну з наших старших дівчаток?

– Ні, ні, я впораюся сама.

56

Кітті лежала на ліжку, віконниці були зачинені. Минув обід, слуги спали. Через те, що цього ранку дізналася (і тепер була певна, що це правда), вона заціпеніла. Відколи повернулася додому, Кітті намагалася думати, але її голова була порожня, й вона не могла зібрати думки докупи. Раптом почулися кроки – ішов хтось взутий, значиться, не один зі служок. З поганим передчуттям вона зрозуміла, що це може бути тільки її чоловік. Він зайшов у вітальню й погукав її. Вона не відповіла. За якусь хвилю пролунав стукіт у її двері.

– Так?

– Можна увійти?

Кітті підвелася з ліжка й накинула халата.

– Так.

Він увійшов. Вона була рада, що її лице затіняли зачинені віконниці.

– Сподіваюся, я тебе не розбудив. Я постукав дуже, дуже тихенько.

– Я не спала.

Він підійшов до вікна й прочинив віконницю. Потік теплого світла полився в кімнату.

– Що сталося? – запитала вона. – Чому ти так рано повернувся?

– Монахині сказали, що тобі стало зле. Я подумав, що мені варто приїхати й дізнатися, в чому річ.

Нею прокотилася хвиля гніву.

– І що б ти сказав, якби це була холера?

– Якби це була холера, ти точно не змогла б зранку повернутися додому.

Вона підійшла до туалетного столика й стала розчісувати своє коротке волосся. Їй хотілося виграти час. А тоді, сівши, вона запалила сигарету.

– Мені зранку стало зле, й абатиса вирішила, що мені буде ліпше повернутися. Але зі мною вже все гаразд. Завтра я поїду туди як завжди.

– А що з тобою сталося?

– Вони тобі не сказали?

– Ні. Абатиса вважає, що ти сама мені маєш розповісти.

Він зробив те, чого не робив уже давно, – глянув їй в обличчя. Його професійні інстинкти були сильніші за особисті. Вона завагалася, а тоді примусила себе глянути йому в очі.

– У мене буде дитина, – сказала вона.

Вона звикла до його риси мовчанням відповідати на слова, які за своєю природою мали б викликати вигук, але ніколи ця особливість не здавалася їй такою гнітючою. Він нічого не сказав, не поворухнувся, ні виразом обличчя, ні поглядом темних очей не показав, що почув її. Раптом їй захотілося плакати. Якщо чоловік любить дружину, а дружина чоловіка, то в такий момент гострі емоції їх зближують. Тиша стала такою нестерпною, що вона не витримала.

– Не знаю, чому це раніше не спало мені на думку. З мого боку це було немудро, але… спочатку одне, потім інше…

– Як довго ти… коли тобі народжувати?

Здавалося, йому було важко вимовити ці слова. Вона відчувала, що в нього в горлі було так само сухо, як і в неї. Як прикро, що в неї так дрижать губи. Якщо в нього не кам’яне серце, то це не може не викликати жалості.

– Напевно, я десь на другому чи третьому місяці.

– Батько – я?

Вона розтулила рота, зітхнула й нічого не сказала. Його голос ледь чутно дрижав; жахливо, що через такий його холодний самоконтроль найменший прояв емоцій був такий яскравий. Чомусь вона раптом згадала інструмент, який бачила в Гонконзі. Його голка злегка смикалася, і їй сказали, що це свідчення землетрусу, який стався за тисячу миль і забрав, напевно, тисячу життів. Вона глянула на Волтера. Він був блідий як смерть. Таким вона бачила його тільки раз чи двічі. Він опустив погляд вниз, трохи вбік.

– То що?

Вона стисла долоні. Вона знала, що її «так» сповнить його душу радістю. Він їй повірить, звісно, він їй повірить, повірить, бо сам цього хотітиме, а повіривши, пробачить її. Вона знала, скільки в ньому ніжності і як йому прагнулося, попри сором’язливість, цією ніжністю когось наділити. Вона знала, що він не мстивий, він пробачив би її, якби тільки вона дала йому привід, привід, що торкнувся б його серця, і він пробачив би її повністю. Вона могла покладатися на те, що він ніколи й словом не прохопився б про минуле. Хай який він жорсткий, холодний і похмурий, але не підлий і не дріб’язковий. Якщо вона скаже «так», це все змінить.

А ще їй гостро хотілося співчуття. Неочікувана новина про вагітність переповнила її дивними надіями й неусвідомленими бажаннями. Вона почувалася слабкою, трохи зляканою, самотньою й відірваною від друзів. Того ранку, хоч і не маючи великою любові до матері, Кітті раптом захотілося до неї. Вона потребувала допомоги і розради. Вона не любила Волтера й знала, що ніколи не полюбить, але тієї миті їй усім серцем хотілося опинитися в його обіймах, покласти голову йому на груди, притиснутися до нього й заплакати щасливими слізьми; їй хотілося, щоб він її поцілував, хотілося обвити руками його шию.

Кітті заплакала. Вона так багато брехала, і брехати їй було так легко. Що поганого в брехні, якщо вона на благо? Брехня, брехня, що таке брехня? Нічого не коштує сказати «так». Вона вже наче бачила, як подобрішали Волтерові очі, як він простягнув до неї руки. Не могла вона цього сказати, сама не знала чому, але не могла. Все, що вона пережила протягом цих гірких тижнів: Чарлі та його відступництво, холера й смерті стількох людей, монахині, дивно, але навіть той смішний, нетверезий малий Воддінгтон, – здавалося, все це її змінило так, що вона сама себе не впізнавала. Хоч вона й була глибоко схвильована, їй здавалося, наче хтось сторонній в її душі споглядав її з жахом і здивуванням. Вона мусила сказати правду. Для чого обманювати? Її думки дивно розсипалися – раптом вона згадала того мертвого жебрака біля свого паркану. Чому вона про нього подумала? Вона не схлипувала, сльози просто котилися по щоках. Нарешті вона таки відповіла на запитання. Волтер спитав, чи він батько дитини.

– Не знаю, – сказала вона.

Він злегка пирхнув, а Кітті здригнулася.

– Цікава ситуація, так?

Він відповів у своїй звичній манері, саме це вона й очікувала від нього почути, але однаково в неї обірвалося серце. Вона подумала, чи розумів він, як важко їй було сказати правду (і в ту ж мить усвідомила, що це було не тільки важко, а й невідворотно), чи оцінив її чесність? Відповідь «не знаю, не знаю» відлунювала в її голові. Неможливо забрати ці слова назад. Вона дістала хусточку з торбинки й витерла очі. Вони мовчали. Він підійшов до сифона, що стояв на столику біля її ліжка, й налив води, приніс їй, притримав склянку, доки вона пила. Кітті помітила, яка тонка в нього рука – красива, граційна, з довгими пальцями, але тепер від неї залишилася сама шкіра та кості. Вона трохи тремтіла – лице він опанував, а от рука його видала.

– Не зважай, що я плачу, – сказала вона. – Це дрібниця; просто не можу стримати сліз.

Кітті випила воду, й Волтер поставив склянку назад, сів у крісло й закурив. Він злегка зітхнув. Вона чула це зітхання лише двічі або тричі, й завжди в неї стискалося серце. Тепер, оглядаючи його, бо він дивився невидющим поглядом у вікно, вона здивувалася, помітивши, як жахливо він схуднув за останні кілька тижнів. Скроні запали, на лиці випинаються кістки. Одяг висить на ньому, наче позичений у когось кремезнішого. Попри засмагу обличчя аж зеленкувате. Виснажений чоловік. Він працював забагато, спав мало й нічого не їв. Попри свої власні печалі й тривоги вона знайшла сили його пожаліти. Як гірко думати, що вона нічим не може йому допомогти.

Він приклав руку до чола, наче йому боліла голова, і їй здавалося, що у нього у вухах теж гупають її слова «не знаю, не знаю». Дивно, що цей похмурий, холодний і сором’язливий чоловік любить немовлят; більшість чоловіків байдужі навіть до своїх, але монахині, розчулені й трохи здивовані, згадували про це не раз. Якщо він так радіє цим смішним малим китайським немовлятам, то як би він радів своєму? Кітті прикусила губу, щоб знову не розплакатися.

Він глянув на годинника.

– Бачу, пора мені повертатися в місто. В мене сьогодні повно роботи. Ти сама впораєшся?

– Ох, так. Не хвилюйся за мене.

– Напевно, ліпше не чекай мене ввечері. Я можу прийти дуже пізно, перехоплю чогось поїсти у полковника Ю.

– Гаразд.

Він підвівся.

– На твоєму місці я нічого сьогодні не робив би. Краще не перенапружуйся. Тобі щось від мене треба, доки я тут?

– Ні, дякую. Мені нічого не треба.

Він на хвилю зупинився, наче завагавшись, а тоді, різко й не дивлячись на неї, узяв капелюха й вийшов. Вона почула, як він ступав доріжкою. Вона почувалася жахливо самотньою. Потреба стримуватися зникла, тож вона дала волю сльозам.

57

Ніч була душна, й Кітті сиділа біля вікна, дивлячись на вигадливі дахи китайського храму, темні на тлі зоряного світла, коли Волтер нарешті повернувся додому. Її очі напухли від сліз, але вона опанувала себе. Попри всі муки, може, від виснаження, вона почувалася на диво умиротворено.

– Я думав, ти вже в ліжку, – сказав Волтер, увійшовши.

– Мені не спалось. Я подумала, що біля вікна буде прохолодніше. Ти повечеряв?

– Так, досита.

Він ходив туди-сюди довгою кімнатою, явно маючи намір щось їй сказати. Вона знала, що він соромився, і спокійно чекала, доки збереться на силі. Він почав раптово.

– Я думав про те, що ти мені сьогодні сказала. Мені здається, що тобі ліпше поїхати геть. Я поговорив із полковником Ю, він приставить до тебе ескорт. Можеш узяти з собою аму. Небезпека тобі не загрожуватиме.

– А куди мені поїхати?

– Скажімо, до своєї матері.

– Думаєш, вона мені зрадіє?

Він на мить замовк, завагавшись, наче обдумуючи почуте.

– Тоді можеш поїхати в Гонконг.

– Що мені там робити?

– Тобі буде потрібно багато догляду й уваги. Напевно, нечесно з мого боку тримати тебе тут.

Кітті не змогла стримати усмішки – усмішки, в якій була не тільки гіркота, а й щире подивування. Вона глянула на нього й мало не розсміялася.

– Навіть не знаю, чому ти так переймаєшся моїм здоров’ям.

Він підійшов до вікна й став дивитися в ніч. Ще ніколи на безхмарному небі не бувало стільки зірок.

– Тут не місце для жінки у твоєму стані.

Вона глянула на нього – білу постать на тлі чорноти; в його гарному профілі було щось зловісне, але, на диво, в ту мить це її не лякало.

– Коли ти наполіг, щоб я поїхала з тобою, ти хотів моєї смерті? – запитала вона раптом.

Він так довго не відповідав, що вона подумала, ніби він вдає, що не почув.

– Спочатку – так.

Вона злегка здригнулася, вперше почувши зізнання в його намірах. Але вона його не звинувачувала. Вона сама здивувалася своїм почуттям: захоплення ним, утішне здивування. Сама не знаючи чому, вона раптом подумала, який Чарлі Таунсенд жалюгідний дурень.

– Ти взяв на себе жахливий ризик, – відповіла вона. – Напевно, якби я померла, ти зі своєю чутливою совістю ніколи цього собі не пробачив би.

– Ну, ти не померла. Ти розцвіла.

– Так, я почуваюся добре як ніколи.

Її тягнуло звернутися до його гумору. Після всього, що вони пережили, серед цих жахіть та горя, здавалося безглуздим надавати ваги такій якійсь дурній подружній зраді. Коли смерть чигала за рогом, збираючи життя, як фермер забирає картоплю з поля, хіба варто перейматися тим, як та чи та людина чинить зі своїм тілом? Якби тільки вона могла пояснити Волтерові, як мало для неї означає Чарлі, так мало, що їй уже важко згадати його обличчя, пояснити, що любов до нього вже зникла з її серця без сліду! А що вона більше не кохає Таунсенда, то її недостойний вчинок втратив вагу. Вона знову стала володаркою свого серця, а те, що колись вона віддала йому своє тіло, – та яка вже різниця? Їй кортіло сказати Волтерові: «Слухай, може, годі дуріти? Ми ображаємося одне на одного, як маленькі. Чому б нам не помиритися? Хай між нами немає кохання, але ж ми можемо бути друзями».

Він стояв непорушно, й світло лампи разюче підкреслювало блідість його непорушного обличчя. Вона на нього не покладалася; якщо вона скаже щось не те, викличе на себе лавину льодяного сарказму. Вона знала про його надмірну чутливість, яку захищала дошкульна іронічність, і те, як швидко він замикається в собі, якщо зачепити його почуття. На якусь мить його недоладність її роздратувала. Безсумнівно, найбільше йому докучало вражене самолюбство: вона нутром відчувала, що ця рана заживає найдовше. Дивно, що чоловіки надають такої ваги вірності своїх дружин; вперше опинившись у ліжку з Чарлі, вона очікувала, що зміниться, стане інакшою жінкою, але вона залишилася точнісінько такою самою, хіба життєрадіснішою й веселішою. Тепер вона шкодувала, що не змогла сказати Волтерові, що дитина – від нього; їй ця брехня нічого не коштувала б, а для нього стала б великою втіхою. Зрештою, може, це й не брехня: дивно, але щось у її серці заважало їй вдатися до такого варіанту. Який чоловіки безголовий народ! Їхня роль у дітонародженні така дрібна, це жінці носити дитину довгі місяці дискомфорту й народжувати в муках, та все одно чоловік, долучившись таким незначним чином, висуває такі безглузді вимоги. Чому це має якось впливати на його почуття до дитини? Думки Кітті звернулися до дитини, яку їй самій доведеться народжувати, вона думала про неї не з пристрастю материнства, а з простою допитливістю.

– Напевно, тобі краще трохи це обдумати, – сказав Волтер, обриваючи довгу мовчанку.

– Що саме?

Він трохи обернувся, наче здивувавшись.

– Те, коли ти хочеш поїхати.

– Але ж я не хочу їхати.

– Чому?

– Мені подобається працювати в монастирі. Здається, я там корисна. Якщо й поїду звідси, то разом із тобою.

– Ти маєш знати, що в такому стані легше підхопити якусь інфекцію.

– Як ти делікатно сказав, – всміхнулася вона іронічно.

– То ти залишаєшся не заради мене?

Вона завагалася. Він уявити не міг, що найсильніше почуття, яке він у ній викликає, і найнеочікуваніше – це жалість.

– Ні. Ти мене не любиш. Мені часто здається, що я тебе знуджую.

– Не думав я, що ти з тих людей, які ризикують собою заради кількох суворих монахинь і жмені китайських безбатченків.

Вона всміхнулася.

– На мою думку, з твого боку несправедливо так мене зневажати, бо ти так помилився щодо мене. Я не винна, що ти був таким бовдуром.

– Якщо ти твердо вирішила залишатися, то це твоє право.

– Мені шкода, що я позбавляю тебе можливості проявити шляхетність. – Їй було на диво важко говорити з ним серйозно. – Власне, твоя правда, я залишаюся не тільки заради сиріт: розумієш, я опинилася в такому цікавому становищі, коли в усьому світі в мене немає рідної душі. Я не знаю нікого, хто був би мені радий. Нікого, кому не байдуже, жива я чи ні.

Він насупився. Але не зі злості.

– Оце так наробили ми з тобою, правда? – сказав він.

– Ти ще хочеш зі мною розлучитися? Здається, мені вже байдуже.

– Ти ж знаєш, що, привізши тебе сюди, я звільнив тебе від відповідальності.

– Це для мене новина. Бач, я не знаюся на подружніх зрадах. Що ми робитимемо, коли поїдемо звідси? Ми житимемо разом?

– Ох, не загадуймо так далеко наперед.

У його голосі була смертельна втома.

58

За два чи три дні Воддінгтон заїхав по Кітті в монастир (неспокій примусив її відразу повернутися до роботи) й повіз її на обіцяне чаювання зі своєю коханкою. Кітті не раз вечеряла у Воддінгтона. Він жив у квадратному білому показному домі, такому, як митниця будує для своїх чиновників по всьому Китаю; і їдальня, де вони пригощалися, і вітальня, де вони сиділи, були обставлені просто й добротно. Ці кімнати почасти скидалися на кабінет, почасти на готель; їм бракувало домашнього затишку, було видно, що це тимчасове житло одного з багатьох випадкових мешканців. Ніхто б не подумав, що другий поверх приховував таємницю, а то й любовну історію. Вони піднялися сходами, й Воддінгтон відчинив двері. Кітті увійшла у велику голу кімнату з побіленими стінами, на яких висіли сувої з китайськими ієрогліфами. За квадратним столом, на жорсткому стільці з чорного дерева, вкритому різьбленням, сиділа маньчжурка. Вона підвелася, коли увійшли Кітті з Воддінгтоном, але вперед не ступила.

– Ось і вона, – сказав Воддінгтон і додав щось китайською.

Кітті привіталася з нею, потиснувши руку. Вона була струнка, вбрана в довгу вишивану сукню й дещо вища, ніж очікувала Кітті, звикла до мешканців Південного Китаю. Вона мала на собі жакет із блідо-зеленого шовку з вузькими рукавами, що закривали зап’ястя, а в її чорному, вишукано зачесаному волоссі красувався головний убір маньчжурських жінок. Її обличчя було вкрите пудрою, а щоки від очей до рота – густо нарум’янені; вищипані брови – чорні, тонкі; яскраво-червоні вуста. На цій масці її чорні, трохи розкосі великі очі горіли, наче два озера рідкої смоли. Вона скидалася більше на ідола, ніж на жінку. Її рухи були повільні й упевнені. Кітті здалося, що вона трохи соромиться, але дуже допитлива. Вона двічі або тричі кивнула, дивлячись на Кітті, доки Воддінгтон про неї розповідав. Кітті звернула увагу на її руки – навдивовижу довгі, тонкі, кольору слонової кістки, з вишуканими нафарбованими нігтями. Кітті подумала, що ніколи не бачила таких граційних, елегантних рук. Такі руки виказували родовитість у бозна-якому поколінні.

Вона сказала кілька слів високим, наче цвірінькання пташок у саду, голосом, і Воддінгтон, перекладаючи, мовив Кітті, що та рада її бачити й питає, скільки їй років, скільки в неї дітей. Вони сіли на три жорсткі стільці біля квадратного столу, й служка приніс чай, прозорий, з ароматом жасмину. Маньчжурська пані простягнула Кітті зелену бляшанку з сигаретами «Три зáмки». Окрім столу й стільців, у кімнаті було небагато меблів – широке ліжко на підлозі, на якому лежала вишита подушка під шию, й дві скрині сандалового дерева.

– Що вона робить тут сама цілий день? – запитала Кітті.

– Трохи малює, іноді пише вірші. Але переважно просто сидить. Вона курить, але в міру, на щастя, бо ж у мої обов’язки входить запобігати торгівлі опіумом.

– А ви курите? – запитала Кітті.

– Рідко. Правду кажучи, я віддаю перевагу віскі.

У кімнаті стояв слабкий кислуватий запах, але не неприємний, швидше дивний та екзотичний.

– Скажіть їй: я шкодую, що не можу з нею поговорити. Я впевнена, що в нас знайшлось би багато тем для розмови.

Коли Воддінгтон це переклав, маньчжурка зиркнула на Кітті і в її погляді був слід усмішки. Вона вражала своєю величністю, сидячи в прегарному одязі без краплі збентеження. На тлі розфарбованого обличчя її очі здавалися уважними, стриманими, бездонними. Вона була якась несправжня, наче намальована, але при цьому така елегантна, що Кітті почувалася незграбою. Дотепер Кітті не приділяла Китаєві, у який її закинула доля, якоїсь особливої уваги, а лише зверхність. Таке ставлення було звичне для її кола. А тепер вона наче відчула присутність чогось далекого й загадкового. Тут був Схід – древній, темний, незбагненний. Переконання й ідеали Заходу здавалися грубими проти ідеалів та переконань, які вона мельком побачила у цій вишуканій істоті. Вона жила зовсім інакшим життям, в інакшому вимірі. Перед лицем цього ідола з її мальованим обличчям, з її мигдалюватими уважними очима всі прагнення й біди буденності втрачали вагу. Наче за цією кольоровою маскою ховалися багаті, глибокі й значні переживання: наче ці довгі делікатні руки зі звуженими на кінцях пальцями тримали ключі до вічних таємниць.

– Про що вона думає цілий день? – запитала Кітті.

– Ні про що, – всміхнувся Воддінгтон.

– Вона чарівна. Скажіть їй, що я ніколи не бачила таких гарних рук. Цікаво, що вона знайшла у вас.

Воддінгтон, всміхаючись, переклав запитання.

– Вона каже, що я добрий.

– Якби ж то жінки закохувалися в чоловіків за їхні чесноти, – підсміхнулася Кітті.

Маньчжурка розсміялася лише раз. Це сталося тоді, коли Кітті, аби щось сказати, похвалила її нефритовий браслет. Вона зняла його, й Кітті, намагаючись його вдягнути, виявила, що хоч її руки й маленькі, та браслет на них не наліз. Тоді маньчжурка розсміялася дитинним сміхом. Вона сказала щось Воддінгтонові й покликала аму, віддала їй розпорядження, й за мить ама принесла пару дуже гарних маньчжурських черевиків.

– Вона хоче подарувати їх, якщо вам підійде розмір, – сказав Воддінгтон. – Їх дуже зручно носити вдома, як капці.

– Вони точно на мене, – сказала Кітті не без задоволення.

Але потім вона помітила лукаву усмішку на Воддінгтоновому обличчі.

– Вони на неї завеликі? – швидко запитала Кітті.

– Ще й як.

Кітті засміялася, і коли Воддінгтон переклав, то маньчжурка й ама теж залилися сміхом.

Коли трохи пізніше Кітті з Воддінгтоном піднімалися на пагорб, вона обернулася до нього з дружньою усмішкою.

– Ви не сказали мені, що сильно її любите.

– З чого ви це взяли?

– Побачила по очах. Дивно. Це, напевно, як любити привида або мару. Чоловіки такі незбагненні – я думала, що ви як усі, а виявляється, що я нічого про вас не знаю.

Коли вони підійшли до будинку, він різко запитав:

– Чому ви хотіли її побачити?

Кітті на якусь хвилю завагалася, а тоді відповіла:

– Я чогось шукаю і сама не знаю чого. Але я знаю, що мені важливо це знайти, і, якщо я знайду, це багато що змінить. Може, монахиням це відомо; коли я з ними, то відчуваю, що вони бережуть таємницю, якою зі мною не поділяться. Не знаю, чому мені здалося, що коли я побачу цю маньчжурку, то збагну, чого саме шукаю. Може, вона мені сказала б, якби могла.

– Чому ви думаєте, що вона це знає?

Кітті скоса на нього глянула, але не відповіла. Натомість поставила йому запитання:

– А ви знаєте?

Він усміхнувся й знизав плечима.

– Дао. Хтось із нас шукає Шлях в опіумі, хтось – у Богові, хтось у віскі, а хтось – у коханні. Це той самий Шлях, але він нікуди не приводить.

59

Кітті ввійшла у звичну робочу колію й хоч рано-зранку почувалася погано, та мала силу волі на це не зважати. Її здивувало, як нею стали цікавитися монахині: сестри, що раніше, побачивши її в коридорі, просто віталися, тепер з якогось незначного приводу заходили в кімнату, в якій вона працювала, подивитися на неї й трохи потеревенити, виявляючи якийсь дитинний захват. Сестра Сен-Жозеф розповідала не раз, що вже стало трохи набридати, як вона вже давно казала сама до себе: «Гм, цікаво» або «Я не здивуюся», а тоді, коли Кітті зомліла: «Жодного сумніву, все зрозуміло». Вона розповідала Кітті довгі оповідки про пологи своєї невістки, що могли добряче схвилювати, якби не її почуття гумору. Сестра Сен-Жозеф приємно поєднувала реалістичний погляд на життя, властивий людям її походження (через луги, де стояла ферма її батька, протікала річка, і тополі вздовж її берега тремтіли від найменшого вітерцю), з чарівним особистим ставленням до релігійних явищ. Якогось дня, твердо переконана, що єретичка нічого про таке не знає, вона розповіла Кітті про Благовіщення.

– Я завжди плачу, коли читаю ці рядки зі Священного Писання, – сказала вона. – Не знаю чому, але в мене стискається серце.

А тоді французькою, словами, які для Кітті прозвучали незнайомо й трохи сухо, вона процитувала:

– І, ввійшовши до неї, промовив: Радій, благодатная, Господь із тобою! Ти благословенна між жонами![33]

Таємниця дітонародження пролетіла монастирем, наче бурхливий вітерець, що ширяє серед яблуневого цвіту. Новина про те, що Кітті вагітна, збурила й захопила цих благочестивих жінок. Вона їх тепер трохи лякала й інтригувала. Вони, дочки селян і рибалок, сприймали фізичний аспект її стану з добрим розумом, але їхні дитинні серця були повні благоговіння. Думка про її ношу тривожила їх і водночас на диво радувала. Сестра Сен-Жозеф сказала Кітті, що вони всі за неї моляться, а сестра Сен-Мартін пошкодувала, що та не католичка, але абатиса насварила її й сказала, що і протестантка може бути сміливою жінкою – une brave femme, за її словами, – і що le bon Dieu якось з усім розбереться.

Кітті й розчулювало, й смішило, що вона викликала такий інтерес, але понад усе здивувало її те, що навіть абатиса, така сувора у своїй праведності, стала ставитися до неї з новою поштивістю. Вона завжди добре ставилася до Кітті, але якось відсторонено, тепер стала виказувати мало не материнську дбайливість. Її голос набув нової, лагідної нотки, а погляд – грайливості, наче Кітті була дитина, яка вирізнилася розумним, потішним вчинком. Це напрочуд розчулювало Кітті. Душа абатиси була схожа на спокійне сіре море, що магічно переливалося, захопливе у своїй простій величності, аж тут сонячний промінь зробив його живим, лагідним, веселим. Тепер часто вечорами вона приходила й сідала потеревенити з Кітті.

– Я маю приглядати, щоб ви не виснажувалися, mon enfant, – казала вона, явно вигадуючи собі виправдання, – бо ж лікар Фейн ніколи мені не пробачить. Ох, ця британська стриманість! Точно ж страшенно радий, але, коли заговориш із ним про це, відразу блідне.

Вона взяла Кітті за руку й ласкаво її погладила.

– Лікар Фейн сказав мені, що хотів, щоб ви поїхали звідси, але ви відмовилися, бо не хочете нас залишати. Це так щедро з вашого боку, дитя моє, і я хочу сказати, що ми високо цінуємо вашу допомогу. Але, думаю, ви і його не хочете залишати, і це на краще, бо ваше місце – поруч нього і ви йому потрібні. Ох, навіть не знаю, що б ми й робили без цього чудового чоловіка.

– Я рада, що він зміг хоч чимось вам допомогти, – відповіла Кітті.

– Напевно, ви кохаєте його всім серцем, моя люба. Він святий.

Кітті всміхнулася й глибоко в душі зітхнула. Тепер вона могла для Волтера зробити лише одне, але не знала, як саме. Вона хотіла, щоб він їй пробачив, уже не заради себе, а заради нього самого, їй здавалося, що це подарує йому душевний спокій. Не мало сенсу просити в нього пробачення, і якщо він запідозрить, що вона його прагне швидше задля його добра, ніж задля свого, то його вперте самолюбство примусить його не пробачати ні в якому разі (дивно, що його марнославство її більше не дратувало, воно здавалося природним і тільки викликало в ній більше жалості до нього), тож єдиною її можливістю могла бути якась неочікувана подія, що захопила б його зненацька. Вона вважала, що він зрадіє вихореві почуттів, який звільнить його від цього кошмару образи, але й тоді він, у своїй дурному дивацтві, буде одержимо боротися сам із собою.

Хіба не шкода, що люди, яким на цьому світі відпущено так мало часу, самі собі завдають такого болю?

60

Хоч абатиса розмовляла з Кітті лише три або чотири рази, а тоді ще кілька разів до десяти хвилин, не більше, враження, яке вона справила на Кітті, було глибоке й значне. Її образ був схожий на країну, яка, на перший погляд, здається величною, але негостинною, але потім у ній виявляєш привітні маленькі сільця серед фруктових садів у лоні величних гір, і симпатичні річечки, що весело течуть пишними лугами. Але цих милих краєвидів, хоч вони й дивують та тішать око, не досить, щоб почуватися затишно на цій землі бурих кряжів і просвистуваних вітром рівнин. Зблизитися з абатисою було неможливо; в ній було щось безособове, що Кітті відчувала і з іншими монахинями, навіть з веселою, говіркою сестрою Сен-Жозеф, але від абатиси її відділяла мало не відчутна стіна. Досить дивне відчуття, яке, з одного боку, лякало, а з іншого – викликало благоговійний захват, – розуміння, що вона може ходити по тій самій землі, займатися буденними справами і все ж так явно жити в зовсім іншій, недосяжній площині. Якось вона сказала Кітті:

– Монахині мало постійно молитися Ісусові, вона сама має бути молитвою.

Хоч ця розмова й перепліталася з її релігією, Кітті відчувала, що це сталося само собою, без всякого намагання вплинути на єретичку. Було дивно, що абатиса, з її глибоким почуттям милосердя, не мала нічого проти стану, в якому перебувала Кітті, – того, що для абатиси було гріховне невігластво.

Якогось вечора вони сиділи вдвох і розмовляли. Тепер дні ставали коротші й м’яке передвечірнє світло й радувало, й навівало легку печаль. Абатиса мала виснажений вигляд. Її сумне обличчя було витягнуте й бліде, вогонь у гарних темних очах згас. Напевно, виснаження схилило її до невластивої їй відвертості.

– Для мене це пам’ятний день, дитя моє, – сказала вона, пробудившись із довгої задуми, – бо це річниця того дня, коли я остаточно вирішила присвятити себе релігії. Я думала про це два роки, але страждала, боячись цього покликання, бо не була певна, що вистою перед мирськими звадами. Але того ранку, під час молитви, я дала обітницю, що до настання ночі скажу про своє бажання моїй любій матері. Причастившись, я попросила Господа наділити мене душевним спокоєм і наче дістала відповідь, що матиму його тоді, коли перестану хотіти.

Здавалося, абатиса повністю поринула в спогади про минуле.

– Того дня одна з наших подруг, мадам де В’єрно, приєдналася до кармеліток, нічого не сказавши своїм рідним. Вона знала, що ті будуть проти цього, але, оскільки була вдовою, думала, що має право розпоряджатися своїм життям, як хоче. Одна з моїх кузин поїхала попрощатися з нашою любою втікачкою й повернулася аж увечері, дуже схвильована. Я ще не розмовляла зі своєю матір’ю й тремтіла від думки, що муситиму розповісти їй про свої плани, та все одно не хотіла порушити обітниці, яку дала під час причастя. Я ставила кузині купу запитань. Моя мати, наче поглинена вишиванням, слухала кожне слово. Доки говорила, я сказала собі: якщо я хочу висловити це сьогодні, то не можу гаяти й хвилини.

Дивно, як чітко я пам’ятаю цю сцену. Ми сиділи за столом, круглим столом, вкритим червоною скатертиною, й працювали при світлі лампи з зеленим абажуром. Дві мої кузини гостювали в нас, і ми всі вишивали спинки й сидіння, щоб змінити оббивку на стільцях у вітальні. Уявіть, оббивку на них не міняли, відколи їх купили ще за часів Луї ХІV, тож вона вже була витерта й вицвіла, й моя мати казала, що їй аж соромно за неї.

Я спробувала заговорити, але не змогла сказати й слова, а тоді раптом, через кілька хвилин тиші, моя мати звернулася до мене:

– Я зовсім не можу зрозуміти вчинку твоєї подруги. Мені не подобається, що вона поїхала отак, не сказавши й слова тим, кому вона так дорога. Цей жест театральний і, як на мене, позбавлений смаку. Вихована жінка не зробить нічого, вартого поголосу. Я сподіваюся, що ти не втечеш так, наче чиниш злочин, якщо колись вирішиш нас опечалити й покинути.

Настав дуже вдалий момент висловитися, але у своїй слабкості я лише відповіла:

– Ох, не турбуйтеся, maman, мені не стане на це сил.

Вона не відповіла, і я розкаялася, бо не наважилася висловити те, що мала на серці. Я наче почула слова Господа нашого, звернені до Петра: «Петре, чи любиш ти мене?» Ох, яка я слабка, яка невдячна! Я любила своє спокійне сите життя, свою сім’ю, свої розваги. Я загубилася в цих гірких думках, аж тут, трохи пізніше, наче наша розмова й не переривалася, мама звернулася до мене:

– Все одно, Одетт, я думаю, що ти у своєму житті зробиш щось пам’ятне.

Я все ще була занурена у свою печаль і роздуми, доки мої кузини, не знаючи, як стукотить моє серце, тихо працювали, коли раптом моя мати, опустивши вишивання й уважно на мене дивлячись, сказала:

– Ох, люба моя дитино, я певна, що ти врешті пострижешся в монахині.

– Люба моя мамо, ви серйозно? – відповіла я. – Ви висловили мої заповітні думки й сердечні бажання.

– Mais oui,[34] – вигукнули мої кузини, не давши мені договорити. – Два роки Одетт тільки про це й думала. Але не давайте їй дозволу, ma tante,[35] ні в якому разі не давайте!

– Але яке я маю право, любі мої діти, забороняти, – відказала моя мати, – якщо на це воля Божа?

Тоді мої кузини, намагаючись перетворити цю розмову на жарт, запитали, що я збираюся робити з різними дрібничками, які мені належали, й весело сперечалися, кому з них що дістанеться. Але ця жартівливість протривала недовго й ми розплакалися. А тоді почули, як сходами піднімається мій батько.

Абатиса на якусь хвилю змовкла й зітхнула.

– Для батька це був великий удар – я його єдина донька, а чоловіки часто люблять доньок більше за синів.

– Тяжко мати серце, – всміхнулася Кітті.

– Але велике щастя – присвятити його любові до Ісуса Христа.

У ту мить маленька дівчинка підійшла до абатиси й, упевнена в її зацікавленості, показала їй якусь чудну іграшку, яку десь роздобула.

Абатиса обійняла дівчинку за плечі своєю прегарною витонченою рукою, й дитя довірливо до неї притулилося. Кітті розчулило, яка мила була в неї усмішка, але все одно безособова.

– Чудово бачити, як усі ці сироти вас люблять, матінко, – сказала вона. Думаю, я дуже пишалася б, якби змогла викликати таке обожнювання.

– Єдиний спосіб завоювати серця – це самому бути подібним до тих, чию любов ми хочемо заслужити.

61

Того дня Волтер не прийшов додому вечеряти. Кітті трохи його почекала, бо, затримуючись у місті, він завжди її про це сповіщав, але врешті сіла їсти на самоті. Вона переважно для годиться скуштувала кожну з кількох страв, які їхній кухар-китаєць, попри епідемію та труднощі з постачанням, незмінно їй готував, а тоді, опустившись на довге плетене крісло біля відчиненого вікна, віддалася красі зоряної ночі. В тиші вона спочивала.

Читати вона не намагалася. Її думки пропливали свідомістю, наче ті маленькі білі хмарки, що відбиваються в дзеркалі тихого озера. Вона була надто втомлена, щоб зосередитися на котрійсь із них і заглибитися в роздуми. Вона неуважно спробувала перебрати враження від розмов із монахинями, які в неї залишилися. Дивно, що, хоч їхній спосіб життя викликав у Кітті таку глибоку повагу, та до віри, яка це життя супроводжувала, вона залишалася байдужою. Вона й уявити не могла себе охопленою пристрастю віри. Вона злегка зітхнула: може, їй було б легше, якби це величне біле світло осяяло її душу. Раз чи двічі вона поривалася розповісти абатисі про свої гризоти та їхню причину, але не наважилася – не могла змиритися з думкою, що ця праведна жінка погано про неї думатиме. Певна річ, вона вважатиме вчинок Кітті великим гріхом. Дивно те, що вона сама вважає його не так гріховним, як дурним і некрасивим.

Напевно, це через свою безголовість вона радше вважала зв’язок із Таунсендом вартим жалю та навіть непристойним, таким, що краще забути, ніж розкаювалася у його скоєнні. Це як допустити якийсь промах на вечірці: нічого вже не вдієш, жахливо принизливо, але надавати йому завеликої ваги стане тільки нерозумна людина. Вона здригнулася, згадавши Чарлі, – надто кремезний, затовстий, підборіддя безвольне, а ця його манера випинати груди, щоб не здавалося, що в нього пузо… Його сангвінічний темперамент проявлявся у маленьких червоних прожилках, які скоро вкриють його рум’яні щоки. Раніше їй подобалися його кущисті брови, тепер щось у них здавалося їй тваринним й огидним.

А майбутнє? Дивно, яка вона була до нього байдужа, не замислювалася про нього зовсім. Може, вона помре, коли народиться дитина. Її сестра Доріс завжди була куди сильніша за неї, і Доріс мало не померла. (Вона виконала свій обов’язок і народила спадкоємця – майбутнього баронета. Кітті всміхнулася, згадавши, як це потішило її матір.) Якщо майбутнє здавалося їй туманним, то, може, така її доля – не побачити його. Напевно, Волтер попросить її матір подбати про дитину, якщо та виживе. Волтера вона знає: хоч і не впевнений у своєму батьківстві, він поставиться до дитини з добротою. На Волтера можна покластися – він порядно поведеться за будь-яких обставин. Шкода, що з такими чудовими рисами, схильністю до самозречення та порядністю, розумом і чутливістю, його так важко полюбити. Тепер вона зовсім його не боїться, а, навпаки, жаліє й водночас не може прогнати думки про те, що він трохи нетямущий. Глибина його почуттів робить його вразливим, і колись, колись вона зможе на цьому зіграти й дістати його прощення. Її не покидала думка, що, тільки повернувши йому душевний спокій, вона спокутує біль, якого йому завдала. Шкода, що він майже позбавлений почуття гумору: вона уявляла, як вони обоє колись сміятимуться, згадуючи, як самі себе мучили.

Вона втомилася. Принесла лампу до себе в кімнату, роздягнулася. Лягла й відразу заснула.

62

Але її розбудив гучний стукіт. Попервах, через те що він так переплітався з її сном, вона не відразу зрозуміла, що це їй не сниться. У двері стукали й стукали, і вона збагнула, що стукають у ворота. Стояла темінь. Вона глянула на годинника зі світляними стрілками – пів на третю. Напевно, Волтер прийшов додому – так пізно! – а служка спить. Стукіт тривав, гучніший і гучніший, і в нічній тиші він звучав дуже тривожно. Раптом він стихнув, і вона почула, як зняли важкий засув. Волтер іще ніколи не повертався так пізно. Бідолаха, напевно, зовсім змучений. Хоч би йому вистачило глузду відразу піти спати, а не працювати в тій лабораторії як завжди.

Зазвучали голоси, у будинок зайшли люди. Дивно, бо коли Волтер приходив додому пізно, то, щоб її не потурбувати, дуже старався поводитися тихо. Двоє чи троє людей швидко збігли вгору дерев’яними сходами й увійшли в сусідню кімнату. Кітті трохи злякалася. В глибині душі вона завжди боялася повстання проти іноземців. Щось трапилося? Її серце почало стукотіти. Перш ніж вона змогла притомно сформувати свої побоювання, хтось постукав у двері.

– Місіс Фейн.

Вона впізнала Воддінгтонів голос.

– Так. Що таке?

– Будь ласка, встаньте. Я маю вам дещо сказати.

Вона підвелася й накинула халата, відімкнула й відчинила двері. Перед її очима постали Воддінгтон у китайських штанях й епонжевому піджаку, служка, що тримав гасову лампу, а трохи подалі – троє солдатів-китайців у формі. Вона здригнулася, побачивши стривожене лице Воддінгтона; у нього було скуйовджене волосся, наче він щойно вискочив із ліжка.

– В чому річ? – видихнула вона.

– Зберігайте спокій. Не можна гаяли ні хвилини. Швиденько вбирайтеся й ходіть зі мною.

– Але що таке? Щось сталося в місті?

Через присутність солдатів вона відразу подумала, що почався заколот і це до неї приставили охорону.

– Ваш чоловік занедужав. Маємо вирушати негайно.

– Волтер? – викрикнула вона.

– Не панікуйте. Я не знаю точно, що саме сталося. Полковник Ю прислав до мене цього офіцера й попросив якомога швидше привезти вас у Ямен.

Кітті якусь мить дивилася на нього, відчувши, як похололо на серці, а тоді відвернулася.

– Я буду готова за дві хвилини.

– Я прийшов у чому був, – відповів він. – Мене розбудили, я накинув піджак і взувся.

Вона не чула його слів. Одягнулася при світлі зірок, взявши перше, що трапилося під руку. Її пальці раптом стали такі незграбні, що все не вдавалося знайти застібку на сукні. Вона обгорнула плечі кантонською шаллю, що була на ній увечері.

– Я не взяла капелюха. Він не потрібен, правда?

– Не потрібен.

Служка йшов попереду них, тримаючи лампу, і вони поспіхом збігли сходами й попрямували до воріт.

– Глядіть, не впадіть, – сказав Воддінгтон. – Краще візьміть мене під руку.

Солдати йшли просто за ними.

Вони швидко спустилися зі схилу. Кітті не мала сил поставити запитання, яке мучило її. Вона страшенно боялася відповіді. Вони дісталися до берега, і там, із ліхтарем на носі, їх чекав сампан.

– Це холера? – запитала вона раптом.

– Напевно.

Вона скрикнула й стала як укопана.

– Ви маєте поспішати, не затримуйтесь.

Він подав їй руку й допоміг сісти в човен. Переправа була коротка, а річка – майже стояча. Вони зібралися на носі, а перевізниця з прив’язаним до стегна немовлям одним веслом погнала човен до протилежного берега.

– Йому стало зле сьогодні вдень, себто вчора вдень, – сказав Воддінгтон.

– Чому мене не сповістили відразу?

Хоч на це не було причини, розмовляли вони пошепки. У темряві Кітті не бачила Воддінгтона, тільки відчувала, як сильно він стривожений.

– Полковник Ю хотів сповістити, та Волтер йому не дозволив. Полковник Ю був із ним увесь цей час.

– Він однаково мав по мене послати. Це безсердечно.

– Ваш чоловік знає, що ви ніколи не бачили хворого на холеру. Це жахливе, огидне видовище. Він не хотів, щоб ви таким його бачили.

– Але ж він мій чоловік, – сказала вона уривчастим голосом.

Воддінгтон не відповів.

– Чому тепер мені дозволено прийти?

Воддінгтон поклав долоню на її руку.

– Люба моя, кріпіться. Ви маєте готуватися до найгіршого.

Вона зболено застогнала й трохи відвернулася, бо помітила, що на неї дивилися солдати-китайці. Вона раптом побачила, як білки їхніх очей дивно зблиснули.

– Він помирає?

– Я лише знаю, що полковник Ю переказав цьому офіцерові, який по мене прийшов. З того, що я зрозумів, він уже без пам’яті.

– Невже зовсім немає надії?

– Мені дуже шкода, боюся, якщо не дістанемося туди вчасно, то не застанемо його серед живих.

Вона здригнулася. Її щоками покотилися сльози.

– Розумієте, він забагато працював, у нього слабкий імунітет.

Вона з роздратуванням висмикнула руку з-під його долоні. Її сердило, що він говорив тихим, зболеним голосом.

Вони причалили, й двоє чоловіків, кулі-китайці, що стояли на березі, допомогли їй зійти на сушу. На них чекали паланкіни. Коли вона сідала, Воддінгтон звернувся до неї:

– Постарайтеся тримати нерви в кулаці. Опануйте себе як тільки можете.

– Скажіть носіям поспішити.

– Вони отримали наказ бігти щодуху.

Офіцер, що вже сидів у паланкіні, проминув Кітті й крикнув щось носіям. Ті акуратно підняли паланкін, поклали палиці на плечі й швидко попрямували вперед. Воддінгтон не відставав. Вони бігцем вибралися на пагорб, попереду кожного паланкіна біг чоловік із ліхтарем, а біля водяних воріт стояв сторож зі смолоскипом.

Наближаючись, офіцер гукнув його, і, щойно вони підійшли, їх пропустили через половинку воріт. Сторож щось пробурмотів, доки вони проходили, і носії відповіли. У нічній темряві ці гортанні звуки з дивної мови прозвучали загадково й тривожно. Вони стали підніматися мокрою й слизькою бруківкою вулиці, й один із носіїв, що ніс офіцера, спіткнувся.

Кітті почула, як долинули гнівний крик офіцера, пронизлива відповідь носія, а тоді паланкін попереду помчав далі. Вулиці були вузькі, звивисті. У місті стояла глибока ніч. Місто мертвих. Вони поспішали вузенькою вуличкою, звернули за ріг, а тоді збігли вгору сходами. Носії почали засапуватися, вони йшли довгими, частими кроками. Один із них на ходу витягнув потріпану хустинку й витер із чола піт, який заливав очі. Вони звертали то туди, то сюди, наче мчали через лабіринт. У тіні зачинених крамниць іноді наче вимальовувалися обриси лежачої людини, але не було ясно, чи це хтось спить і зранку прокинеться, чи спить і не прокинеться ніколи. Вузькі вулички були химерні у своїй мовчазній порожності, і, коли раптом загавкав пес, через змучені нерви Кітті нажахано здригнулася. Вона не знала, куди вони йдуть. Дорога здавалася нескінченною. Хіба не можна йти швидше? Швидше. Швидше. Час спливає, будь-якої миті вже може бути занадто пізно.

63

Аж ось, простуючи вздовж глухої довгої стіни, вони підійшли до воріт зі сторожками обабіч, і носії опустили паланкіни. Воддінгтон заспішив до Кітті. Вона вже вистрибнула. Офіцер голосно загупав у ворота й став гукати. Їм відчинили бічні двері, й вони зайшли у великий квадратний двір. Притулившись до стін, під стріхами низьких дахів покотом лежали солдати, загорнувшись у ковдри. Вони на якусь мить спинилися, доки офіцер поговорив із якимось чоловіком – напевно, начальником сторожі. Потім офіцер сказав щось Воддінгтонові.

– Він іще живий, – тихо звернувся Воддінгтон до Кітті. – Обережно, дивіться під ноги.

Перед ними й далі несли ліхтарі. Так вони перетнули двір, піднялися сходами, увійшли в широкі двері, далі вниз, в інший просторий двір. Уздовж двору тягнулася довга освітлена кімната; крізь рисовий папір просвічувало світло, утворюючи гарний ґратчастий візерунок. Чоловіки з ліхтарями повели їх через двір у бік кімнати, й біля дверей офіцер постукав. Йому відразу ж відчинили, й офіцер, глянувши на Кітті, відступив убік.

– Заходьте, будь ласка, – сказав Воддінгтон.

Кітті увійшла в довгу низьку кімнату з димними лампами, світло від яких робило її зловісною. То там, то там стояло кілька солдатів. На матраці під стіною навпроти дверей лежав чоловік, загорнутий у ковдру. Біля його ніг нерухомо стояв офіцер.

Кітті поспішила туди й схилилася над матрацом. Волтер лежав із заплющеними очима, і в тому похмурому світлі на його обличчі виднівся сірий відбиток смерті. Він був жахливо нерухомий.

– Волтере, Волтере, – видихнула Кітті тихим, наляканим голосом.

Його тілом прокотився дрож – тінь руху, легка, наче подих вітру, що не відчуваєш, коли він на якусь мить брижить нерухому воду.

– Волтере, Волтере, заговори до мене.

Він повільно розплющив очі, наче, щоб підняти ці важкі повіки, потрібне було величезне зусилля, але на Кітті він не дивився, а втупився в стіну за кілька дюймів від її обличчя. Він заговорив; у його голосі, тихому і слабкому, звучав натяк на усмішку.

– Оце так халепа, – сказав він.

Кітті не наважувалася дихати. Волтер більше не зронив ні звука, не заворушився, але його очі, ці його темні, холодні очі (які містерії вони тепер споглядали?) втупилися у побілену стіну. Кітті підвелася на рівні. Змученим поглядом вона глянула в лице чоловікові, що стояв поруч.

– Невже справді нічого не можна вдіяти? Ви ж не збираєтеся стояти тут склавши руки?

Вона стиснула долоні. Воддінгтон поговорив з офіцером, що стояв у ногах ліжка.

– Боюся, вони зробили все можливе. Ним опікувався полковий лікар. Ваш чоловік його навчив, тож він зробив усе те ж саме, що зробив би лікар Фейн.

– Оце він і є?

– Ні, це полковник Ю. Він не відходить від вашого чоловіка.

Збентежена, Кітті зиркнула на нього. Це був високий чоловік, але кремезний, – здавалося, йому було тісно в уніформі кольору хакі. Він дивився на Волтера, і в його очах Кітті побачила сльози. У неї стиснулося серце. Чого це в цього чоловіка з жовтим пласким обличчям очі повні сліз? Її це розгнівало.

– Жахливо, що не можна нічим зарадити.

– Принаймні йому більше не болить, – відказав Воддінгтон.

Кітті знову схилилася над чоловіком. Його страшні очі й досі невидюще дивилися поперед себе. Їй було важко сказати, чи він щось бачить. Вона не знала, чи він почув їхню розмову. Вона піднесла губи до його вуха.

– Волтере, хіба нічого не можна вдіяти?

Кітті думала, що мають бути якісь ліки, які він міг би випити, що стримали б це його жахливе конання. Тепер, коли її очі звикли до напівтемряви, вона з жахом побачила, як осунулося його обличчя. Вона його заледве впізнавала. Подумати тільки – лише за кілька коротких годин він став виглядати, як інша людина. Та він взагалі втратив людську подобу, він скидався на саму смерть.

Їй здалося, що він намагається щось сказати. Вона наблизила вухо.

– Не метушися. Раніше було важко, але вже терпимо.

Кітті трохи почекала, але він мовчав. Його непорушність сповнювала її серце болем; її лякало, що він так смиренно лежить. Наче вже приготувався до вічного спокою могили. Хтось, чи то лікар, чи то санітар, підійшов і жестом вказав їй відійти вбік; він нахилився над умирущим і змочив йому губи брудною ганчіркою. Кітті знову підвелася й у відчаї звернулася до Воддінгтона:

– Невже і справді немає надії?

Той похитав головою.

– Скільки ще він проживе?

– Хтозна. Напевно, годину.

Кітті обдивилася голу кімнату, на якусь мить її погляд зупинився на солідній формі полковника Ю.

– Можна я трохи побуду з ним наодинці? – запитала вона. – Хвилиночку.

– Певна річ, якщо ви так хочете.

Воддінгтон підійшов до полковника й поговорив із ним. Той злегка вклонився й тихо віддав наказ.

– Ми чекатимемо на сходах, – кинув Воддінгтон, коли вони виходили. – Тільки покличте.

Тепер, коли немислиме захопило її думки, наче наркотик, що курсує венами, і Кітті усвідомила, що Волтер помре, їй хотілося лише одного – полегшити його скін, витягнувши з його душі шпичку образи, що отруювала. Якби він міг перед смертю помиритися з нею, то, здавалося їй, зміг би помиритись і з собою. Тепер вона думала не про себе, а лише про нього.

– Волтере, благаю, прости мені, – сказала Кітті, схилившись над ним. Боячись зробити йому боляче, вона старалася його не торкатися. – Мені так шкода, що я погано з тобою повелася. Я в цьому гірко каюся.

Він нічого не сказав. Наче й не чув її. Вона не могла відступитися. Їй здавалося, що його душа – метелик, що б’ється об скло, і його крила обважніли від ненависті.

– Любий.

Тінь прокотилася його змученим, запалим обличчям. Воно навіть не поворухнулося, але здалося, що скорчилося від болю. Вона його ніколи так не називала. Напевно, в його вмирущій голові мелькнула думка – смутна й невловна, – що він лиш чув, як вона так називала, не замислюючись, собак, дітей та автомобілі. А тоді сталося жахливе. Вона стиснула руки, щосили намагаючись володіти собою, коли побачила, як по його худих щоках покотилися дві сльози.

– Ох, мій дорогий, мій милий, якщо ти мене колись кохав – а я знаю, що кохав, а я тебе відштовхувала, – благаю, прости мені. Я вже не зможу показати тобі, як гірко шкодую. Зжалься наді мною. Благаю, пробач мені.

Кітті змовкла. Дивилася на нього, не дихаючи, й відчайдушно чекала на відповідь. Вона побачила, що він спробував заговорити. В неї стріпнулося серце. Їй здавалося, що вона спокутує страждання, яких йому завдала, якщо зараз, в його останні хвилини, зможе позбавити його гіркої образи. Його губи заворушилися. Він на неї не дивився. Його невидющий погляд упирався в побілену стіну. Вона нахилилася над ним, щоб розчути, що він каже. Але він промовив досить чітко:

– А от той пес помер.[36]

Кітті наче обернулася на камінь. Вона не збагнула, про що він, і дивилася на нього налякано й збентежено. Нісенітниця. Марення. Вона не зрозуміла нічого.

Неможливо бути водночас таким нерухомим і ще живим. Вона вдивлялася в його обличчя. Його очі були розплющені. Вона не могла зрозуміти, дихає він чи ні. Їй ставало страшно.

– Волтере, – прошепотіла вона. – Волтере.

Врешті вона різко підвелася. Її раптом охопив страх. Вона обернулася й пішла до дверей.

– Зайдіть, будь ласка. Здається, він не…

Вони увійшли. Лікар-китаєць наблизився до ліжка. Він увімкнув електричного ліхтарика і посвітив ним Волтерові в очі. А тоді закрив їх. Сказав щось китайською. Воддінгтон обійняв Кітті за плечі.

– Боюся, він уже неживий.

Кітті глибоко зітхнула. З її очей скотилося кілька сльозинок. Вона почувалася не так знесиленою, як сторопілою. Солдати-китайці обступили матрац, безпорадні, наче точно не знали, що робити далі. Воддінгтон мовчав. За хвилину китайці почали тихо перемовлятися між собою.

– Напевно, я вас ліпше відвезу додому, – сказав Воддінгтон. – Його привезуть туди.

Кітті втомлено провела рукою по чолу. Підійшла до матраца, нахилилася й ніжно поцілувала Волтера в губи. Вона вже не плакала.

– Мені шкода, що завдала вам стільки клопоту.

Офіцери віддали шану, коли вона проходила, й вона статечно вклонилася. Вони знову перейшли через двір і сіли в паланкіни. Кітті побачила, як Воддінгтон закурив. Дим від сигарети, що розчинився в повітрі, – оце й усе людське життя.

64

Уже почало розвиднюватися, то там, то тут китайці відчиняли віконниці в крамничках. У темному закутку, при світлі свічки, вмивалася якась жінка. У чайній на розі снідала група робітників. Сіре, холодне світло щойно народженого дня підкрадалося вузькими вуличками, наче злодій. На річці стояв блідий туман, і щогли скупчених джонок проглядалися крізь нього, наче списи примарного війська. Кітті змерзла в човні й закуталася у свою яскраву, кольорову шаль. Вони піднялися на схил й опинилися над туманом. З безхмарного неба сяяло сонце, наче цей день був як усі інші й не сталося нічого, що відрізнило б його від решти.

– Може, ви приляжете? – запитав Воддінгтон, коли вони увійшли в дім.

– Ні. Я посиджу біля вікна.

За останні тижні вона так часто сиділа біля вікна, її очі так звикли до фантастичного, яскравого, прегарного й загадкового храму на величній фортечній стіні, що це видовище заспокоювало її душу. Воно здавалося таким несправжнім, навіть при яскравому світлі дня, що відволікало її від реальності.

– Я скажу служці запарити вам чаю. На жаль, буде необхідно поховати його сьогодні ж. Я все влаштую.

– Спасибі.

65

Волтера поховали через три години. Кітті збаламутило, що його поклали в китайську труну, наче на незвичному ліжку йому буде незручно лежати, але що вдієш. Монахині, дізнавшись про його смерть, як дізнавалися про все, що ставалося в місті, прислали хрест із жоржин, солідний і формальний, але наче зроблений умілими руками флориста; цей хрест на кришці голої китайської труни виглядав безглуздо й гротескно. Коли вже все було готово, їм довелося чекати на полковника Ю, який передав Воддінгтону повідомлення про те, що хоче бути присутнім на похороні. Його супроводжував ад’ютант. Вони піднялися на пагорб. Шестеро кулі несли труну до клаптика землі, де лежав похований місіонер, якого приїхав заміщати Волтер. Воддінгтон знайшов серед речей місіонера молитовник англійською і тихим голосом, з незвичною для себе сором’язливістю провів заупокійну службу. Напевно, читаючи ці урочисті, але жахливі слова, він подумав, що коли, своєю чергою, стане жертвою моровиці, буде нікому прочитати ці слова над його могилою. Труну опустили в яму, й копачі почали засипати її землею.

Полковник Ю, що стояв біля могили з голою головою, надягнув картуза, поважно віддав Кітті шану, перекинувся кількома словами з Воддінгтоном і разом з ад’ютантом пішов геть. Кулі, яким було цікаво подивитися на християнський похорон, затрималися, а потім зібрали мотузки, що тягнулися за ними, й теж пішли. Кітті й Воддінгтон дочекалися, доки могилу зовсім засиплять, а тоді поклали на насип, що пахнув сирою землею, строгі жоржини від монахинь. Вона не плакала, але, коли перша жменя землі ударила об труну, відчула, як болюче стиснулося серце.

Вона побачила, що Воддінгтон на неї чекає.

– Ви поспішаєте? – запитала вона. – Мені ще не хочеться повертатися додому.

– Мені немає чого робити. Я весь у вашому розпорядженні.

66

Вони брели дорогою, аж доки піднялися на вершину пагорба, на якому стояла арка – пам’ятник благочестивій вдові, що посів таке велике місце у враженнях Кітті від цих країв. Це був символ, але чого саме – вона не знала, як і не могла пояснити, чому вбачала в ньому нотку такої знущальної іронії.

– Посидимо трохи? Ми вже сто років тут не бували.

Рівнина, що простягнулася перед ними, була широка, умиротворена й спокійна, залита ранковим світлом.

– Я прожила тут лише кілька тижнів, а здається, наче ціле життя.

Він не відповів, і якийсь час вона мовчала, заглибившись у думки. Потім зітхнула.

– Як думаєте, душа безсмертна? – запитала вона.

Його це запитання наче й не здивувало.

– Звідки мені знати?

– Коли Волтера сьогодні обмили, перш ніж покласти в труну, я глянула на нього. Такий молодий. Таким молодим рано помирати. Пам’ятаєте жебрака, що його я побачила, коли ви вперше повели мене на прогулянку? Я злякалася не через те, що він був мертвий, а тому що він зовсім не був схожий на людину. Наче просто мертва тварина. А от Волтер, той був схожий на машину, в якій закінчився накрут. Саме це так лякає. Бо ж коли ми просто машини, то які ж безглузді наші страждання, жалі й муки!

Він не відповів, але його погляд блукав пейзажем, що розстилався у них під ногами. Того веселого сонячного ранку безкраїй простір сповнював душу радощами. Маленькі квадратики рисових полів простягалися скільки сягало око, на багатьох із них вбрані в синє селяни старанно працювали зі своїми волами. Це було мирне й радісне видовище. Кітті урвала мовчанку.

– Не можу передати словами, як глибоко зворушило мене все, що я бачила в монастирі. Які вони чудові, ці монахині, поруч них я почуваюся зовсім нікчемною. Вони відмовилися від усього: домівки, батьківщини, любові, дітей, свободи і від різних дрібниць, від яких, як мені іноді здається, відмовитися ще важче: від квітів і зелених полів, прогулянок в осінню днину, книжок і музики, комфорту – вони відмовилися від усього, від усього. І вони це зробили, щоб присвятити себе життю, повному самопожертви й нужди, покори, тяжкої роботи й молитов. Для них усіх світ – справдешнє місце вигнання. Життя – це хрест, який вони охоче несуть, але в їхніх серцях горить це бажання – не просто бажання, а прагнення, гостре, пристрасне прагнення смерті, яка подарує їм життя вічне.

Кітті сплеснула в долоні й глянула на Воддінгтона з гірким нерозумінням.

– І що?

– А що, як немає життя вічного? Подумайте – а що, як смерть означає справдешній кінець? Вони відмовилися від усього – і дарма. Їх обманули. Обвели круг пальця.

Воддінгтон на якийсь час замислився.

– А от не знаю. Не знаю, чи справді важливо, що їхня мета – не ілюзія. Їхнє життя прекрасне саме собою. Мені здається, що на наш світ можна дивитися без огиди тільки завдяки красі, яку і колись, і тепер люди витворюють із хаосу. Завдяки картинам, які вони малюють, музиці, яку вони складають, книжкам, які вони пишуть, і життям, які ведуть. І найбільше краси – у гарно прожитому житті. Оце дійсно досконалий витвір мистецтва.

Кітті зітхнула. Його слова здалися їй сухими. Їй цього було мало.

– Ви бували коли-небудь на симфонічному концерті? – вів далі Воддінгтон.

– Так, – усміхнулася вона. – Я нічого не тямлю в музиці, але дуже її люблю.

– Кожен музи́ка в оркестрі грає на своєму маленькому інструменті, і що йому до складних гармоній, які при цьому народжуються без допомоги байдужого світу? Він зосереджується лише на своїй маленькій партії. Але він знає, що симфонія гарно звучить, і вона гарно звучить, навіть коли її ніхто не чує, і він задоволений тим, що до неї долучається.

– Колись ви згадали про Дао, – зронила Кітті після паузи. – Розкажіть, що це таке.

Воддінгтон зиркнув на неї, на мить завагавшись, а тоді з легкою усмішкою на кумедному обличчі відповів:

– Це і шлях, і подорожній. Це нескінченна дорога, якою йдуть усі живі, але ніхто її не створив, вона – саме буття. Вона – це все й ніщо. З неї все починається, все їй підвладне, й усе повертається в її лоно. Це квадрат без кутів, звук, який вухо не чує, образ без форми. Це безмежна сіть, і, хоч її комірки великі, наче море, вона нічого через себе не пропускає. Це оаза, де є прихисток усьому. Вона ніде, але її можна побачити, не визираючи у вікно. Бажай не мати бажань, вчить Дао, хай усе іде, як іде. Смиренний буде врятований. Той, хто гнеться, буде випрямлений. Невдача – це основа успіху, а в успіху криється невдача, але хто знає, коли настане переломний момент? Той, хто прагне ніжності, може стати спокійний, як мала дитина. Лагідність дарує перемогу тому, хто нападає, і безпеку тому, хто захищає. Могутній той, хто подолав себе.

– Це щось означає?

– Іноді, після кількох склянок віскі й споглядання зірок, напевно так.

Між ними запала тиша, яку порушила Кітті.

– Скажіть, «а от той пес помер» – це цитата?

Воддінгтонові вуста витягнулися в усмішку, й він уже був готовий відповісти. Але, напевно, в ту мить його інтуїція була чутлива як ніколи. Кітті на нього не дивилася, але щось у виразі її обличчя підштовхнуло його передумати.

– Навіть якщо й так, я не знаю, – відповів він обережно. – А що?

– Нічого. Просто згадалося. Наче десь це чула.

Знову запала тиша.

– Коли ви залишилися наодинці зі своїм чоловіком, – за хвилину сказав Воддінгтон, – я поговорив із полковим лікарем. Подумав, що нам не завадить знати подробиці.

– І що?

– Він був у дуже істеричному стані. Я не міг повністю збагнути, що він мав на увазі. З того, що я зрозумів, ваш чоловік заразився під час експериментів.

– Він завжди ставив експерименти. Волтер насправді не був лікар, він бактеріолог, тому він так рвався приїхати сюди.

– Але я не зміг чітко зрозуміти, чи то він заразився випадково, чи він справді ставив на собі експерименти.

Кітті дуже зблідла. Вона здригнулася, почувши ці слова. Воддінгтон узяв її за руку.

– Даруйте, що я знову про це кажу, – почав він м’яко, – але я подумав, що вас це може втішити. Я знаю, як жахливо важко в таких ситуаціях сказати хоч щось корисне, але… може, вам буде важливо знати, що Волтер помер в ім’я науки та свого обов’язку.

Кітті знизала плечима, наче трохи роздратовано.

– Волтер помер від розбитого серця, – відказала вона.

Воддінгтон не відповів. Вона повільно обернулася й глянула на нього. Його обличчя було бліде й застигле.

– Що він мав на увазі, коли сказав: «А от той пес помер»? Що це таке?

– Це останній рядок «Елегії» Голдсміта.

67

Наступного ранку Кітті поїхала в монастир. Дівчина, що відчинила їй двері, була наче здивована її бачити, а через кілька хвилин після того, як Кітті взялася до роботи, в кімнату увійшла абатиса. Вона підійшла до Кітті й узяла її за руку.

– Я рада, що ви прийшли, дитя моє любе. Ви демонструєте неабияку мужність, прийшовши сюди так скоро після такої великої втрати; і мудрість, бо, я певна, робота відволіче вас від важких дум.

Кітті опустила погляд, трохи почервонівши; вона хотіла приховати від абатиси, що в неї на серці.

– Мені немає потреби казати, як щиро ми всі співчуваємо вам.

– Ви дуже добрі, – прошепотіла Кітті.

– Ми всі повсякчас молимося за вас і за душу того, кого ви втратили.

Кітті не відповіла. Абатиса відпустила її руку й холодним, владним тоном дала їй кілька завдань. Вона погладила кількох дітей по голівках, усміхнулася до них своєю відчуженою, але чарівною усмішкою, і пішла братися до термінових справ.

68

Минув тиждень. Кітті сиділа й шила. Абатиса увійшла в кімнату, сіла поруч неї й уважно роздивилася її шитво.

– Ви дуже добре шиєте, моя люба. У сучасному світі це рідкісне вміння для молодої жінки.

– Я завдячую цим своїй матері.

– Я певна, що ваша мати буде дуже рада знову з вами побачитися.

Кітті звела очі. Щось у манері абатиси не дозволяло сприйняти цю заувагу як простий вияв ввічливості. Вона продовжила:

– Я дозволила вам приходити сюди після смерті вашого любого чоловіка, бо думала, що зайнятість відволіче вас. Я вважала, що тоді ви не були готові вирушити в довгу дорогу аж до Гонконгу самотужки, а також не хотіла, щоб ви на самоті сиділи вдома й не мали що робити, крім як згадувати свою втрату. Але минуло вісім днів. Настав час вам поїхати.

– Я не хочу їхати, матінко. Я хочу лишитися тут.

– Вам немає заради чого тут лишатися. Ви приїхали, щоб бути зі своїм чоловіком. Ваш чоловік помер. Ви в такому стані, в якому скоро потребуватимете піклування й уваги, які дістати тут неможливо. Це ваш обов’язок, дитя моє любе, – зробити все можливе заради добра тієї істоти, дбати про яку доручив вам Господь.

Кітті якусь хвилю мовчала. Вона опустила погляд.

– Мені здавалося, що я тут корисна. Мені давало велику втіху так думати. Я сподівалася, що ви дозволите мені продовжувати роботу, доки не скінчиться епідемія.

– Ми всі дуже вдячні за те, що ви для нас зробили, – відповіла абатиса з легкою усмішкою, – але тепер, коли епідемія спадає, приїхати сюди вже не так ризиковано, тож я очікую на двох сестер із Кантона. Вони прибудуть дуже скоро, й тоді, напевно, мені вже не будуть потрібні ваші послуги.

У Кітті обірвалося серце. Тон абатиси не допускав заперечень; вона добре знала, що благати її немає сенсу. Лише те, що Кітті довелося переконувати, додало її голосу нотку, хай не роздратування, але принаймні безапеляційності, яка могла до нього призвести.

– Містер Воддінгтон був дуже люб’язний попросити в мене поради.

– Краще б він пильнував своїх справ, – урвала її Кітті.

– Навіть якби й не попросив, я почувалася б зобов’язаною її дати, – м’яко сказала абатиса. – Наразі ваше місце не тут, а поруч своєї матері. Містер Воддінгтон домовився з полковником Ю про достатній супровід, так що в подорожі вам нічого не загрожуватиме. Він уже домовився про кулі та носіїв. Ама поїде з вами, в усіх містах, через які ви будете проїжджати, вам влаштують нічліг. Власне, зроблено все можливе, щоб забезпечити вам комфорт.

Кітті стиснула губи. Могли б принаймні з нею порадитися. Це ж стосується її самої. Їй довелося докласти зусиль, щоб відповідь не прозвучала різко.

– І коли мені від’їжджати?

Абатиса не втрачала добросердості.

– Що швидше ви повернетеся в Гонконг, а тоді відпливете до Англії, то ліпше, дитя моє любе. Ми подумали, що ви могли б від’їхати на світанку післязавтра.

– Так скоро.

Кітті потроху розбирало на сльози. Але абатиса казала правду – їй тут не місце.

– Здається, ви всі прагнете чимшвидше мене позбутися, – сказала вона з жалем у голосі.

Кітті відчула в абатисі полегшення. Та побачила, що Кітті готова підкоритися, й мимоволі перейшла на поблажливіший тон. У Кітті було хороше почуття гумору, й тепер її очі зблиснули, коли вона подумала, що навіть святі люблять, щоб усе було по-їхньому.

– Не думайте, що я не ціную доброту вашого серця, дитя моє, і це гідне захвату милосердя, яке заважає вам з легкою душею покинути самостійно взяті на себе обов’язки.

Кітті дивилася просто поперед себе. Вона злегка знизала плечима, знаючи, що не може приписувати собі таких високих чеснот. Залишитися їй хотілося, бо не було куди їхати. Дивне це відчуття – що в усьому світі немає людини, якій було б небайдуже, жива вона чи померла.

– Я не можу збагнути, чому вам так не хочеться їхати додому, – дружелюбно вела далі абатиса. – У цій країні стільки іноземців, що багато б віддали за таку можливість!

– Але ж не ви, матінко?

– Ох, з нами інша річ, дитя моє. Приїхавши сюди, ми знали, що назавжди покинули батьківщину.

Через власні ображені почуття у Кітті з’явилося бажання, можливо, зловмисне, знайти слабину в латах віри, що робили монахинь такими захищеними від усіх природних людських почуттів.

Захотілося перевірити, чи справді не залишилося в абатиси якоїсь людської слабкості.

– А я гадала, що хай іноді, але стає важко, коли подумати, що більше ніколи не побачиш дорогих серцю людей і ті місця, де минуло дитинство.

Абатиса на якусь мить завагалася, але Кітті, споглядаючи її, не помітила ніякої зміни в спокійному виразі її прекрасного суворого обличчя.

– Це важко для моєї матері, що вже в літах, бо я її єдина донька і їй усім серцем хотілося б побачити мене ще раз перед смертю. Мені хотілося б порадувати її, але це неможливо. Ми почекаємо, доки зустрінемося в раю.

– Все-таки як подумаєш про тих, кому дорогий, напевно, важко не сумніватися в тому, чи правильно було з ними розлучатися.

– Ви питаєте мене, чи я колись шкодувала про це? – раптом обличчя абатиси аж наче засвітилося. – Ніколи, ніколи. Я обміняла життя пересічне й нікчемне на сповнене самопожертви й молитви до Бога.

Якусь мить стояла тиша, а тоді абатиса, повертаючись до лагіднішого тону, всміхнулася.

– Я попрошу вас узяти маленький пакуночок і відправити його поштою, коли дістанетеся Марселя. Мені не хотілося б довіряти його китайській пошті. Зараз я по нього сходжу.

– Можете віддати його мені завтра, – мовила Кітті.

– Завтра ви будете надто зайнята, щоб прийти сюди, моя люба. Вам буде зручніше попрощатися з нами сьогодні.

Абатиса підвелася і з невимушеною гідністю, яку не могло приховати безформне вбрання, вийшла з кімнати. За мить увійшла сестра Сен-Жозеф. Вона прийшла попрощатися, побажала Кітті приємної мандрівки, запевнила, що та буде в безпеці – полковник Ю приставить до неї достатню охорону, он сестри весь час подорожують самі й нічого з ними не стається. А море їй сподобалося? Mon Dieu, як їй було погано під час шторму в Індійському океані, мадам, її мати, зрадіє, коли побачить доньку, і Кітті має дбати про себе; зрештою, під її опікою тепер маленька душа, і вони всі за неї молитимуться; вона весь час молитиметься за Кітті, за її дитиночку й за душу бідолашного, сміливого лікаря. Вона говорила й говорила – привітна, ласкава, та все одно Кітті гостро відчувала, що для сестри Сен-Жозеф, з її поглядом, зверненим у вічність, сама вона – лише безплотний, безтілесний дух. Раптом її охопило бажання схопити кругленьку добродушну монахиню за плечі й потрусити, вигукуючи: «Хіба ви не бачите, що я земна людина, нещасна й самотня, що мені потрібне втішання, співчуття й кілька підбадьорливих слів?! Ох, відверніться ж на хвилину від свого Бога й приділіть мені трохи милосердя – не того християнського милосердя, яке ви маєте для всіх знедолених, а просто людського милосердя до мене!» Ця думка змусила Кітті всміхнутися – от би здивувалася сестра Сен-Жозеф! Тоді вона б остаточно переконалася у своїй старій підозрі, що всі англійці несповна розуму.

– На щастя, я добре витримую морські подорожі, – відповіла Кітті. – Ще ніколи не страждала на морську хворобу.

Абатиса повернулася з маленьким акуратним пакуночком.

– Тут хусточки, що я зробила своїй матері на іменини, – сказала вона. – Ініціали вишили наші молодші дівчатка.

Сестра Сен-Жозеф припустила, що Кітті хотілося б подивитися, як гарно виконана робота, й абатиса, поблажливо всміхаючись, розкрила пакунок. Хустинки були з дуже тонкого батисту, вигадливі ініціали увінчувала корона полуничних листків. Коли Кітті розсипалася в похвалах майстерно виконаній роботі, хусточки знову загорнули й віддали їй. Сестра Сен-Жозеф, сказавши: «Eh bien, Madame, je vous quitte»[37] та ще раз висловивши чемні й безособові побажання, пішла геть. Кітті усвідомила, що настав час попрощатися з абатисою, й подякувала їй за добре ставлення. Вони пройшлися голими, побіленими коридорами.

– Вам не буде важко відправити пакунок із Марселя? – запитала абатиса.

– Звісно, ні, – відказала Кітті.

Вона глянула на адресу. Прізвище здалося їй дуже знаменитим, але увагу привернуло вказане місце.

– Це ж один із замків, де я бувала! Коли подорожувала Францією з друзями.

– Може бути, – відказала абатиса. – Він відчинений для огляду два дні на тиждень.

– Напевно, якби я жила в такому гарному місці, то ніколи б не наважилася звідти поїхати.

– Безсумнівно, це пам’ятка архітектури. Але там незатишно. Якби я й шкодувала про щось, то не про нього, а про маленький замок, де ми жили, коли я була мала. Він у Піренеях. Я росла, чуючи море. Не стану заперечувати, що іноді мені хочеться почути, як хвилі розбиваються об валуни.

Кітті здалося, що абатиса, здогадавшись про її думки й причини зауваг, лукаво над нею підтрунювала. Але вони вже підійшли до маленьких простих дверей у монастир. На подив Кітті, абатиса обійняла її й поцілувала. Дотик її блідих губ до щік Кітті, спочатку однієї, потім другої, був такий несподіваний, що вона запаленіла й мало не розплакалася.

– Прощавайте, благослови вас Боже, дитя моє любе. – Абатиса якусь мить потримала її в обіймах. – Пам’ятайте, що мало виконувати обов’язок, що від вас вимагається, – це не почесніше, ніж вимити руки, коли ті забруднилися. Єдине, що дійсно важливе, – виконувати свій обов’язок з любов’ю. Коли любов зіллється з обов’язком, зійде на вас благодать і відчуєте ви щастя, яке неможливо осягнути.

Двері в монастир зачинилися за нею востаннє.

69

Воддінгтон провів Кітті до вершини пагорба, і вони на якусь мить озирнулися на Волтерову могилу. Біля меморіальної арки він із нею попрощався, й, дивлячись на арку востаннє, Кітті відчула, що могла б відповісти на її загадкову іронію такою ж іронією, тільки власною. Вона ступила в паланкін.

Дні минали один за одним. Пейзажі, що пропливали повз, слугували тлом для її думок. Кожен із них вона бачила наче здвоєним, скругленим, як у стереоскопі, по-новому значним, бо все, що вона бачила, додавалося до її спогадів про те, що вона бачила лише кілька коротких тижнів перед тим, коли їхала тією ж самою дорогою, тільки у зворотному напрямку. Кулі зі своїми ношами безладно розтягнулися дорогою, по двоє, по троє, а за якусь сотню ярдів за ними – один, потім ще двоє чи троє; солдати супроводу волочили ноги, бредучи так, щоб проходити двадцять п’ять миль на день; аму неслидва носії, а Кітті – чотири, не через те, що вона була важча, а швидше для годиться. Коли-не-коли вони зустрічали кулі, що згиналися під своєю ношею, ступаючи один за одним, коли-не-коли – чиновника-китайця в портшезі,[38] який зацікавлено позирав на білу жінку; іноді вони натрапляли на селян, які у вицвілому синьому вбранні й великих брилях ішли на ринок, іноді – на жінку, стару або молоду, що дрібушила забинтованими ногами. Вони піднімалися й спускалися зі схилів, устелених акуратними рисовими полями, з селянськими будиночками, що затишно примостилися в бамбукових заростях; вони проминали обшарпані села й людні міста, обнесені стінами, як на ілюстрації до молитовника. Стояла рання осінь, спека спала, і, якщо рано-вранці, коли мерехтливе світанкове світло заливало квадратики полів казковими чарами, було холодно, то пізніше тепло було ще приємніше. Воно сповнювало Кітті тихим блаженством, якому вона й не думала противитися.

Яскраві сцени з їхніми елегантними барвами, їхньою оригінальністю та їхньою дивністю скидалися на гобелен, на тлі якого, таємничі й похмурі, танцювали тіні з уяви Кітті. Вони здавалися зовсім нереальними. Мей-тан-фу із його зубчастими мурами був схожий на мальовані декорації міста на сцені, де грають давню виставу. Монахині, Воддінгтон і маньчжурська жінка, що його кохає, – персонажі у театрі масок, а решта, люди, які ходять звивистими вуличками, й ті, що померли, – безіменний загал. Звісно, все це, всі вони мали якесь значення, але яке? Наче вони виконували ритуальний танець, вишуканий і древній, і ти знаєш, що ці складні рухи означають щось, що важливо знати, але все одно не розумієш, не розумієш.

Кітті здавалося неймовірним (старенька жінка йшла дорогою, вбрана в синє, і цей синій колір у сонячному світлі відливав лазуритом; її обличчя з тисячею маленьких зморщок було наче маска зі слонової кістки; вона йшла, дрібно перебираючи крихітними ніжками, спершись на довгий чорний костур), що вони з Волтером брали участь у цьому дивному й нереальному танці. І ролі їхні були важливі. Вона легко могла померти, а він – помер. Хіба це жарти? Напевно, це був лише сон, із якого вона раптом прокинеться і полегшено зітхне. Наче все це сталося дуже давно і в якомусь далекому місці. Дивно, якими примарними здаються персонажі цієї вистави на сонячному тлі справжнього життя. Тепер Кітті здавалося, що вона читає про все це у книжці; читає і трохи дивується, що її це так мало зачіпає. Вона вже зловила себе на тому, що не може чітко згадати Воддінгтонове обличчя, таке їй знайоме.

Сьогодні увечері вони дійдуть до міста на Західній річці, де вона сяде на пароплав. А звідти одна ніч до Гонконгу.

70

Попервах їй було соромно за те, що вона не плакала, коли помер Волтер. Як безсердечно! Он навіть очі військовика-китайця, полковника Ю, були повні сліз. Кітті приголомшила смерть чоловіка. Їй було важко усвідомити, що він більше ніколи не повернеться додому і що зранку вона більше не почує, як він прокинувся й купається в китайській дерев’яній ванні. Він був живий, а тепер він мертвий. Монахині чудувалися її християнській смиренності й захоплювалися стійкістю, з якою Кітті переживала свою втрату. А от Воддінгтон був прозорливий. За всім тим щирим співчуттям їй проглядалося – як це правильно висловити? – його лукавство. Звісно, смерть Волтера її шокувала. Вона не бажала йому смерті. Але, зрештою, вона його не кохала, ніколи не кохала. Поводитися згорьовано від неї вимагали правила пристойності, ділитися з кимось тим, що в неї на серці, було б негарно, та навіть вульгарно, але вона надто багато пережила, щоб прикидатися перед самою собою. Їй здавалося, що останні кілька тижнів навчили її того, що, навіть як іноді необхідно обманювати інших, обманювати себе – завжди жалюгідно. Їй було шкода, що Волтер так трагічно помер, але їй було шкода винятково по-людськи, так, як було б шкода якогось знайомого. Вона визнавала, що Волтер був повний чеснот, просто так склалося, що він їй не подобався, він завжди її знуджував. Не можна сказати, що його смерть дала їй полегшення, вона могла б з усією щирістю стверджувати, що, якби її слово було здатне повернути його до життя, вона б його вимовила, та все ж не могла впоратися з відчуттям, що з його смертю жити їй стало трохи простіше. Разом вони ніколи не були б щасливі, а розірвати стосунки було б жахливо важко. Її саму лякали такі думки. Напевно, якби про них хтось дізнався, її вважали б жорстокою й безсердечною. Що ж, ніхто не дізнається. Кітті запитала себе, чи всі люди мають у своєму серці якісь ганебні таємниці, що старанно приховують від допитливих очей.

Кітті мало заглядала в майбутнє і не будувала планів. Впевнена була в одному – в Гонконзі вона хотіла провести якомога менше часу. Про повернення вона думала з жахом. Напевно, вона б охочіше нескінченно мандрувала цією гостинною, привітною країною у своєму паланкіні, байдуже споглядаючи вічну фантасмагорію життя і кожну ніч засинаючи під іншим дахом. Але, звісно, не можна відвертатися від найближчого майбутнього: по приїзді в Гонконг вона зупиниться в готелі, домовиться щодо продажу будинку й меблів. З Таунсендом можна й не зустрічатися. Йому вистачить ґречності не потрапляти їй на очі. Але раз їй таки хотілося його побачити, аби сказати, яким жалюгідним вона його вважає.

Та що вже той Чарлі Таунсенд?

Як пишна мелодія арфи тріумфальним арпеджіо переважує складні симфонічні гармонії, так у серці Кітті звучала одна думка. Саме ця думка наділяла екзотичною красою рисові поля, викликала усмішку на її блідих вустах, коли дорогою на ринок проходив повз неї безвусий юнак із гордовитою поставою й бісиками в очах, наділяла міста, повз які вони проходили, магією бурхливості життя. Охоплене епідемією місто було в’язницею, звідки вона втекла, і тепер синь неба набула для неї небаченої яскравості, прегарними стали бамбукові зарості, що так граційно схилялися над дорогою. Свобода! Ось ця думка, що співала в її серці, так що хай майбутнє й було туманне, воно сяяло, наче туман над річкою під світанковим сонцем. Свобода! Свобода не тільки від докучливих пут, від стосунків, які її гнітили, свобода не тільки від смерті, що на неї чигала, але й від любові, яка її принизила, свобода від усіх духовних зв’язків, свобода безтілесного духу. А разом зі свободою – мужність і готовність вистояти перед негараздами, що їй готувало життя.

71

Коли пароплав прибув у Гонконг, Кітті, що стояла на палубі й милувалася різнобарвною жвавою метушнею на річці, пішла у свою каюту перевірити, чи ама нічого не забула забрати. Вона глянула у дзеркало. Сукня на ній була чорна (монахині для неї пофарбували), але не жалобна, і в неї мелькнула думка, що треба буде про це подбати. Жалобне вбрання стане чудовим прикриттям для її нестандартного душевного стану.

У двері каюти постукали. Ама відчинила.

– Місіс Фейн.

Кітті обернулася й побачила обличчя, яке спочатку не впізнала. А тоді її серце гупнуло в грудях і вона розчервонілася. Це була Дороті Таунсенд. Кітті зовсім не очікувала її побачити, тож не знала, ні як повестися, ні що сказати. Але місіс Таунсенд увійшла в каюту й відразу ж міцно її обійняла.

– Ох, моя люба, моя люба, як я вам співчуваю.

Кітті дозволила себе поцілувати. Її трохи здивувала емоційність жінки, яку вона завжди вважала холодною і стриманою.

– Ви дуже люб’язні, – пробурмотіла Кітті.

– Ходімо на палубу. Ама пригляне за вашими речами, я привела з собою служок.

Вона взяла Кітті за руку, й та, дозволяючи себе вести, помітила на її приязному обвітреному обличчі вираз щирого занепокоєння.

– Ваш пароплав зарано прибув. Я мало не спізнилася, – сказала місіс Таунсенд. – Не знаю, що й робила б, якби ми розминулися.

– Невже ви приїхали мене зустріти?! – вигукнула Кітті.

– Звісно.

– Але ж звідки ви знали, що я мала прибути?

– Містер Воддінгтон надіслав мені телеграму.

Кітті відвернулася. У неї в горлі стояв клубок. Дивно, як її так розчулив неочікуваний прояв доброти.

Вона боялася, що розплачеться; їй хотілося, щоб Дороті Таунсенд пішла геть. Але Дороті взяла Кітті за руку, що безвольно висіла, й ласкаво стисла її долоню. Кітті збентежило, що ця стримана жінка не соромиться виказувати свої почуття.

– Будь ласка, зробіть мені велику послугу. Ми з Чарлі хочемо, щоб ви пожили в нас, доки будете в Гонконзі.

Кітті забрала руку.

– Це дуже люб’язно з вашого боку, але я ніяк не можу погодитися.

– Я відмови не приймаю. Ви не можете жити у своєму домі самі. Ви жахливо знудитеся. Я вже все підготувала. У вас буде власна вітальня. Можете їсти там, якщо не захочете приєднуватися до нас. Ми обоє вас запрошуємо.

– Я не збиралася жити вдома. Я думала винайняти номер у готелі «Гонконг». Мені незручно спричиняти вам стільки клопоту.

Запрошення захопило її зненацька. Вона була збентежена й роздратована. Якби Чарлі мав хоч трохи порядності, він ніколи не дозволив би своїй дружині її запросити. Їй не хотілося бути зобов’язаною нікому з них.

– Ох, мені нестерпно думати, що ви житимете в готелі. Вам у таку пору там жахливо не сподобається. Там повно народу, вічно грають джаз. Будь ласка, погостюйте у нас. Обіцяю, що ми з Чарлі не будемо вас непокоїти.

– Навіть не знаю, чим заслужила на таку люб’язність. – У Кітті закінчувалися відмовки; вона не могла примусити себе вимовити категоричне «ні». – Боюся, я тепер не надто приємна компанія для чужих людей.

– А хіба нам обов’язково бути чужими? Ох, мені так хотілося б, так хотілося б, щоб ви дозволили бути вашим другом. – Дороті сплеснула в долоні, і в її голосі – спокійному, виваженому, вихованому – забриніли сльози. – Я так хочу, щоб ви в нас зупинилися. Розумієте, мені хотілося б загладити свою провину перед вами.

Кітті не зрозуміла. Їй і на думку не спадало, що дружина Чарлі чимось перед нею завинила.

– Маю визнати, що спочатку ви мені не сподобалися. Я вирішила, що ви надто легковажна. Розумієте, я старомодна і, напевно, нетолерантна.

Кітті мельком на неї глянула. Дороті мала на увазі, що спочатку вважала Кітті вульгарною. Вона нічим себе не виказала, але глибоко в душі розсміялася. Яка їй тепер різниця, хто що про неї думає!

– А коли мені сказали, що ви, не завагавшись ні на мить, поїхали за своїм чоловіком у пащеку смерті, я почувалася такою мерзенною. Мені було так соромно. Ви така чудова, така смілива, поруч із вами ми всі здаємося такими дріб’язковими й посередніми. – Тепер її добрим, простим обличчям струменіли сльози. – Не можу висловити, як я вами захоплююся, як вас поважаю. Я знаю, що нічого не втішить вас у вашому горі, але я хочу, щоб ви знали, як глибоко, як щиро я вам співчуваю. Якщо тільки ви дозволите щось для вас зробити, для мене це буде велика честь. Не сердьтеся на мене за те, що я неправильно вас оцінила. Ви героїня, а я просто безголова дурепа.

Кітті глянула на палубу. Вона була бліда як стіна. Їй були неприємні такі бурхливі емоції. Звісно, її це розчулило, але вона не могла позбутися роздратування через те, що ця простачка вірить у таку вигадку.

– Якщо вам і справді так хочеться прийняти мене, звісно, я радо погоджуся, – зітхнула вона.

72

Таунсенди жили на Вершині в будинку з широким видом на море. Чарлі не приходив додому обідати, але того дня, коли прибула Кітті, Дороті (вони вже називали одна одну на ім’я) сказала, що коли Кітті не проти з ним побачитися, то він може прийти й привітатися. Кітті подумала, що раз зустрічі їм не уникнути, то хай уже це станеться відразу, й очікувала з гіркою насмішкою, як соромно йому буде її побачити. Вона чудово розуміла, що запрошення погостювати в них було ідеєю його дружини, яку, попри свої почуття, він одразу схвалив. Кітті знала, що він завжди намагався чинити правильно про людські очі, тож, вочевидь, проявляв гостинність саме через це. Але навряд чи він із приємністю згадує їхню останню зустріч – для такого самозакоханого чоловіка, як він, напевно, її слова стали болячкою, що все не могла зажити. Кітті сподівалася, що завдала йому стільки ж болю, як і він їй. Напевно, він тепер її ненавидить. Їй приємно було думати, що в ній немає ненависті, лише зневага до нього. Сардонічну радість їй дарувала думка, що йому доведеться притлумити свої почуття й поводитися з нею люб’язно. Коли того пообіддя за нею зачинилися двері його кабінету, напевно, він усім серцем сподівався, що ніколи більше її не побачить.

А тепер, сидячи в компанії Дороті, Кітті чекала на його появу. Вона захоплювалася практичною розкішністю вітальні. Крісла, то тут, то там прегарні квіти, чудові картини на стінах; кімната була затінена, прохолодна, а також по-домашньому затишна. Вона здригнулася, згадавши голу й порожню вітальню в будинку місіонера – плетені крісла, кухонний стіл зі скатертиною, заплямовані книжкові полиці з дешевими виданнями романів, куці червоні занавіски, такі вицвілі, що аж наче запилені. Ох, як там було незатишно! Напевно, Дороті таке й у страшному сні не насниться.

Вони почули, як під’їхало авто, й Чарлі увійшов у кімнату.

– Я не спізнився? Сподіваюся, я не примусив вас чекати. Мені треба було поговорити з губернатором, просто не міг вирватися.

Він підійшов до Кітті й узяв її долоні у свої.

– Я дуже, дуже радий, що ви в нас гостюєте. Напевно, Дороті вже вам сказала, щоб ви залишалися, скільки захочете, й почувалися тут, як удома. Але я хотів і сам це сказати. Якщо я хоч чимось можу бути корисний – звертайтеся, я радо це зроблю. – У його очах світилася чарівна щирість; вона подумала, чи побачив він іронію в її очах. – Деякі речі я зовсім не вмію висловлювати, і не хочеться здатися телепнем, але знайте – я глибоко співчуваю смерті вашого чоловіка. Хороший він був хлопчина, нам тут його дуже бракуватиме.

– Годі, Чарлі, – урвала його дружина. – Я певна, що Кітті все розуміє… Ось і коктейлі.

Згідно з розкішним звичаєм іноземців у Китаї, двоє служок у формі занесли в кімнату закуски й коктейлі. Кітті відмовилася.

– Випийте хоч один, – наполіг Таунсенд своїм звичним прихильним тоном. – Вам буде корисно, та й ви точно не бачили коктейлів, відколи поїхали з Гонконгу. Якщо не помиляюся, в Мей-тан-фу льоду не дістати.

– Ви не помиляєтеся, – відказала Кітті.

На якусь мить перед її очима промайнув спогад про жебрака з закинутою назад головою, в синьому лахмітті, крізь яке проглядалися худезні кінцівки, що лежав мертвий у них під парканом.

73

Вони перейшли у вітальню обідати. Чарлі, сівши на чільне місце, легко перебрав розмову на себе. Після тих кількох коротких слів співчуття він обходився з Кітті не так, наче вона щойно пережила жахливу трагедію, а наче вона приїхала погостювати з Шанхая, щоб відпочити після видалення апендикса. Її треба було розвеселити, й він був готовий до цього взятися. Найкращий спосіб зробити так, щоб вона почувалася як удома, – ставитися до неї, як до родички. Чарлі був тактовний чоловік. Він почав із розповіді про осінні перегони, про поло – їй-богу, доведеться його кинути, якщо не вдасться схуднути, – та про ранкову розмову з губернатором. Він розказав про вечірку, на якій вони були, влаштовану на адміральському кораблі, про стан справ у Кантоні, про канали в Лушані. Через кілька хвилин Кітті здавалося, що вона від’їздила не довше, аніж на кілька днів. Неможливо повірити, що там, за якихось шістсот миль (хіба це не скільки ж, як від Лондона до Единбурга?), чоловіки, жінки, діти мруть як мухи. Незабаром вона зловила себе на тому, що питає про такого-то й такого-то, який зламав ключицю під час гри в поло, та чи місіс така-то поїхала додому й чи місіс сяка-то братиме участь у тенісному турнірі. Чарлі трохи жартував, і вона у відповідь усміхалася. Дороті, зі своєю звичною, трохи погордливою манерою (тільки тепер вона сприймала Кітті на рівних, тому це більше не було образливо, а швидше скріплювало їхню дружбу), висловлювалася про різних людей із колонії трохи насмішкувато. Кітті збадьорилася.

– Глянь, вона вже посвіжішала, – сказав Чарлі дружині. – До обіду була така бліда, я аж злякався, а тепер щічки порожевіли.

Але, беручи участь у розмові, хай не весело (бо відчувала, що ні Дороті, ні Чарлі з його чарівним розумінням добропристойності це не сподобається), та принаймні бадьоро, Кітті оглядала господаря дому. За всі ті тижні, коли її думки були так цілковито зайняті планами про помсту, вона склала для себе дуже яскравий його образ. Його густе кучеряве волосся було надто коротке й надто дбайливо розчесане; щоб приховати сивину, він його забагато напомаджував; обличчя було надто червоне, з сіткою дрібних жилок на щоках, а підборіддя – надто масивне. Коли він не старається тримати голову повище, видно, що в нього друге підборіддя; а в його густих, кущистих бровах є щось мавпяче, що викликає в неї огиду. Рухається він важко і, попри увагу до харчування та заняття спортом, таки обважнів; кості вкриті жиром, суглоби вже не такі гнучкі, як колись. Його гарне вбрання затісне й ліпше пасувало б молодшому чоловікові.

Але коли він увійшов у вітальню перед обідом, Кітті була трохи шокована (напевно, саме тому він помітив її блідість), бо виявила, що уява дивно з неї познущалася й він зовсім не виглядав так, як вона його собі змалювала. Вона заледве стрималася, щоб не розсміятися з себе. Його волосся було зовсім не сиве – хіба що кілька сріблястих волосин на скронях, та й ті додавали йому шарму; обличчя в нього було не червоне, а засмагле; гарна постава голови. І не товстий він, і не старий: насправді він майже стрункий, і фігура в нього гарна – хіба можна звинувачувати його, якщо він трохи цим вихваляється? – як у молодого чоловіка. Костюм він уміє носити, цього не заперечиш: вигляд у нього акуратний, доглянутий, елегантний. І що на неї найшло так про нього думати? Він дуже вродливий чоловік. Добре, що вона знала, який він нікчема. Звісно, вона завжди визнавала, що голос у нього чарівний, і тепер він звучав точно так само, яким вона його пам’ятала: він тільки підкреслював фальшивість кожного його слова, його насиченість і багатство тепер звучали для неї нещиро, й вона подумки питала себе, як могла колись йому піддатися. Його очі були прегарні: ось де секрет його шарму – така м’яка, блакитна сяйливість, і, навіть коли він плете казна-що, встояти перед ними майже неможливо.

Нарешті подали каву, й Чарлі запалив сигару. Він глянув на годинника й підвівся з-за столу.

– Що ж, я маю покинути вас, дівчата, самих. Час мені повертатися на роботу. – Він на якусь мить змовк, а тоді, звернувши на Кітті дружній, чарівний погляд, мовив до неї: – Я день чи два не буду вас турбувати, доки ви не відпочинете, але згодом хотів би обговорити з вами справи.

– Зі мною?

– Треба залагодити питання з продажем будинку, а також, знаєте, розібратися з меблями.

– Але ж я можу звернутися до юриста. Не варто мені докучати вам своїми справами.

– І не думайте, що я дозволю вам витрачати гроші на юриста. Я про все подбаю. Ви ж знаєте, що маєте право на пенсію. Я поговорю про це з губернатором, можливо, якщо звернутися до відповідних інстанцій, можна буде отримати більше. Довірте свої справи мені. Але поки що нічим не переймайтеся. Зараз ви маєте лише відпочивати й набиратися сил, хіба ні, Дороті?

– Звісно.

Він злегка кивнув Кітті й, проминаючи дружину, узяв її руку й поцілував. Більшість англійців трохи схожі на дурнів, коли цілують жінці руку, він же зробив це з елегантною легкістю.

74

Тільки облаштувавшись у домі Таунсендів, Кітті зрозуміла, як вона втомилася. Комфорт та незвичні зручності такого життя зняли напруження, що її супроводжувало. Вона й забула, як приємно жити без клопотів, як приємно бачити навколо себе гарні речі, бути оточеною увагою. Вона з полегшенням занурилась у легке життя розкішного Сходу. Та й було приємно відчувати себе предметом співчутливої тактовної цікавості. Вона так недавно овдовіла, що було неможливо влаштовувати розваги на її честь, але найповажніші в колонії дами (дружини губернатора, адмірала та головного судді) приходили почаювати з нею в тихій компанії. Дружина губернатора сказала, що йому дуже хочеться з нею побачитися й запрошує її на тихий обід у своєму домі («звісно, не урочистий, тільки ми й ад’ютанти!»). Ці пані ставилися до Кітті так, наче вона була порцелянова ваза, крихка й цінна. Від її ока не сховалося, що вони вважали її мало не героїнею, і майстерно грала свою роль, скромно і стримано. Іноді вона шкодувала, що поруч не було Воддінгтона; з його-то лукавою прозорливістю він побачив би гумор у цій ситуації, а, опинившись удвох, вони добре б з неї посміялися. Дороті отримала від нього листа, де він нарозповідав усякого про віддану роботу Кітті в монастирі, про її сміливість та стриманість. Звісно, він майстерно з усіх них жартував, от же ж дурисвіт!

75

Кітті не була певна, випадково чи зумисно вона ніколи навіть на мить не опинялася з Чарлі наодинці. Він був бездоганно тактовний і далі поводився з нею дружелюбно, привітно, співчутливо і приязно. Ніхто й не здогадався, що колись вони були більше ніж просто знайомі. Але якогось пообіддя, коли вона лежала на кушетці й читала, він проходив через веранду й зупинився.

– Що це ви читаєте? – поцікавився він.

– Книжку.

Вона іронічно глянула на нього. Він усміхнувся.

– Дороті пішла на вечірку в саду в губернатора.

– Я знаю. А ви чому вдома?

– Я спочатку збирався, а потім вирішив, що повернуся і складу вам компанію. Авто надворі, хочете проїхатися островом?

– Ні, дякую.

Він сів у ногах кушетки, на якій вона лежала.

– Нам не випало можливості поговорити, відколи ви тут.

Вона з холодною зневагою глянула просто йому в очі.

– Ви думаєте, нам є що сказати одне одному?

– І немало.

Вона підібгала ноги, щоб він її не торкнувся.

– Ви досі на мене сердитеся? – запитав він з тінню усмішки на вустах і теплішим поглядом.

– Анітрохи, – засміялася вона.

– Якби не сердилися, то не сміялися б.

– Ви помиляєтеся, я надто вас зневажаю, щоб сердитися.

Його це не зачепило.

– Ви занадто жорстокі до мене. Спокійно згадуючи минуле, хіба ви, поклавши руку на серце, не визнаєте, що я мав слушність?

– На ваш погляд.

– Тепер, коли ви краще знаєте Дороті, хіба не погодитеся, що вона досить приємна?

– Звісно. Я завжди буду їй вдячна за доброту до мене.

– Таких жінок – одна на мільйон. Я не пробачив би собі, якби ми тоді втекли. Її це підкосило б. Зрештою, я мав подумати про дітей. Їм це дуже зашкодило б.

Якусь хвилю вона не зводила з нього замисленого погляду. Вона почувалася цілковитою господинею становища.

– Я дуже уважно спостерігала за вами той тиждень, який провела тут. І дійшла висновку, що ви насправді любите Дороті. Я й подумати не могла, що ви на таке здатні.

– Я казав вам, що люблю її. Я не дозволю собі нічого, що їй хоч трохи зашкодить. Кращої за неї дружини не знайти.

– Хіба вам не спадало на думку, що маєте берегти їй вірність?

– Чого очі не бачать, по тім серце не болить, – усміхнувся він.

Кітті знизала плечима.

– Ви жалюгідний.

– Я лише людина. Не знаю, чому ви вважаєте мене таким мерзотником через те, що я безтямно у вас закохався. Не те щоб я це планував, знаєте.

Якась струна її серця забриніла, коли вона це почула.

– Я виявилася легкою здобиччю, – відповіла вона згірчено.

– Певна річ, я й подумати не міг, що ми втрапимо в таку чортову халепу.

– Хай там як, а знали наперед, що коли хтось і постраждає, то не ви.

– Знаєте, це вже занадто. Зрештою, тепер, коли все позаду, ви не можете не визнати, що я вчинив так, як було ліпше для нас обох. Ви втратили голову й мали б радіти, що я не втратив свою. Хіба ви думаєте, було б добре, якби я зробив те, що ви хотіли? Ми обпалили п’яти на сковорідці, але інакше вскочили б у саме полум’я. Та й ніякої шкоди вам це не завдало. Чому б нам не помиритися й не стати друзями?

Вона мало не розсміялася.

– Невже ви дійсно очікуєте, що я забуду, як ви послали мене на майже певну смерть без жодного докору сумління?

– Яка нісенітниця! Я ж казав, що ризику немає, якщо ретельно берегтися. Думаєте, я відпустив би вас, якби не був у цьому переконаний?

– Ви були в цьому переконані, бо так вам хотілося. Ви один із тих боягузів, що притримуються лише тієї думки, яка їм на руку.

– Ну, неможливо нічого знати наперед. Ви повернулися і, даруйте мені за такі ганебні слова, ще погарнішали.

– А Волтер?

Він не зміг стриматися і не пожартувати. Чарлі всміхнувся.

– Вам жоден колір так не личить, як чорний.

Вона втупилася в нього на якусь мить. Її очі налилися слізьми, вона заплакала. Її гарне обличчя скривилося від горя. Вона не намагалася цього приховати – лежала на спині й плакала.

– Заради Бога, припиніть плачі. Я не хотів вас образити. Це просто жарт. Ви ж знаєте, як щиро я вам співчуваю.

– Ох, припни свого дурного язика.

– Я б усе віддав, аби повернути Волтера.

– Він помер через нас.

Він узяв її за руку, але Кітті її висмикнула.

– Будь ласка, йди геть, – схлипнула вона. – Це єдине, що ти тепер можеш для мене зробити. Я тебе ненавиджу і зневажаю. Волтер був вартий десятьох таких, як ти, а я була така дурепа, що цього не розуміла. Йди геть. Йди геть.

Вона побачила, що він знову збирається щось сказати, тож скочила на ноги й пішла у свою кімнату. Він пішов за нею і, увійшовши, машинально опустив віконницю, так що вони опинилися майже в темряві.

– Я не можу покинути тебе в такому стані, – сказав він, обіймаючи її. – Ти ж знаєш, я не хотів тебе скривдити.

– Не торкайся мене. Заради Бога, йди геть. Йди геть!

Вона намагалася вирватися з його обіймів, але він її не пускав. Вона вже істерично ридала.

– Люба, ти ж знаєш, я завжди тебе кохав, – мовив він глибоким, чарівним голосом. – І тепер люблю тебе більше, ніж раніше.

– Як ти можеш так брехати?! Пусти мене. Чорт тебе забирай, пусти мене.

– Не сердься на мене, Кітті. Я знаю, що повівся з тобою жорстоко, але пробач мені.

Вона дрижала й схлипувала, намагаючись вирватися, але його обійми були на диво заспокійливі. Їй так хотілося ще раз опинитися в його обіймах, лиш раз, що тепер аж тремтіла. Вона почувалася жахливо слабкою. Їй здавалося, що її тіло тане, а скорбота за Волтером перетворилася на жаль до себе.

– Ох, як ти міг так зі мною вчинити, – схлипувала вона. – Хіба ти не знав, що я кохала тебе всім серцем? Так ніхто не кохав, як я тебе кохала.

– Люба моя.

Він почав її цілувати.

– Ні, ні, – плакала вона.

Він намагався поцілувати її в губи, але вона відверталася; вона не розуміла, що він каже, – якісь незв’язні, пристрасні слова кохання; він так міцно тримав її в обіймах, що вона почувалася, наче дитина, яка заблукала, але тепер нарешті дісталася додому. Вона тихо застогнала. Її очі були заплющені, обличчя мокре від сліз. А тоді він знайшов її губи, й від поцілунку її аж наче пройняло божественним вогнем. Це було блаженство, вона згоріла дотла, вона сяяла, наче цілковито змінена. У своїх снах, у снах – лиш там вона відчувала такий екстаз. Що це він із нею робить? Байдуже. Вона вже не жінка, не людина, вона вся – жага. Він підхопив її на руки, наче пір’їнку, і поніс, а вона трималася за нього, безтямна, охоплена пристрастю; її голова упала на подушку, їхні вуста злилися в поцілунку.

76

Вона сиділа на краю ліжка, затуливши лице руками.

– Хочеш ковток води?

Вона похитала головою. Він підійшов до умивальника, наповнив склянку і приніс їй.

– Ну ж бо, випий трохи, тобі покращає.

Він підніс склянку до її губ, і вона надпила води. А тоді з жахом в очах втупилася в нього. Він стояв над нею й дивився згори вниз, і в його очах зблиснуло самозадоволення.

– То що, ти й далі вважаєш мене мерзотником? – запитав він.

Вона опустила погляд.

– Так. Але я знаю, що не ліпша за тебе. Ох, як мені соромно.

– Що ж, на мою думку, ти дуже невдячна.

– Тепер ти підеш геть?

– Правду кажучи, вже час. Піду припоряджуся, доки Дороті не повернулася.

Він вийшов із кімнати бадьорою ходою.

Кітті якийсь час сиділа, застигнувши на краю ліжка, скрючена, наче безумна. У голові було порожньо. Вона здригнулася. Звелася на ноги і, підійшовши до туалетного столика, опустилася в крісло. Втупилася у своє відображення. Її очі запухли від сліз, обличчя в плямах, на щоці червона відмітина від його щоки. Вона дивилася на себе з жахом. Те ж саме лице. Вона очікувала побачити на ньому ознаки морального падіння, але які – сама не знала.

– Свиня, – кинула вона своєму відображенню. – Свиня.

А тоді, затуливши лице долонями, гірко заридала. Сором, сором! Вона не знала, що на неї найшло. Який жах! Вона ненавиділа його й ненавиділа себе. Вона відчувала блаженство. Ох, огидний! Вона більше ніколи не зможе глянути йому в обличчя. Він у всьому мав слушність. Він мав рацію, не одружившись із нею, – вона нікчемна, не краща за повію. Ні, ще гірша – ці бідолашні жінки продаються за хліб. Та ще й у цьому домі, куди її запросила Дороті – самотню й убиту горем. Плечі Кітті здригалися від ридань. Тепер усе пропало. Вона вважала, що змінилася, що стала сильнішою, вона вважала, що повернулася в Гонконг жінкою, яка володіє собою; нові думки тріпотіли в її душі, наче маленькі жовті метелики, й вона сподівалася у майбутньому стати ще кращою; свобода, наче маяк, манила її до себе, а світ простягався безкрайою рівниною, якою вона могла ступати легкою ходою, високо звівши голову. Вона думала, що звільнилася від хоті та низьких пристрастей, звільнилася, щоб жити чистим, здоровим духовним життям. Вона порівнювала себе з тими білими чаплями, що повільно пролітають над рисовими полями на світанку й схожі на легкі думки, що в мирі між собою. А виявилося, що вона – раба. Слабка, слабка! Безнадійно, старатися марно – вона пропаща жінка.

Вечеряти вона не пішла. Послала служку переказати Дороті, що в неї болить голова й вона побуде в себе. Дороті прийшла і, побачивши її червоні підпухлі очі, трохи з нею поговорила про буденні дрібниці лагідним, співчутливим тоном. Кітті знала, що Дороті здалося, ніби вона плакала за Волтером, і, співчуваючи їй як порядна, любляча дружина, вона поважала її горе.

– Я знаю, як вам важко, люба, – сказала вона, перш ніж піти. – Але ви мусите кріпитися. Я певна, що ваш чоловік не хотів би, щоб ви за ним тужили.

77

Але наступного дня Кітті прокинулася рано і, залишивши Дороті записку, що пішла у справах, сіла на трамвай і спустилася зі схилу. Залюдненими вулицями, повними автомобілів, рикш, паланкінів і барвистої суміші європейців та азійців, вона дісталася до офісів корабельної компанії. За два дні відходив пароплав, і вона постановила собі хай там що, а сісти на нього. Почувши, що всі місця продані, попросила зустрічі з начальником. Вона назвалася, і начальник, який її знав, запросив її до себе в кабінет. Знаючи її становище і вислухавши її прохання, наказав принести перелік пасажирів. Він дивився на неї збентежено.

– Благаю, допоможіть мені як-небудь, – звернулася до нього Кітті.

– Напевно, немає такої людини в Китаї, яка не зробила б для вас що завгодно, місіс Фейн, – відказав він.

Він покликав чиновника, поставив йому кілька запитань. А тоді кивнув.

– Ми знайдемо, кого перемістити. Я розумію, що вам хочеться додому, й думаю, що ми зобов’язані вам допомогти. Я можу виділити для вас невеличку кабіну. Напевно, ви віддали б перевагу такому варіантові.

Кітті подякувала йому. Вона вийшла звідти зраділа. Тікати – лише така була її думка. Тікати! Вона надіслала батькові телеграму, щоб попередити про своє термінове повернення – вона вже повідомила його, що Волтер помер, – а тоді повернулася до Таунсендів розповісти про свої успіхи Дороті.

– Нам буде дуже шкода з вами розпрощатися, – сказала добросерда жінка, – але, звісно, я розумію, що вам хочеться до батька з матір’ю.

Відколи повернулася до Гонконгу, Кітті щодня вагалася, чи варто їй ходити до себе додому. Її лякало туди заходити, постати перед спогадами, які населяли той дім. Але тепер вибору в неї не було. Таунсенд домовився про продаж меблів і знайшов якогось винаймача, але там залишався увесь її та Волтерів одяг, бо в Мей-тан-фу вони майже нічого не взяли, а також книжки, фотографії, різні дрібниці. Кітті, байдужа до цих речей й охоплена прагненням залишити минуле позаду, усвідомлювала, що накличе гнів оточення, якщо дозволить продати їх з молотка. Їх треба спакувати й відправити в Англію. Тож після другого сніданку вона приготувалася піти в свій старий дім. Дороті, прагнучи допомогти, запропонувала піти з нею, але Кітті слізно просила відпустити її саму. Вона погодилася взяти на допомогу двох служок Дороті.

Будинок залишили на старшого служку, й тепер він відчинив Кітті двері. Дивно заходити у свій власний дім, як у чужий. Там стояла чистота, всюди лад. Усе на своїх місцях, бери й користуйся, але, хоч надворі було тепло й сонячно, у тихих кімнатах віяло холодом і пусткою. Меблі були розставлені так, як належить, і вази, в яких мали б бути квіти, стояли на своїх місцях; книжка, яку Кітті вже не знати коли поклала обкладинкою догори, так і лежала. Здавалося, наче той будинок покинули лише хвилину тому, а проте за цю хвилину проминула вічність і тепер неможливо уявити, що в ньому колись звучатиме сміх і відлуння розмов. На піаніно стояли розгорнуті ноти, фокстрот наче чекав, доки його заграють, але здавалося, що, як ударити по клавішах, не залунає й звуку. У Волтеровій кімнаті все було так само акуратно, як і при ньому. На комоді стояли дві великі фотографії – Кітті в сукні дебютантки та в день весілля.

Але служки вже дістали з комори скрині, й вона стояла над ними, керуючи зборами. Вони пакували все швидко й акуратно. Кітті подумала, що за два дні легко скінчить усі приготування. Тільки не давати собі заглиблюватися в думки – на це немає часу. Раптом вона почула позаду кроки, озирнулася й побачила Чарлі Таунсенда. У неї враз похололо на серці.

– Чого тобі треба? – запитала вона.

– Може, зайдеш у вітальню? Я маю тобі дещо сказати.

– Я дуже зайнята.

– Лише на п’ять хвилин.

Вона більше нічого не сказала, але, розпорядившись, щоб служки продовжували роботу, увійшла за Чарлі до сусідньої кімнати. Вона не сіла, щоб показати, що не збирається надовго затримуватися. Вона знала, що дуже зблідла, та й серце стукотіло в грудях, але вона подивилася на нього холодно й вороже.

– Чого тобі?

– Я щойно почув від Дороті, що ти післязавтра від’їжджаєш. Вона сказала мені, що ти тут, і попросила зателефонувати й запитати, чи я можу чимось допомогти.

– Спасибі, але я цілком впораюся сама.

– Я так і думав. Тому прийшов, щоб запитати не про це. Я прийшов дізнатися, чи ти так раптово їдеш через те, що сталося вчора.

– Ви з Дороті були дуже люб’язні до мене. Мені не хочеться зловживати вашою гостинністю.

– Це не дуже пряма відповідь.

– Яке тобі діло?

– Велике. Мені не подобається думати, що я своїми діями підштовхнув тебе до такого рішення.

Кітті стояла біля столу. Вона опустила очі. Її погляд упав на журнал. Старий журнал, який Волтер читав того жахливого вечора, коли… а тепер він… Вона глянула на Чарлі.

– Я почуваюся на самому дні. Ти не міг би зневажати мене так, як я сама зневажаю себе.

– Але ж я тебе не зневажаю. Я мав на увазі все, що вчора сказав. Нащо так тікати? Не розумію, чому ми не можемо бути добрими друзями. Мені страшенно не подобається думати, що ти вважаєш, ніби я погано з тобою повівся.

– Чому ти не міг дати мені спокій?

– Чорт забирай, я не кам’яний! Нерозумно так на це дивитися, як ти дивишся, нерозумно й похмуро. Я думав, після вчорашнього ти до мене трохи подобрішаєш. Зрештою, всі ми люди.

– Я не почуваюся людиною. Я почуваюся твариною. Свинею, кролем чи собакою. Ох, я тебе не звинувачую, я нічим не ліпша. Я піддалася тобі, бо я тебе хотіла. Але це була не справжня я. Я не така огидна, груба, хтива жінка. Я від неї відрікаюся. То не я лежала на тому ліжку й стогнала, при тому що мій чоловік ще не охолонув у могилі, а твоя дружина поставилася до мене з добротою, з такою безмежною добротою. То була лише тварина в мені, темна й боязка, наче злий дух, і я відрікаюся від неї, ненавиджу й зневажаю її. І відучора, коли я про неї думаю, мені стає млосно, наче зараз знудить.

Він трохи насупився й коротко, напружено посміхнувся.

– Що ж, я досить терпимий, але іноді ти кажеш щось таке, що мене просто шокує.

– Дуже шкода. Ну ж бо, краще вже йти. Ти дуже дрібна, порожня людина, мені не варто серйозно з тобою розмовляти.

Якийсь час він мовчав, і з тіні в його синіх очах вона зрозуміла, що він на неї гнівається. Він з полегкістю зітхне, коли, тактовний і ввічливий, як завжди, проведе її на пароплав. Їй було смішно думати про те, як чемно вони потиснуть одне одному руки, він побажає їй приємної подорожі, а вона подякує йому за гостинність. Аж тут Кітті побачила, як змінився вираз його обличчя.

– Дороті сказала, що в тебе буде дитина, – промовив він.

Вона відчула, як паленіє, але не здригнулася.

– Так.

– А вона раптом не від мене?

– Ні, ні. Це дитина Волтера.

Вона відповіла з запалом, якого не змогла притлумити, але навіть сама відчула, що це прозвучало непереконливо.

– Ти певна? – Він лукаво всміхався. – Зрештою, ви з Волтером були в шлюбі кілька років і нічого не сталося. Та й дати наче збігаються. Мені здається, що це швидше моя дитина, ніж Волтерова.

– Я радше накладу на себе руки, ніж матиму від тебе дитину.

– Годі вже, що за нісенітниця. От я був би дуже радий і гордий. Мені хотілося б, щоб це була дівчинка. З Дороті у мене тільки сини. Довго сумніватися тобі не доведеться, знаєш: усі троє моїх дітей просто копія мене.

До нього повернувся добрий гумор, і вона знала, чому саме. Якщо ця дитина від нього, то, навіть ніколи більше його не побачивши, вона не буде зовсім від нього вільна. Збережеться його влада над нею і, хай туманно, та невідворотно, лежатиме тінню на всьому її житті.

– Ти й справді найсамозакоханіший і найдурніший мерзотник серед усіх, з ким мені не поталанило зіткнутися, – відповіла вона.

78

Коли пароплав заходив у марсельську гавань, Кітті, дивлячись на ламані прегарні обриси берега, залитого світлом, раптом побачила золоту статую Діви Марії на церкві Святої Марії Милосердної – захисниці тих, хто в морі. Вона згадала, як монахині з Мей-тан-фу, назавжди покидаючи свою землю, на колінах молилися до цієї фігури, що зникала вдалині, аж доки не стала просто язичком золотого полум’я в синьому небі, й молитвою намагалися заглушити біль розлуки. Кітті склала долоні й звернулася до сили, яку й сама не могла назвати.

Під час своєї довгої, тихої подорожі вона безперестанку думала над тим жахом, що її спіткав. Вона не могла себе зрозуміти. Все сталося так раптово. Що таке заволоділо нею, що вона, зневажаючи Чарлі, зневажаючи його всім серцем, так пристрасно піддалася його безчесним ласкам? Гнів переповнював її, огида до себе. Їй здавалося, що ніколи не вдасться забути цього приниження. Вона плакала. Але що далі залишався Гонконг, то поступово слабшали ці відчуття. Здавалося, це сталося в іншому світі. Так людина після нападу раптового безумства опам’ятовується й відчуває сором і сум’яття, смутно пригадуючи те, що зробила, не бувши собою. Але, знаючи, що не була собою, відчуває, що принаймні сама до себе може бути поблажлива. Кітті подумала, що, може, чиєсь шляхетне серце її пожаліє замість засуджувати. Але сама тільки зітхала, думаючи, як сильно постраждала її впевненість. Раніше їй здавалося, що дорога попереду пряма й легка, а виявляється, що звивиста і вкрита ямами. Безкраї простори й печальні прегарні призахідні краєвиди Індійського океану заспокоїли Кітті. Вона наче поспішала до тих країв, де зможе знову віднайти свою душу. А якщо повернути собі самоповагу можна лише ціною запеклої боротьби – що ж, вона мусить знайти для неї сміливість.

Майбутнє вимальовувалося самотнім і складним. У Порт-Саїді вона отримала листа від матері – відповідь на її телеграму. Лист був довгий, написаний широким вигадливим почерком, якого навчали дівчат за часів материної молодості. Надмірна прикрашеність письма створювала враження нещирості. Місіс Ґарстін висловлювала жаль з приводу смерті Волтера і, як належиться, співчувала доччиному горю. Вона висловила побоювання, що Кітті залишилася без достатніх засобів існування, але, певна річ, міністерство у справах колоній призначить їй пенсію. Вона рада, що Кітті повертається до Англії, і, звісно, до народження дитини їй варто жити з батьками. Далі були перелічені певні настанови, які Кітті мала б ретельно виконувати, та різні деталі того, як минули пологи її сестри Доріс. Хлопчик важив стільки-то, і його дід із батьківського боку сказав, що ще не бачив гарнішої дитини. Доріс знову вагітна, й вони сподіваються на ще одного хлопчика, щоб точно було кому передати титул баронета.

Кітті збагнула, що головна суть цього листа полягала в тому, щоб чітко окреслити термін запрошення. Місіс Ґарстін не збиралася нести такий тягар, як овдовіла донька з фінансовими труднощами. Дивно, подумала Кітті, що матір, яка колись її боготворила, тепер, розчарувавшись у ній, вважала просто морокою. Які дивні взаємини між батьками й дітьми! Коли вони були малі, батьки здували з них порошинки, переймалися через кожну їхню хворобу, а діти хилилися до батьків із любов’ю та обожнюванням. Минуло кілька років, діти виросли, чужі люди стали важливіші для їхнього щастя, ніж батько з матір’ю. Байдужість посіла місце колишньої сліпої, інстинктивної любові. Їхні зустрічі навівали нудьгу й розчарування. Раніше засмучуючись через місячну розлуку, тепер вони не переймалися, що не бачитимуться роками. Її матері немає чого тривожитися – щойно зможе, Кітті житиме окремо. Але їй потрібно трохи часу; наразі майбутнє таке туманне, що їй не вдається його роздивитися, та й вона може померти під час пологів – тоді й перейматися буде нічим.

Але коли пароплав пришвартувався, їй вручили ще два листи. Вона зі здивуванням упізнала батьків почерк: вона не пригадувала, щоб він їй колись писав. Лист був короткий і починався з «Дорога Кітті!». Він повідомив, що пише замість матері, яка захворіла й мала лягти в лікарню на операцію. Кітті варто не лякатися й продовжувати свою подорож морем; пересісти на потяг коштувало значно дорожче й, доки матері немає вдома, їй буде незручно жити в домі на Гаррінгтон-Гарденс. Другий лист був від Доріс і починався «Кітті, люба», не тому що Доріс якось по-особливому її любила, а бо так вона зверталася до всіх знайомих.

Кітті, люба,

напевно, батько тобі написав. Маму мусять оперувати. Виявилося, що вона кілька років нездужала, але, ти ж знаєш, вона терпіти не може лікарів і вживала купу якихось патентованих ліків. Я точно не знаю, що з нею не так, бо вона наполягає, щоб усе це тримали в таємниці, й дуже дратується, якщо її розпитувати. У неї просто жахливий вигляд, тож я на твоєму місці зійшла б у Марселі й пересіла на потяг, щоб повернутися якомога швидше. Але не кажи, що я тебе повідомила, бо вона вдає, ніби це несерйозно, і не хоче, щоб ти повернулася, перш ніж її привезуть додому. Вона витягнула з лікарів обіцянку, що буде вдома за тиждень.

З любов’ю,

Доріс

P. S. Дуже тобі співчуваю через смерть Волтера. Бідолашна, напевно, тобі дуже нелегко. Не можу дочекатися зустрічі. Кумедно, що в нас обох будуть немовлята. Зможемо тримати одна одну за руки.

Кітті, глибоко замислившись, якийсь час постояла на палубі. Вона не могла уявити свою матір хворою. Звикла бачити її тільки активною, цілеспрямованою; та й чужі недуги її матір лише дратували. Аж тут до Кітті підійшов стюард із телеграмою.

З жалем повідомляю, що матір померла сьогодні вранці.

Батько

79

Кітті закалатала у дзвоника в будинку на Гаррінгтон-Гарденс. Їй сказали, що батько в кабінеті, і, підійшовши до дверей, Кітті їх м’яко прочинила. Батько сидів біля каміна й читав останній номер вечірньої газети. Він підвів погляд, коли вона увійшла, опустив газету й знервовано скочив на рівні.

– Ох, Кітті, я думав, ти приїдеш пізніше.

– Я вирішила не турбувати вас і, щоб не довелося мене зустрічати, не повідомила, коли прибуду.

Він підставив їй щоку для поцілунку рухом, який вона так добре пам’ятала.

– А я саме переглядав газету, – сказав він. – Два дні не читав газет.

Кітті зрозуміла, що він відчував потребу пояснити, чому займався звичайними буденними справами.

– Певна річ, – відказала вона. – Ви, напевно, вкрай виснажені. Мамина смерть не могла вас не шокувати.

Відколи вони бачилися востаннє, батько постарішав і схуднув. Маленький, зморшкуватий, сухенький чоловічок.

– Хірург попередив, що надії немає. Вона нездужала понад рік, але відмовлялася йти до лікаря. Хірург сказав, що їй, напевно, весь час боліло, диво, як вона витримала так довго.

– Вона зовсім не скаржилася?

– Казала, що не дуже добре почувається. Але про біль жодного разу не згадала. – Він змовк і глянув на Кітті. – Ти дуже втомилася після подорожі?

– Не дуже.

– Хочеш піднятися й глянути на неї?

– А вона тут?

– Так, її привезли з лікарні.

– Добре, я піднімуся.

– Хочеш, щоб я пішов з тобою?

Щось у батьковому голосі змусило Кітті зиркнути на нього. Він трохи відвернув обличчя – не хотів дивитися їй в очі. За останній час Кітті добре навчилася читати чужі думки. Зрештою, день за днем вона застосовувала свої почуття, щоб виловити з недбало кинутого слова чи несвідомого жесту приховані думки свого чоловіка. Вона миттєво здогадалася, що намагався приховати від неї батько, – він відчував полегшення, безмежне полегшення, і сам цього злякався. Майже тридцять років він був хорошим і вірним чоловіком, ніколи й поганого слова не сказав про свою дружину, тож тепер мав би за нею тужити. Він завжди робив те, чого від нього очікували. Його шокувало б, якби він, змигнувши чи ще якимось найменшим жестом, виказав би, що за таких обставин не почувався, як має почуватися згорьований чоловік.

– Ні, я воліла б піти сама, – сказала Кітті.

Вона піднялася у велику, холодну й претензійну спальню, в якій її мати спала стільки років. Кітті так добре пам’ятала ці масивні меблі з червоного дерева й гравюри за Маркусом Стоуном, що прикрашали стіни. На туалетному столику все розставлено в тому ретельному порядку, якого її мати притримувалася все життя. Квіти здавалися недоречними; місіс Ґарстін подумала б, що тримати квіти у спальні – нерозумно, неприродно й нездорово. Їхній аромат перебивав кислуватий, трохи їдкий запах, як у свіжовипраної білизни, що завжди асоціювався в неї з материною кімнатою.

Місіс Ґарстін лежала на ліжку зі складеними на грудях руками, наче зі смиренністю, яку не терпіла б при житті. З чіткими, різкими рисами обличчя, щоками, ямкуватими від довгих мук, запалими скронями вона виглядала гарною й навіть величавою. Смерть позбавила її обличчя злостивості й залишила лише силу характеру. Вона була схожа на римську імператрицю. Кітті зі здивуванням подумала, що з усіх мертвих людей, яких вона бачила, лише ця нагадувала, що в її земній оболонці колись жив дух. Горя вона не відчувала, бо між нею й матір’ю було забагато гірких почуттів, які не давали вкоренитися сильній любові; і, згадуючи ту дівчинку, якою сама була, вона думала, що такою її зробила мати. А дивлячись на цю сувору, владну, честолюбну жінку, що лежала перед нею така нерухома й безмовна, коли всі її дріб’язкові прагнення розвіяла смерть, Кітті відчувала печаль. Її мати все життя плела інтриги, й усі її бажання були примітивні й недостойні. Може, тепер, у якомусь іншому світі, вона дивиться на свої земні діяння з жахом.

Увійшла Доріс.

– Я так і знала, що ти приїдеш цим потягом. Я відчула, що маю заглянути на хвильку. Такий жах, правда? Бідолашна матуся.

Розплакавшись, вона кинулася до Кітті. Кітті її поцілувала. Вона знала, як мати обділяла Доріс, наділяючи її, як сварила за те, що та нудна й негарна. Кітті подумки запитала себе, чи дійсно Доріс відчувала таке глибоке горе, яке демонструвала. Але Доріс завжди була емоційна. Кітті шкодувала, що не могла заплакати, – Доріс подумає, що вона страшенно черства. Кітті здавалося, що вона забагато пройшла, щоб вдавати смуток, якого не відчувала.

– Хочеш піти побачитися з батьком? – запитала вона, коли ридання Доріс трохи стихли.

Доріс витерла очі. Кітті помітила, що вагітність пом’якшила сестрині риси, а в чорній сукні вона виглядала товстою й грубою.

– Ні, напевно, не варто. Я знову розплáчуся. Бідолаха, він чудово тримається.

Кітті провела сестру з дому, а тоді повернулася до батька. Він стояв перед каміном, газета лежала акуратно складена. Він хотів показати їй, що більше не читав.

– Я не перевдягався до вечері, – сказав він. – Не бачив у цьому потреби.

80

Вони повечеряли. Містер Ґарстін розповів Кітті подробиці дружининої хвороби й смерті, а також про люб’язність усіх, хто відгукнувся (у нього на столі лежали стосики листів співчуття, і він зітхнув, подумавши, що на них усіх доведеться відповісти), та про домовленості щодо похорону. Відтак вони перейшли у його кабінет. З усього будинку лише в цій кімнаті був камін. Він автоматично взяв із полички свою люльку й почав її набивати, але тоді з сумнівом глянув на доньку й опустив руки.

– Хіба ви не будете курити? – запитала вона.

– Твоя матір не дуже любила запах диму після вечері, а від сигар я відмовився ще після війни.

Від його відповіді в Кітті стиснулося серце. Як жахливо – шістдесятирічний чоловік вагається, чи курити те, що він хоче, у власному кабінеті.

– Мені подобається запах диму, – всміхнулася вона.

На його обличчі мелькнуло полегшення, і він знову взяв люльку й підкурив її. Вони сіли одне навпроти одного біля каміна. Йому здавалося, що він мусить поговорити з Кітті про її власні негаразди.

– Напевно, ти отримала листа, який матір написала тобі в Порт-Саїд. Новина про смерть бідолахи Волтера стала великим шоком для нас обох. Я вважав його дуже хорошим чоловіком.

Кітті не знала, що відповісти.

– Мати сказала мені, що в тебе буде дитина.

– Так.

– Коли саме?

– Місяців за чотири.

– Це стане тобі за велику втіху. Сходи до Доріс, подивися на її сина. Симпатичний малий.

Вони розмовляли стриманіше, ніж зовсім незнайомі люди, які щойно зустрілися, бо, якби вони не знали одне одного, він цікавився б нею тільки через те, що був допитливий, але їхнє спільне минуле звело між ними стіну байдужості. Кітті дуже добре знала, що не зробила нічого, щоб заслужити прихильність батька: в домі на нього ніколи не зважали, він був годувальник, якого трохи зневажали, бо він не міг забезпечувати своїй сім’ї розкішнішого життя. Кітті сприймала за належне, що він її любив, бо вона його дитина, і з великим подивом виявила, що в його серці не було почуттів до неї. Вона знала, що він їх усіх знуджував, але їй ніколи й на думку не спадало, що вони могли бути йому так само нудні. Він поводився люб’язно й стримано, як завжди, але з сумною проникливістю, нажитою через страждання, Кітті розуміла, що, хоч, напевно, він і самому собі ніколи в цьому не зізнавався і не зізнається, глибоко в серці він відчував до неї неприязнь.

Його люлька забилася, й він підвівся знайти щось, чим міг би її прочистити. Напевно, це була нагода приховати схвильованість.

– Твоя мати хотіла, щоб ти пожила тут до народження дитини, й збиралася підготувати для тебе твою стару кімнату.

– Я знаю. Обіцяю, що не буду вас обтяжувати.

– Та річ не в тому. В такій ситуації очевидно, що твоє місце – в батьківському домі. Але, правду кажучи, мені щойно запропонували посаду головного судді на Багамах і я на неї погодився.

– Ох, батьку, я так рада! Вітаю вас від усього серця!

– Пропозиція надійшла запізно – я не встиг сказати про неї твоїй бідолашній матері. Вона була б дуже задоволена.

Яка гірка іронія долі! Після стількох старань, інтриг та принижень місіс Ґарстін померла, не знаючи, що її прагнення, хоч і змінене від колишніх розчарувань, нарешті здійснилося.

– Я відпливаю на початку наступного місяця. Звісно, цей будинок буде переданий агентові, і я збирався продати меблі. Мені шкода, що ти не зможеш пожити тут, але, якщо тобі хочеться забрати щось із меблів для квартири, я радо задовольню твоє бажання.

Кітті глянула на язики полум’я. Серце її стукотіло; дивно, що вона раптом так рознервувалася. Але врешті вона примусила себе заговорити. Її голос злегка дрижав.

– Можна мені з вами, батьку?

– Зі мною? Ох, моя люба Кітті.

Обличчя його осунулося. Вона часто чула цей вислів, але думала, що він образний, але тепер вперше в житті побачила, що саме він означає. Це було так помітно, що вона аж злякалася.

– Але ж усі твої друзі тут і Доріс тут. Я думав, ти будеш куди щасливіша, якщо залишишся в Лондоні. Я не знаю, як у тебе з грошима, але радо платитиму за твою квартиру.

– У мене досить грошей для прожиття.

– Я їду в чужі краї. І зовсім не знаю, яке там життя.

– Я звикла до чужих країв. Лондон більше для мене нічого не значить. Мені тут нічим буде дихати.

Він на якусь мить заплющив очі, й Кітті подумала, що він зараз заплаче. Його обличчя виражало глибоку печаль. У Кітті стиснулося серце. Вона мала слушність; смерть дружини сповнила його полегшенням, і тепер ця можливість повністю порвати з минулим пообіцяла йому свободу. Він побачив попереду нове життя і, нарешті, спокій та марево щастя. Вона смутно уявила, скільки страждань він пережив у душі за ці тридцять років. Нарешті він розплющив очі. Він не зміг стримати зітхання.

– Звісно, якщо ти хочеш поїхати, я буду тільки радий.

Видовище було жалюгідне. Боротьба швидко скінчилась, і він здався під натиском почуття обов’язку. Сказавши ці кілька слів, він покинув усі надії. Вона підвелася з крісла, підійшла до нього й, опустившись на коліна, взяла його за руки.

– Ні, батьку, я не поїду, якщо ви цього не хочете. Ви досить настраждалися. Якщо хочете поїхати самі, їдьте. Не зважайте на мене.

Він забрав одну руку й погладив її гарне волосся.

– Звісно, я хочу, щоб ти поїхала, моя люба. Зрештою, я твій батько, а ти самотня вдова. Якщо ти хочеш бути зі мною, як я можу відмовити.

– Та ні ж, я нічого від вас не вимагаю як донька, ви нічого мені не винні.

– Ох, люба моя дитино…

– Нічого, – повторила вона категорично. – У мене стискається серце, коли згадую, як ми все своє життя сиділи у вас на шиї й нічого не давали у відповідь. Навіть дрібки любові. Напевно, у вас було не дуже щасливе життя. Будь ласка, дайте мені можливість хоч трохи відшкодувати те, що я мала зробити колись!

Він трохи насупився. Її звіряння його бентежили.

– Я не знаю, про що ти. Я ніколи не мав до тебе ніяких претензій.

– Ох, батьку, я стільки пережила, я була така нещасна. Я вже не та Кітті, якою була, коли поїхала з дому. Я дуже слабка, але, здається, вже не така огидна мерзотниця, як раніше. Будь ласка, дозвольте мені спробувати! У мене, крім вас, зовсім нікого немає. Дозвольте мені заслужити вашу любов. Ох, батьку, я така самотня й нещасна, мені так потрібна ваша любов!

Кітті уткнулася в батькові коліна й гірко розридалася.

– Ох, Кітті, моя маленька Кітті, – пробурмотів він.

Вона підвела погляд і обійняла його за шию.

– Батьку, пожалійте мене. Будьмо добріші одне до одного.

Він поцілував її в губи, як цілують коханих, його щоки були мокрі від її сліз.

– Авжеж, ти поїдеш зі мною.

– Ви так хочете? Ви справді хочете, щоб я поїхала?

– Так.

– Я так вам вдячна.

– Ох, люба, не кажи мені такого. Мене це бентежить.

Він витягнув хустинку й витер їй очі. Він усміхався так, як не всміхався при ній ніколи раніше. Вона знову обійняла його за шию.

– Нам так добре буде разом, батьку. Ви навіть не уявляєте, як ми весело заживемо.

– Не забувай, що в тебе буде дитина.

– Я рада, що моя доня народиться десь там, близько до моря, під широким синім небом.

– Ти вже вирішила, що це буде дівчинка? – пробурмотів він із легкою, сухою усмішкою.

– Мені хочеться мати доньку, бо я хочу виростити її так, щоб вона не повторила моїх помилок. Згадуючи, якою була, я ненавиджу себе. Але в мене не було змоги стати інакшою. Я виховаю свою доньку так, щоб вона була вільна й могла твердо стояти на ногах. Не для того я приведу цю дитину на світ, любитиму її, роститиму її, щоб якийсь чоловік так захотів із нею спати, що був би згоден забезпечувати її до кінця життя.

Кітті відчула, як батько оторопів. Він сам ніколи про таке не говорив і ніколи не чув таких слів від своєї доньки.

– Дозвольте мені хоч раз висловитися відверто, батьку. Я була дурна, пустоголова й огидна. Й дістала за це жахливу кару. Я твердо постановила собі врятувати від цього свою доньку. Я хочу, щоб вона була безстрашна й чесна. Я хочу, щоб вона виросла людиною, незалежною від інших, особистістю, що поважає себе. Щоб вона сприймала життя як вільна людина і прожила його краще, ніж я.

– Люба моя, ти говориш так, наче тобі п’ятдесят. У тебе ще все життя попереду. Не занепадай духом.

Кітті похитала головою й повільно всміхнулася.

– Я не занепадаю духом. Я сповнена надії й сміливості.

З минулим покінчено; хто старе поминає, той щастя не має. Чи це аж так безсердечно? Вона всім серцем сподівалася, що навчилася співчуття й милосердя. Вона не знала, що готує для неї майбутнє, але відчувала в собі силу прийняти прийдешність легко й життєрадісно. Аж тут, раптом, невідь-чому, з глибин її серця виринули спогади про її мандрівку з Волтером в охоплене моровицею місто, де він зустрів свою смерть: якогось ранку вони вирушили в дорогу на паланкінах ще затемна, а коли почало світати, вона побачила не так очима, як серцем таку неймовірну красу, що на якийсь час стих її душевний біль. Ця краса робила людські негаразди такими дрібними. Сонце зійшло, висушило туман, серед рисових полів, через річечку й далі пагорбами звивалася їхня стежка. Може, недаремні були всі її помилки та нерозумні вчинки, й нещастя, яке пережила, якщо тепер вона зможе піти тією дорогою, що простирається попереду, наче в тумані, але не тією, що, за словами дивака Воддінгтона, нікуди не веде, а тією, якою так смиренно йдуть любі її серцю монахині з монастиря, – дорогою, що веде до душевного спокою.

Примечания

1

Безодня, провалля. (Тут і далі прим. пер., якщо не зазначено інше.)

2

Сонет Персі Шеллі. Переклад Дмитра Щербини.

3

Покоївка в Східній Азії.

4

Район у Центральному Лондоні.

5

188 см.

6

Примовка з XVIII століття, яка походить зі старого народного повір’я про те, що раптове відчуття холоду з’являлося у людини, якщо хтось ішов там, де колись буде її могила.

7

Гра в карти.

8

Можливо, мається на увазі Вудро Вілсон, 28-й президент США, який у зверненні до народу 10 травня 1915 року сказав про нейтралітет країни у Першій світовій війні: «Існують люди, яким гордість не дає махати кулаками».

9

Носії.

10

Пісня над піснями 8:7. Переклад І. Огієнка.

11

Мається на увазі персонаж із «Аліси в Країні Див».

12

Євангеліє від Івана 1:46. Переклад І. Огієнка.

13

Китайський човен.

14

Це дружина нашого лікаря? (фр.)

15

Мосьє нічого не їсть (фр.).

16

Лікарня для хворих монахів

17

Бідолаха (фр.).

18

Зупинки Христа на хресному шляху.

19

Моя сестро (фр.).

20

Приємно мати віру в серці (фр.).

21

Родичка (фр.).

22

Шато, маєтки (фр.).

23

До того ж (фр.).

24

Її сім’я дуже видатна (фр.).

25

Наша добра мати (фр.).

26

У ХІХ столітті в Китаї побутувала поширена практика позбуватися немовлят жіночої статі. Їх переважно топили, душили або морили голодом. Одним із методів було покласти дитину в кошик і залишити його на дереві. Буддистські монахи ставили спеціальні «дитячі башти», де люди залишали немовлят. Усі, хто проходив повз і чув дитячий плач, просто ігнорували його. В середньому немовлята витримували два дні. 1844 року місіонер Девід Абіль повідомив, що від третини до половини всіх новонароджених жіночої статі вбивали при народженні або незадовго по тому.

27

Подумати тільки (фр.).

28

Новенна, дев’ятина (фр.) – традиційна католицька молитовна практика, що полягає в читанні певних молитов дев’ять днів поспіль.

29

Яка ви красуня, дитя моє (фр.).

30

Буддійський храм.

31

Що вона каже? (фр.)

32

Яка радість для лікаря (фр.).

33

Євангеліє від Луки 1:28, переклад І. Огієнка.

34

Звісно (фр.).

35

Тітонько (фр.).

36

Останній рядок вірша Олівера Голдсміта, в якому йдеться про чоловіка, що його вкусив скажений пес. Люди пророчили смерть чоловікові, але натомість помер сам пес.

37

Гаразд, мадам, я вас залишу (фр.).

38

Легке переносне крісло, де можна сидіти напівлежачи.

Content

Вільям Сомерсет Моем
Розмальована вуаль

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

Примечания