Галина Вдовиченко

Ось відкрита долоня

© Вдовіченко Г. К., 2016

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2016

© Книжковий клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2016

Дизайнер обкладинки й художник Тетяна Гущина

Не бігай за білками

Не минуло й п’ятнадцяти років, як моя люба тітонька дала мені нову пораду. Другу за все життя. Це мене неабияк здивувало, бо тітка Люба порад не дає. Принципово. Незважаючи на свій похилий вік та багатий життєвий досвід, за що й люблю.

Коли мені було років сім, а їй відповідно близько сорока, ми гуляли в парку. Я тремтіла від урочистого нетерпіння, стискаючи в долоні горішки. Намагалася нагодувати рудих пухнастих білок – вони наближалися дрібними квапливими перебіжками, нашорошували вушка, поблискували очками-гудзиками. Але від найменшого поруху назустріч кидалися геть, видряпувались стовбурами, губилися у верховітті каштанів.

– Не бігай за білками, – зронила тітка. – Просто розкрий долоню.

І я, на диво, послухалася – припинила метушитися, присіла навпочіпки в розсипи покрученого, опалого листя. Стишилася, намагаючися не шарудіти. Цок-цок-цок горішком до горішка – вистукувала ледь чутне запрошення вертким пострибункам. Довго чекати не довелося. Вони вигулькували зі своїх сховків, обережно наближалися до нерухомої дитячої фігурки, блискавично вихоплювали гостину з долоні й влаштовувалися неподалік розгризати смаколики. Мені на втіху.

Не бігай за білками, просто розкрий долоню – це була слушна порада. Я її не раз згадувала в багатьох випадках, коли зайва суєта та надмірна активність могли лише зашкодити.

І ось – стільки років по тому! – нова порада від тітоньки Люби: спостерігай за людьми.

– За якими людьми? – не второпала я.

– За будь-якими, – знизала вона плечима, – чоловіками, жінками, дітьми, головне – аби з цікавістю. Коли тобі погано й голова пухне від думок, спостерігай за людьми. Це краще, ніж страждати за своїм Максимом.

Тут вона в десятку влучила, бо не було такої хвилини за останні дні, щоб я про нього не думала. Мало під колеса машини не втрапила, не зауваживши червоне світло на пішохідному переході.

– Від таких чоловіків варто йти, і негайно, – у голосі тітки жодного притиску, сама лише спокійна констатація факту. – Відпусти його зі своїх думок, дай йому піти.

– Ага, – кажу, – завтра!

– Правильно, – погоджується тітка, завтра, а сьогодні спостерігай за людьми. На вулиці, на зупинці, у транспорті – будь-де. Розглядай їх. Ні про що не думай, просто пороздивляйся як слід. Яке в них взуття, як вони ходять, дістають з кишень цигарки, розмовляють по телефону…

Добре, що вона більше не розводилася про Максима, про те, що він мене не вартує, що він учинив підло й не заслуговує на те, щоб я за ним побивалася. І що в мене буде ще не один хлопець і таке інше, таке інше, таке інше. Наче я сама не розумію, що його треба чимшвидше забути, усе я розумію. А зробити з собою нічого не можу. Непідвладні мені мої думки й почуття. Отак-от.

– Не думай про своє, вивчай людей, хоча б один день, – наполягає тітка.

– І що це дасть?

Тітка лагідно зупиняє торги:

– Годі патякати, зроби, як прошу, тільки й усього.

…От їду я тепер маршруткою й прислухаюся до музики – поруч хлопець, це в його навушниках лунають скрипки. Класика, хоч як дивно. Скошую на нього очі. У хлопця татуювання на лівій руці, від ліктя до тильного боку долоні. Роздивляюся на цю картинку – це якась графічна абстракція, так і хочеться, щоб він повернув руку, аби мені було краще видно.

– Виходите?

Від неочікуваного запитання здригаюся, підводжуся, даючи йому можливість вийти. Тоді посуваюся до вікна, звільняючи місце для зосередженого дядька з важкеньким пакетом. Від сусіда тхне перегаром, а від його синтетичної футболки – потом. Стиснуті губи посмикуються, руки жмакають рипливий целофан торби, він наче веде нечутний діалог, доводить щось комусь. Може, і самому собі.

Тепер вже я прошу випустити мене: дозвольте… Просуваюся до виходу, обводячи салон довгим, уважним поглядом. Тітка була б задоволена мною. Третина пасажирів розмовляє по мобілках, хто майже нечутно, хто голосно. Дві жінки завзято обговорюють якісь нісенітниці. Зміст розмови вхопити неможливо. Решта – сумні й заклопотані – занурилися в свої думки, не помічаючи нічого довкола себе.

Ось цього розглядатиму. Стоїть, захопивши поручень у згин ліктя, втупився в книжку. Підручник? Примружилася, витягла шию… Що він так зосереджено читає? Роман. Або оповідання. Прозовий текст. Коли я востаннє бачила хлопця в маршрутці з розгорнутою книжкою? Мабуть, ніколи. Картата сорочка, закочені рукави, потерті джинси, збиті кросівки. Зсунуті брови. Відірвався від читання, запхав руку до кишені сорочки – там без звуку вібрував телефон. «Я, – озвався стиха, далі помовчав, слухаючи, а тоді: – У шафі. Або, чекай, здається, під столом. Бувай!»

Встигла пробігти очима абзац. Щось про море. Хлопець сховав мобілку, перегорнув назад сторінку, нагадавши собі попереднє речення, повернувся до наступної. Моєї цікавості не помічає. Я спробувала уявити, з ким він щойно розмовляв. З мамою? З сусідом по кімнаті в гуртожитку? Про що була мова?.. Та що завгодно могло бути в шафі чи під столом. Шкарпетки, наприклад.

Хлопець гмикнув, усміхнувшися чомусь прочитаному, хитнув головою: ти ба… Наче почув мої думки. Я пхикнула. Теж, мабуть, кумедно часом збоку виглядаю, коли ось так занурююсь у свої спогади про Максима й починаю шукати йому виправдання… Має рацію моя тітка: свої думки з маршрутки я можу пригадати, а хто був тоді поруч, які люди, як виглядали – ні.

Ось так і мене, мабуть, не помічають.

Хоча ні, цікавий погляд із глибини салону перетинається з моїм. Цей рудий чоловік на мене, мабуть, не першу хвилину дивиться. Усміхається. Узагалі небачена реакція як для маршрутки. Я йому теж від несподіванки усміхаюся.

На вулиці, на зупинці продовжую свій експеримент. Вихопила поглядом із натовпу дідуся, «сфотографувала» худорляву постать, сапку, загорнуту в газету й перемотану мотузкою. Мабуть, на дачу зібрався.

Мене обганяє цибатий дивак у закоротких джинсах, кадик випирає, старанно прилизане волоссячко прилипло до чола. Білі шкарпетки до чорних мештів. Кумедний переросток. Мабуть, не має дівчини й ніколи не мав. Хіба в такого можна закохатися?

– Я перепрошую…

Озираюся: це той рудий з маршрутки, що спостерігав за мною. Зблизька молодший, ніж здалеку.

– Перепрошую, – сказав і засоромився, – у вас такий погляд… живий, людський…

Ото насмішив: а міг бути нелюдський?

Він помітно збентежений.

– Подумав… шкодуватиму, якщо не підійду…

У нього гарна усмішка. Він старанно підшуковує слова. Мені захотілося йому допомогти, і я сказала, що це таке психологічне завдання – спостерігаю за людьми. Нюанси пропустила. Така гра, мовляв, на спостережливість. Він радо підхопив: так-так, я помітив, так мало хто на інших дивиться, зазвичай усім до усіх байдуже. Провів мене мало не до самої роботи. Коли просив номер телефону, трошки загикувався, довелося сказати: «Не варто». Він похитав головою, погоджуючися, сказав: «Шкода». І ще раз повторив: «Шкода».

І настрій у мене, відверто кажучи, помітно покращився. Ішла, пританцьовуючи, у повітрі пахло осіннім листям і хризантемами, я це добре запам’ятала. Тітці для звіту.

Увечері, дорогою додому, знову грала в «спостереження». На зупинці сімейна пара, обидва грубасики, з пакетами їжі в кожній руці, весело перемовлялися, – мабуть, планували, що варитимуть на вечерю. А може, готувалися до якогось родинного свята. Повна гармонія між ними, цілковитий збіг інтересів.

Біля газетного кіоску, не зважаючи на людей, цілувалися хлопець і дівчина. Отакої! Ранковий знайомий. Білі шкарпетки до чорних мештів. «Хіба в такого можна закохатися?» Ось тобі й маєш. Дівчина домінувала, хлопець слухняно відповідав їй тим, чого вона від нього чекала. Не такий він недоладний, якщо придивитися… Не такий вже й тюхтій.

Водій у маршрутці трапився з гарними руками музиканта, зовсім не шоферські у водія руки, білі, пещені, з тонкими пальцями… Він мав нещодавно якусь іншу роботу.

– Завдання виконано, – сказала я тітці. – Можу описати багатьох, кого зустріла на своєму шляху. Нічого особливого, відверто кажучи. Для чого це все?

– Ти мала відчути втіху від спостереження за людьми. Тільки й усього. Відволіктися від себе та своїх думок. Просто зауважити, як багато людей навколо. Які вони цікаві. Я теж на знак солідарності сьогодні грала в спостережливість…

– І що?

– Та нічого, – смикнула вона плечем.

Вона чогось недоговорювала.

Через місяць ми нарешті побачили бойфренда тітки Люби. Вона з ним у трамваї познайомилася, каже, видався їй кумедним. Симпатичний такий дядько, удівець, на шарпея схожий, обличчя в глибоких зморшках. Із почуттям гумору все гаразд. Вони, коли разом, поводяться наче підлітки, шаріються одне перед одним. У їхньому-то віці. Аж смішно дивитися.

А мені так і не вдалося видерти Максима з серця. Наразі не вдалося. Так, щоб із корінням, назавжди. Та я вже не роблю спроб йому зателефонувати, а це вже неабияке досягнення. Хоча десь у глибині душі ще чекаю від нього дзвінка. Второпала нарешті: якщо чоловік захоче – він зателефонує хоч із Місяця, а як не захоче, знайде відмовку.

– Слушна була порада – помічати людей навколо, – підколола я тітку Любу.

Вона іронії не помітила.

– Це була швидше пропозиція. Ти ж знаєш, я порад не даю.

– А хто мені колись сказав: не бігай за білками, – нагадала я тітці.

– Коли я таке казала?

– Давно. У парку.

– Не пам’ятаю, – відказала вона.

Не пам’ятає вона! А я завдяки їй майже навчилася не метушитися даремно, уже майже не беруся розв’язувати ребуси, що не надаються до розв’язання, – розкриваю долоню до світу: ось вона я. Із довірою й добром. Уже майже погодилася, що беручка заповзятість у багатьох випадках лише шкодить і не варто випереджати природний хід подій. Вони мають визріти, скластися в логічний ланцюжок «причина-наслідок». Часом вистачає слабенького, схожого на азбуку Морзе сигналу долі – хай навіть схожого на постукування горішків для білочок. Або уважного погляду на людину, що випадково опинилася поруч. Особливо якщо вона спершу видалася кумедною.

Дякую, я тільки дивлюсь

…Ага, ще кран, чи як його там, змішувач. Забула про змішувач на кухню. І ще робота сантехніка. Отже, додаємо ще триста п’ятдесят, і ще сто гривень за заміну крана. Ну-от, тепер зрозуміло, куди поділися гроші. Поки не згадаєш усі витрати, не запишеш їх стовпчиком, ніяк не второпаєш, куди поділася зарплатня.

Віра зім’яла папір, поцілила в смітниковий кошик під столом. І що тепер? – Тепер в усій невідворотності постає питання, у чому зустрічати Новий рік і звідки взяти гроші на сукню своєї мрії. Корпоратив, перший у житті корпоратив, чекав на Віру. Можна буде випадково опинитися з Віктором за одним столом, запросити його згодом на білий танець, поговорити про щось інше, а не лише про роботу. Але для повного реваншу потрібна сукня. Неодмінно сукня! І не будь-яка, а саме та, у вітрині, вона зупинила її, немов удар блискавкою. На Вірі вона виглядатиме бездоганно.

До авансу залишалося два дні, уже хлопці збивали по десятці-двадцятці у багатеньких буратіно з відділу. Віра до числа багатеньких не входила, але по можливості допомагала. Сама ж грошей ні в кого не позичала – не мала такої звички, лише змушено переходила на режим жорсткої економії до кращих часів. «Треба вміти жити на ті гроші, які заробляєш», – повчала її бабуся. Віра так і робила, але заради цієї сукні готова була зневажити бабусине життєве правило.

Ледве дочекалася кінця робочого дня, їй конче необхідно було перевірити, коли зачиняється та крамничка на першому поверсі супермаркету – о дев’ятнадцятій чи пізніше. Сукня була на місці, на манекені, за склом, із цінником-сніжинкою на рівні очей перехожого. Кілька днів тому ця цифра видалася Вірі безглуздою, а сьогодні вона розуміла, що справжня мрія завжди безцінна. Вона може нічого не коштувати, а може мати захмарну ціну. До певної суми грошей вона нерідко не має жодного стосунку. Однак у цьому конкретному випадку проблема полягала саме в грошах, яких у Віри наразі не було. Але будуть. Тому сукня подобалася їй щодалі більше. Вона була досконалою – і колір (ніжний колір прозорої морської води), і довжина, фасон, фактура. Усе!

Віра затрималася, роздивляючись її через скло, а тоді зайшла до крамнички й торкнулася етикетки, шукаючи розмір. Їй раптом спало на думку, що потрібного розміру може й не бути. Ні, усе гаразд, тридцять восьмий на етикетці, нема чого хвилюватися. Віктор не встоїть.

– Доброго дня, вам допомогти? – голос продавчині за спиною.

Віра знітилася.

– Дякую, я тільки дивлюся.

Вона прийде сюди післязавтра з грошима й купить її без примірки. Бо ж і так зрозуміло, на кого та сукня чекає. Манікюр перед корпоративом зробить сама, і волосся вкладатиме власноруч, вона вміє. Стрижка має бути ледь-ледь недбалою, волосся трошки неслухняним, у жодному разі – без ефекту «щойно з перукарні». На перукарні можна заощадити.

Від цього святкування в новому колективі Віра так багато чекала, бо знала, була впевнена на всі сто: це доленосний вечір в її житті. Віктор не перший день виявляв знаки уваги, допомагав зі звітами, нахвалював її канапки, а часом вона ловила на собі його теплий задумливий погляд. На корпоративі він побачить її в новому світлі. Ніжний колір морської води їй допоможе. Така сукня – для особливого випадку, у ній хоч на корпоратив, хоч у театр, хоч до бабусі на ювілей, рідні вже домовилися, що святкуватимуть його в ресторані. Мрії завели Віру далеченько, вона вже бачила, як йде на майбутнє сімейне свято не сама.

У переддень авансу не втрималася від спокуси перевірити, як там її сукня. Усе гаразд, чекає.

«Завтра», – подумки сказала їй Віра в крамничці, почекай до завтра…

– Чим я можу допомогти? – пролунало поруч.

Інша дівчина, не та, що минулого разу, завчено усміхалася до неї.

– Дякую, я тільки дивлюся, – сказала Віра й пішла до виходу. Нічого більше в цій крамничці її не цікавило.

У яскраво освітленому еркері супермаркету, за одним із столиків кав’ярні, сиділи двоє. Віра зупинилася, побачивши Віктора – він тримав за руку Ольгу з бухгалтерії. Попри них йшли люди, поспішали з пакетами до виходу, але ці двоє не помічали нікого.

Серце Віри впало, забилося пташкою. Цього не могло бути. Вона не повірила б, якби хтось розповів. Віктор з Ольгою не спілкувалися на роботі, не помічали одне одного. Вони не пили разом кави, не обмінювалися жартами. Віра ніколи не бачила, щоб вони розмовляли, а тепер, зупинившись біля стенду з недоречними сонцезахисними окулярами, боковим зором вона спостерігала за тим, як він, нахилившися, зазирає дівчині у вічі й та відповідає йому таким поглядом, що жодні припущення, жодні сумніви зайві. Тут без варіантів, тут навіть закоханій білявці все зрозуміло. Чорт забирай!

Того ж вечора в темному під’їзді, де знову хтось розбив чи викрутив лампочку, Віра спробувала підсвітити собі під ноги мобілкою. Вона шукала її в сумці, порпалася, не знаходячи, руки були як чужі. Ключі, блокнот, рукавички, де ж та мобілка?.. Телефон випав їй з рук на цементну підлогу, розкладна «жабка» дзвінко квакнула під ногами в пітьмі. Віра кинулася шукати її на сходах, намацала уламок з кнопками, тоді розбитий екран – і заплакала.

Гроші, подумки вже витрачені на сукню, довелося віддати за нову мобілку. За іронією долі вона коштувала як сукня, лише на двадцять гривень більше.

Бабуся, почувши, що Віра не йде на вечірку, бо «просто втомилася», поставила чайник на газ і сказала:

– Коли збирається колектив, треба йти обов’язково. Що значить «просто втомилась»? Що значить «просто не хочу»?.. Я, – сказала бабуся, наливаючи чай у два горнятка, – у твоєму віці ходила всюди, де мало бути весело, де збиралися потанцювати, поспівати. Навіть якщо не було в чому піти, бо це не причина для відмови, – бабуся витягла зі сховку кілька цукерок «Чорнослив у шоколаді», їхні улюблені з Вірою цукерки. – Я придумувала обнову з будь-чого, – далі вела бабуся, – перешивала стару сукню або купувала найдешевший штапель. І за ніч – за одну ніч! – шила собі нову сукню. Відмовлятися від радості – гріх, – сказала бабуся під шурхіт цукеркових обгорток. – І знаєш що? – це вже коли мила горнятка. – Я давно тобі хочу подарувати свої кульчики з перлами, ті давні, улюблені, зараз саме той випадок, дуже навіть вчасно, не сперечайся, я зроблю це зараз. Ти ж їх носитимеш?

Вірина сіра трикотажна сукня сприйняла сусідство старовинних кульчиків як належне. Вона була зовсім непримхлива, хоча й знала собі ціну, ця універсальна сукня-олівець, яка найбільше пасувала Вірі з усього того, що вона мала у своєму гардеробі.

– Не дозволяй обставинам брати гору! – напучувала онуку бабуся, перевіряючи застібки сережок. – Ми не знаємо, де знайдемо, де втратимо.

Що було пояснювати… Що справа не в сукні, хоча й у сукні теж.

Коли оголосили конкурс на найкращий танець і Віктор з Ольгою ніби випадково опинилися в парі, Віра підвелася з-за столу й відшукала очима Олега Хом’яка, Хом’ячиська, свого колишнього однокурсника. Він увесь вечір сидів навпроти неї, трохи навскіс, вона щойно тепер це зауважила. Завдяки йому кілька місяців тому вона знайшла роботу в цьому відділі. Олег зателефонував тоді до неї: «У нас утворилась вакансія, ніби спеціально для тебе…» І от тепер, заскочений, Хом’як витріщався на неї, почувши несподіване: «Танцюєш?»

Він розгубився, він наче намагався чимшвидше знайти причину, аби відмовитися. Такий у нього був вираз обличчя.

– Танцюєш? Чи тільки дивишся?.. – Віра вже обійшла стіл, вона наблизилася до Олега, не даючи йому отямитися. – Хом’яче, ми зараз ідемо виборювати перше місце. Второпав? Не бійся, я веду.

Олег підвівся й узяв її за руку. Коли вони стояли в колі таких самих сміливців, слухаючи умови конкурсу, Віра зауважила, що їхня пара викликає пожвавлення та сміх глядачів. «Ну-ну, – подумала Віра, – зараз я вам покажу, на що здатна». Партнер? Не має значення, коли твого завзяття вистачить на двох. Але партнер їй дістався ще той. Вона помилялася щодо нього. Олег перехопив ініціативу: вела в танці не вона, а він, впевнено й владно узявши процес у свої руки.

Вони посіли друге місце в конкурсі, а перше – хто б сумнівався! – вибороли Віктор та Ольга з бухгалтерії. Натомість Вірі з Олегом дісталася злива оплесків. Глядачі шаленіли, вітаючи їх. Віра зрозуміла чому, коли опустила очі: Хом’ячисько танцював у шкарпетках.

– Чому ти розутий? – здивувалася вона.

– Полюбляю, знаєш, потанцювати іноді в шкарпетках, – відповів він.

Вони танцювали весь вечір удвох, він бешкетував як першокурсник, їй давно не було так добре. Не пригадати, чи вони колись за студентських часів так реготали удвох. Наприкінці вечора він сказав:

– Навіть не подумаю тебе проводжати.

– Боже збав, – відмахнулася вона.

– Ці романтичні проходи містом… – позіхнув він.

– Ці розмови з зітханнями… – скривилася вона.

Вони обмінялись іронічними поглядами. У Хом’ячиська, виявляється, карі очі.

– Таксі біля входу, – сказав він. – Ти виходь, а я зараз.

Через півгодини вона вийшла з салону автомобіля під своїм під’їздом й помахала Олегу рукою. Ні з ким і ніколи вона не відчувала такої гармонії в танці, такого синхронного й злагодженого руху, не вгадувала так безпомильно бажання партнера й не дивувалася, що він розумів її без слів.

Лише через місяць Хом’ячисько зізнався, що того вечора припхався на корпоратив у дорогих модельних туфлях, перекуплених у товариша. Вони так йому намуляли, що він лише чекав, коли закінчаться ці неймовірні тортури. А зважився на покупку, бо Віра в перший день роботи у відділі сказала, що пізнала однокурсника за його кросівками. Мовляв, він у них ще на факультеті ходив. Віра не пам’ятала, щоб вона щось таке бовкнула, хіба хотіла пожартувати, бо справді звикла бачити Олега лише в кросівках. Він іншого взуття не визнавав.

Ті модельні туфлі він взув ще раз, коли вони разом пішли до Віриної бабусі на ювілей, на тому крапка. Туфлі оселилися в коробці в шафі, Олег їх не носив, не продавав, не віддавав нікому, лиш іноді, коли Віра укотре намагалася звільнити від них поличку – непотрібна ж річ! – чоловік казав: не чіпай їх, нехай будуть. Вони, казав, мені дорогі як пам’ять. Мої єдині мешти. Шлюбні.

Штат Айова, округ Медісон

Звичайно, я була у «Wallmart», можеш не підколювати, яка жінка при нагоді не поїде на ті їхні божевільні кліеренси, коли пристойну сукню можна купити за сім доларів? І зрозуміло ж, що однією сукнею цей напад марнотратства не обмежився. На що й розраховують організатори вичищування полиць… Поїхала. Не сумнівайся. І тобі, до речі, шорти з пальмами купила, хоча для чого вони тобі на початку осені – не знаю, і як я тепер з тим усім шматтям тягатимуся по літаках із Де-Мойна до Франкфурта-на-Майні, із Франкфурта – на Київ… Не уявляю.

Але спочатку ми поїхали дивитися мости. Криті дерев’яні мости, що дивом збереглися.

Напередодні я запитала Мадонну, чи це далеко? Ті мости. Чи можна їх побачити, скажімо, завтра? Вона мила посуд, вона не довіряє посудомийній машині, тільки своїм рукам. Зупинилася, жваво озирнулася. Майже граціозно, незважаючи на свою вагу. Із жовтих гумових рукавичок скрапувала на підлогу вода.

– Ти дивилася «Мости округу Медісон?»

– Ні, я книжку читала.

Мадонна навіть зраділа:

– А-а, – проспівала вона, – ти фільму не бачила? Тоді й наші мости не уявляєш!

– Навпаки, дуже добре уявляю.

– О’кей… – Мадонна повернулася до раковини з мильною водою, – зрозуміло.

– То вони існують дотепер чи це художня правда?

– Це просто правда. Поїдемо завтра. Що скажеш, Філе?

Чоловік покивав головою над розгорнутою газетою.

Хороша була відповідь: просто правда.

Я допомагала накривати на стіл, бо до плити Мадонна мене не підпускає, сама готує, і мене це цілком влаштовує. Як і Філа, який ховається за грубу газету, перечитати її від першої до останньої сторінки – справа безнадійна, та він намагається.

– Філе, їсти! – Газета шурхотить, відлітаючи набік, Філа двічі просити не треба.

– То ви любите мелодрами? – усміхається він.

– Люблю, – брешу я.

– Мадонна їх обожнює, – каже Філ.

Мадонна розкладає по тарілках м’ясну печеню, звільнене деко занурює в мильну воду. Беремося за виделки – і тут на поріг ступає молода жінка. Це середня донька Мадонни та Філа, Сьюзен, вона живе в сусідньому містечку Уінтерсет. Годину автівкою звідси, не більше. Нас знайомлять, але вона залишається стояти у дверях, господарі з гостею так і розмовляють на відстані: батьки – за столом, донька – на порозі. Під стукіт виделок. Схоже, це напружує лише мене. Сиджу, немов проковтнула патик. Їсти вже не хочу. Сьюзен натомість йде від нас у піднесеному настрої, вона чекатиме на нас завтра близько одинадцятої.

– Не смачно? – збентежено заглядає мені в тарілку Мадонна.

– Я перебила собі апетит солодким, – кажу я.

Чого я тут постійно брешу?

…Уяви, навколо – кукурудзяні лани, безкрайні рівненькі ряди на всі боки від траси. Американські дороги ідеальні, немов виведені під лінійку чіткими перпендикулярними лініями. Єдине, що турбує, – конус торнадо на небокраї. Справжнє торнадо, бігме, не брешу, за кілька кілометрів від нас. Зараз, здається, той смерч наздожене, підхопить нас у повітря, закрутить й виштовхне зі свого нутра десь на березі озера Спіріт. А може, й у воду пожбурить.

Лише кілька секунд Філ вдивляється у круговерть за спиною – і знову відкидається у пасажирському кріслі. Усе гаразд, це не страшно. Мадонна, тримаючи кермо міцними руками, навіть не оглядається, лише позирає в дзеркало на лобовому склі.

– Цей смерч безпечний, – робить вона висновок, – покрутиться на місці – і зачахне.

Ми навіть не додаємо швидкості, їдемо, ніби це не живе торнадо за плечима, а мальована реклама на всю стіну віддаленого гіпермаркету.

В Уінтерсеті, у Сьюзен, затримуємося на якусь годину. Її будиночок схожий на хатинку Нуф-Нуфа. Споруда не витримала б навіть того незагроженого смерчу, що ми бачили дорогою. Так принаймні видається.

Двійко маленьких дітей. Чоловіка немає. Про нього не згадують. Я бавлюся зі старшою дівчинкою, їй не більше трьох років, вона носить мені свої іграшки: рожеві ляльки, пухнасті собачки, будиночки з пластмасовими меблями. Вона хоче їхати з нами, але її не беруть, ми проминаємо два квартали й повертаємо на стоянку придорожнього ресторанчика. Навколо нього – купа автівок. «Надзвичайно привабливе місце, – пояснює Мадона, – тут за десять доларів можна їсти… поки не луснеш».

У ресторані велелюдно, усі тут перебувають у нетерплячо-натхненному стані.

– Сховай свого гаманця, – командує Мадонна, – ти наша гостя.

– Звідси до мосту далеко? – нагадую я.

– Це зовсім поруч, – відказує Мадонна, беручи до рук велетенську таріль. – Спочатку поїмо, а вже тоді…

Філ та Мадонна ведуть мене за собою, вони набирають по три-чотири різновиди салатів, зосереджено обходячи навколо бафей – це гігантська харчова конструкція з кількох десятків посудин, заповнених їжею. Я роблю те саме. Повторюю за ними цей збуджений танець живота з обміном великими ложками, що занурюються в поклади соєвих бобів, спаржі та бебі-корна, із повертаннями голови вправо-вліво, зосереджено визначаючися з вибором з-поміж безлічі холодних страв: овочевих, макаронних, рисових, рибних, м’ясних…

Я не витримую напруги змагання, сходжу з дистанції ще на салатній стадії, добросовісно спорожнивши пантагрюелівську порцію.

Через півгодини чекання я вже переконана в тому, що нам сьогодні не вдасться побачити жодного мосту округу Медісон. Жодного. Із такими нездоланними перешкодами на шляху до них нам це точно не вдасться.

Поки Мадонна та Філ поглинають супи, мені вдається сяк-так відновитися, але сили виглядають нерівними. Я ніби й готова розділити загальний гастрономічний ентузіазм, що захопив увесь ресторан з усіма відвідувачами, але дрібні шматочки яловичини під солодким соусом, які мені завбачливо приносить Мадонна, залишаються практично неторканими, лише змінюють свою конфігурацію на тарілці. Цей атракціон із заміною брудних тарілок на чисті й наповнення їх новими стравами не кожному до снаги. Я хочу на свіже повітря, але мушу чекати, поки Мадонна скуштує епл-пай. Яблучний пляцок – її палке уподобання, надто якщо пляцок гарячий, а грудка морозива зверху крижана й підтікає молочними струмочками. Філ сидить поруч, розслаблено длубається зубочисткою в зубах. Він вже не в стані оцінити десерту, він змушений повірити дружині на слово: пляцок фан-тас-тич-ний!

Розплачуючись на касі, Мадонна запускає пальці у вазочку з прозорими льодяниками та видає нам по цукерці – за хорошу поведінку за столом. Ми й справді почуваємося поруч із нею слухняними дітьми. Цікаво, що відчуває вона в ліжку зі своїм Філом…

Критий міст Роузмен. Той самий, із роману. До нього, виявляється, не так вже й близько.

«The Bridges of Madison County!» – усміхається Мадонна, указуючи розкритою долонею на дерев’яну будівлю над річкою.

Вона ніби знайомить нас. Їй щиро хочеться догодити мені, влаштувати такий особливий десерт до попереднього задоволення, який би я належно оцінила.

– Це той міст, яким Франческа прогулювалася, а Роберт її фотографував? – запитую, виходячи з машини.

– Так, це він, – ствердно хитає головою Мадонна, озираючися натомість за підтримкою до чоловіка, і додає: – Тут вона залишила йому записку з запрошенням на вечерю.

Старі грубі балки під ногами сухо озиваються на кожен крок. Криті дерев’яні мости – де їх ще можна зустріти? Практично ніде, вони давно стали раритетом. Філ охоче пояснює, що колись основу мостів, викладену дорогими балками, затуляли дощатими стінами й дахом від вітру, дощів та снігу. Завдяки цій запопадливості деревину підлоги доводилося міняти не так часто, тому особлива краса мостів округу Медісон має приземлене й практичне підгрунтя. Однак час дерев’яних критих мостів давно минув, залишивши по собі ностальгію. Невідомо за чим.

Роман Воллера я читала давно, саме в той період, коли залишалося ступити крок, останній крок – і все в моєму житті докорінно змінилося б. Під вікном у вечірніх сутінках чекала автівка з чоловіком за кермом. Інший чоловік сказав мені: «А куди це ти зібралася?» Хоча я була в домашній футболці та ношених джинсах. Мені залишалося переодягнутись і перейти уявною кладкою на другий бік – від берега до берега, аби відчути буквальність виразу «спалити за собою міст».

Цей міст, теплих боків якого я нині торкалася долонями, насправді був дивним видовженим будинком, обабіч якого тягнувся битий шлях. Гігантською намистиною на сірій шворці дороги він тримав на собі весь простір довкола. Дорога пірнала під покриття мосту – виринала на іншому боці. Я пройшла його наскрізь під дощатою стелею, прислухаючися до своїх кроків. На другому березі колись повноводної річки все було те саме. Чи так було би й на тому, іншому життєвому переході?

Того давнього вечора я не зробила цього – не перейшла на інший берег. Я не зробила цього. Донька протупотіла коридором назустріч чоловікові, який щойно здивовано скинув брови:

– А куди це ти зібралась?..

– Сьогодні твоя черга читати казку! – гукнула вона до нього.

Мені залишалося одягнути дитину й щось сказати. Чи мовчки залишити записку й вийти з дому. Але я почула, як мала сказала своєму батькові: «Сьогодні твоя черга читати казку!»

Через кілька днів мені потрапив до рук той роман про мости округу Медісон, і на певному епізоді, уже знаючи, що Франческа теж цього не зробить, я натомість подумки підштовхувала її: виходь! виходь із машини! Просто потягни на себе ручку дверцят – і вийди до нього, чуєш, Франческо! Чоловік у кабіні вантажівки не здогадувався, що несподівана затримка на дорозі («Гей, що за дивак перегородив дорогу?»), ця кількахвилинна пригода на перехресті, стосується саме його і його сім’ї і від цього моменту життя може повернути геть в інший бік. Ще секунда – і Франческа вийде під дощ.

Але вона не зробила цього.

І я не зробила. Бо донька нагадала, що сьогодні тато читатиме їй казку.

Твоя була черга читати їй книжку на ніч, але ти цього, звичайно, не пам’ятаєш. Ти ніколи не дізнаєшся про те, на крок від чого ми були тоді. Ти й того давнього вечора не пам’ятаєш, бо чого б мав його пам’ятати – звичайний собі вечір, такий, як усі.

Я ні за чим не шкодую, але не люблю мелодрам ані в книжках, ані в житті. Утрачена нагода насправді ніколи не повторюється.

Тема електронного листа: Айова, округ Медісон.

Поле «Кому» не заповнене.

Серед «відправлених» цього листа немає, лист зберігається в розділі «Чернетки».

Богдана і падре Піо

Вуличний потік обминав Дану, як річкова вода обмиває камінь на своєму шляху. Перехожі поспішали у своїх справах, ніхто не озирався на неї: стоїть собі жінка, замислившись, посеред віа Маргароне, то що з того! Може, вона вітрину роздивляється. Дана й справді нічого не бачила, окрім манекенів за склом. Пластмасовими, байдужими поглядами ті спостерігали за нею. Якби хтось з людей зазирнув їй в обличчя й запитав: «Що з вами?», Дана не змогла б видушити з себе ані слова. На чолі виступив піт, крига жаху скувала від голови до п’ят. Колючі сльози застигли в очах, нестерпно різали повіки. Вона не могла ані кроку ступити, їй вперше в житті відмовили ноги.

Це сталося дорогою з однієї роботи до іншої, навпроти крамнички з жіночим одягом, відразу після ресторанчика швидкої їжі.

…Маленький грубенький лікар сягав їй лише до плеча й весь час підсміювався. Оніміння в нозі відчували раніше?.. А поколювання? Було таке, ги-ги?.. Це напружувало, проте лише спочатку, а тоді Дана зрозуміла: він такий з усіма, не лише з нею. Його гигикання – це частина його натури, як опукле черевце, як порослі чорним волоссям руки. Лікар усміхався, виголошуючи діагноз:

– Защемлення нерва в хребті, ось у цьому, голубонько, місці, – і сипав жартами, призначаючи лікування. Спокій і ще раз спокій! А також стероїди, нестероїдні протизапальні та ще якісь «роїди…» «роїди…».

– Дякую, – сказала Дана. – Щось одне дієве випишіть, будь ласка. Таке, аби за тиждень повернутися до роботи, а основне лікування – згодом, не тепер…

Данчині господарі – і один, і другий – дозволили їй узяти відпустку на тиждень. Відлежатися. «Спокій – краще лікування», – переконувала вона себе, так, власне, і лікар сказав. Уколи сама собі робитиме, вона вміє. Трошки підлікується, підніме себе на ноги, а серйозно візьметься за здоров’я у Львові, їй через місяць додому повертатися, у відпустку.

Цю кімнату, де вона лежала тепер, ще кілька місяців тому вони винаймали вдвох із Олею з Чорткова, а потім Оля поїхала додому на три тижні, а повернулася через три місяці, не попередивши господаря, і він не прийняв її: утратив, мовляв, через неї гроші за помешкання. Оля не надто й переживала – знайшла собі таку саму роботу й таке саме житло, і навіть на вигідніших умовах. Так принаймні говорила. Господар запропонував Дані узяти на себе обов’язки звільненої – прибирати в помешканні двічі на тиждень, а за можливість жити в кімнаті безкоштовно – виконувати ще й додаткову роботу. Тобто варити їсти для його батька, синьйора Фабріціо, спокійного й, головне, ходячого стариганя. Дана довго не думала. Що вона, три роботи не потягне?

Щопонеділка прибирала в синьйори Сильвії, щочетверга – у подружжя Бореллі, це за три квартали звідси, а тоді поспішала «додому», тепер уже на кухню, до готування, відтак бралася за прибирання. Старий Фабріціо не капризує, однак двічі одну й ту саму страву не їсть. Жодних розігрівань. Усе має бути свіжим, щойно з плити-духовки. І жодних залишків від страв у холодильнику. Такі правила. Добре хоч старий дає собі раду в усьому іншому, а це для його «за вісімдесят» дуже добре.

От і забігалася Дана, закрутилася – до защемлення нерва, до болів у попереку та нозі. Зірвала спину, бо забагато на себе взяла.

Тепер ледь-ледь пересувалася. Лежи, лікуйся, жінко. Відновлюй сили.

Дні вимушеного неробства – коли таке було? Лежить Дана горілиць серед білого дня, роздивляється дрібні тріщинки на стелі, потерту спинку ротангового ліжка, бачить краєчок вулиці за вікном. Чому з нею таке сталося? Воно б, звісно, і схуднути не завадило, але ж вона завжди така була. Пухкенька-смачненька, як казав колись чоловік, хай спочиває з Богом. Один лише раз за все життя вона схудла так, що сама себе в дзеркалі не пізнавала. У перші місяці перебування в Італії, коли мила посуд у трьох ресторанах. Танула на очах від туги за дітьми, за домом, від огрому роботи й навали чужого. Ще й мови не знала. Усе їй було тут чуже.

Але мусила. Доньці та синові на платне навчання в університеті треба було заробити, іншої можливості здобути грошей вона не мала. Кинула вчителювання, залишила дітей-старшокласників самих. «А що, – казала своїм товаришкам Оксані й Вірі, – діти в мене золоті, дорослі, самостійні». І діти справді навчилися давати собі раду без мами.

Поки Дану попустить, поки вона підведеться, пані Зоня (баданте з України, доглядає паралізовану бабцю по сусідству) погодилася готувати старому Фабріціо. Дана чула запахи з кухні, подзенькування посуду, усе було гаразд без неї. Знайшлися прибиральниці й для помешкань синьйори Сильвії та подружжя Бореллі. Життя не зупинилося, воно тепер оминало Дану, як людський натовп на віа Маргароне того дня, коли вона не могла ступити й кроку.

За кілька років в Італії такого тривалого відпочинку в Дани ще ніколи не траплялося. І такої самотності теж не було. Читання її не захоплювало, книжка лежала поруч без потреби, до телевізора було байдуже. Вона спостерігала за тим, як вітерець через прочинену кватирку рухає мереживні фіранки на вікні, як сонячні промені прошивають сітчастий малюнок, лягають рухливими плямами на м’який килим. Її цікавив танець сонячних зайчиків, а не кружляння порошинок у навскісних стовпчиках світла. Ще кілька днів тому вона кинулася б з вологою шматою боротися за чистоту. А тепер їй було байдуже.

Розмірковувала про своє життя, перебирала, наче вервичку, щасливі й нещасливі його миті. Була чесною й відвертою з собою як ніколи. Та хвилина, коли вона наштовхнулася на невидиму загорожу посеред вулиці й стала стовпом, несподівано ввімкнула механізм внутрішньої ревізії. Як довго їй тут бути? Коли повертатися додому? Як там жити, наново звикаючи до усіх та усього? Навіть до своєї квартири, навіть до своїх дітей. Дана не ховалася від жодної болючої думки, не відмахувалася від незручних запитань. Це була наче сповідь у повній тиші, у цілковитій самотності…

І додумалася вона до того, що ця її біда, як і будь-яка інша, – це або покарання, або випробування. За що? Чому? Навіщо? Що б це не було, а вона має перебути її з гідністю.

Дуже повільно, прислухаючися до відчуттів у попереку та нозі, повернулася на бік. Погляд впав на долівку. Під ліжком на килимі скрутився змійкою край срібного ланцюжка. Чий він? Звідки узявся? Опустила руку, підхопила знахідку. На ланцюжку погойдувався медальйон. Чоловічий профіль, напис: «Падре Піо». Вона й без напису впізнала, хто це. Усім в Італії відомий цей профіль з рукою, піднесеною вгору, борода, кола під очима, стигмат на долоні.

Сонячний промінь вигравав полисками на овалі з портретом святого… Цей медальйон Дана бачила вперше. Це не її річ. Як він потрапив до кімнати, де ніхто, крім неї, не буває, де вона ретельно прибирає в усіх закутках раз на тиждень? Як він тут опинився?

Дана відклала знахідку вбік, а тоді, повагавшися, потягнулася по неї й затиснула в кулаці.

Того ж дня дивилася телевізора, клацаючи пультом, перемикаючи канали. І на маєш: Падре Піо!.. Прикипіла очима до екрану, навіть сіла в ліжку, забувши про спину. Документальний фільм. Додивилася його до фінальних титрів, жодного разу не згадавши про свій біль. Святий Піо з П’єтрельчіни, італійський монах-капуцин, святий ХХ століття, відомий стигматик та доброчинець. Світське ім’я – Франческо Форджоне. Помер 1968 року, коли йому був вісімдесят один рік, п’ятдесят з яких він мав на руках стигмати…

Увечері Дана розмовляла з дітьми по телефону. «А щоб ти чимшвидше одужала, я тобі подарунок відправила», – сказала донька. Наприкінці тижня, коли Дана вже могла сяк-так рухатись і навіть вже бралася до роботи, прибула передача з дому. У пакунку – книжка українською мовою. Про падре Піо.

«Це невипадкові збіги», – вирішила Дана. Уголос собі це сказала, бо так їй було самотньо, що не було до кого й слова мовити. Однак була це вже не та самотність, що досі. Дана наче відчула опіку над собою, немов попереду трохи розвиднілося… Хвороба відступала помалу, настрій ішов догори.

Вона прочитала доньчину книжку, всотала кожне слово, а тоді знов і знов поверталася то до одних сторінок, то до інших. Ланцюжок з медальйоном тримала при собі, гріла в руці, торкалася нього. Він був її, цей медальйон. Він сам прийшов до неї.

Часто думала про падре Піо, про те, що це він вибрав її, дав їй зрозуміти, що опікується нею. Намагаючися розібратися в собі, наближалася до нього. Розмірковувала, миючи кахлі чи протираючи шибки, над його неймовірними здібностями, над тим, як він умів читати думки людей. Може, він і її думки прочитав?.. Він працював по дев’ятнадцять годин на добу, сповідаючи людей, був для багатьох духовним наставником… Він знав, що таке важка ноша й смертельна втома, він зрозумів би чужинку з України.

Хіба Дана не живе за такими ж законами? Хіба не дотримується такої ж програми на щодень? Падре Піо говорив: щодня має бути місце для кількох важливих речей – для молитви, для чесної роботи, для необхідного відпочинку й для діяльної любові до ближніх. Він наполягав, що любов до інших має знаходити вияв у вчинках милосердя, у готовності пробачати, не тримати образу в серці. Дана приймала ці думки як свої, вони й були її думками, тільки падре Піо їх висловив у простий і зрозумілий спосіб, так наче це вона сказала. Він вмів так сказати, як вона відчувала.

Дивилася на свої мозолясті долоні, уявляла: як це, п’ятдесят років носити на долонях стигмати? Що він відчував, бідолашний?

Уночі їй наснилася відповідь. Два довгих тонких, прямокутної форми цвяхи входили в долоні. Нестерпний біль виштовхнув її зі сну, вона пам’ятала це відчуття й за місяць – достатньо було глянути на свої руки, той біль відразу нагадував про себе. Але вже віддалено, наче гуркотіння далекого грому.

Додому у відпустку вона їхала, уже знаючи, що товаришки, Оксана та Віра, заведуть її до доброго лікаря. Лікування пішло їй на користь. Їй наче все допомагало – і люди, і обставини. Вона тепер усе сприймала інакше, глибше й водночас легше. Із вдячністю за все. На дрібниці не звертала уваги, на другорядному не затримувалася. Діти мали своє життя, вона й це сприймала з розумінням. У неї був покровитель, він не забував про неї.

Коли після спільної вечері всі розійшлися – донька з чоловіком та онукою поїхали до себе, а син з невісткою перемовлялися про щось у своїй кімнаті, – вона задрімала в фотелі. Тихо працював телевізор, під його мурмотіння Дана солодко заснула. Блаженний спокій скував руки-ноги… Прокинулася від запаху квітів. Здається, фіалки. Підвелася, роззираючися: хто розлив парфуми? Коли? Запах розтанув за кілька хвилин, зник, наче й не було. «Падре Піо!» – сяйнула думка. Він так дає про себе знати. Виразним запахом квітів. Вона не відразу це згадала, лише коли аромат розвіявся.

На каві з товаришками розповіла про цей випадок. Оксана слухала захоплено, вона розуміла, що таке «багато місяців відмовляти дев’ятницю до падре Піо про мир в Україні». Інша – Віра – ніколи в житті не була на сповіді.

– Я агностичка, – казала вона подругам колись, – існування Бога не можливо ані підтвердити, ані заперечити.

– Усе, що ти розповідаєш про свого святого, – це ж якісь казки, – хитала головою Віра. – Запах квітів… Реальний біль у долонях… Це все навіювання, таке саме, як стигмати у вразливих віруючих.

Дана лише усміхалася, затискаючи медальйон у кулаці. Вона не сперечалася. Для чого? Це теж був добре засвоєний урок від падре Піо: у кожного своя дорога до себе.

Більше вони не поверталися до цього випадку з ароматом фіалки. Товаришки розповідали про свої волонтерські будні, тобто волонтерські вечори, бо ж удень працювали, одна в школі, друга в музеї, а вечорами допомагали переселенцям та пораненим. Повний звіт Дані написали, куди, кому й скільки пішло з тих грошей, які вона передавала.

– Не треба мені звітів, – зупинила їх Дана. – Я знаю, що все до копійки пішло на добрі справи.

– Треба! – наполягали товаришки. – Ти маєш знати, скільком людям і в яких ситуаціях ти допомогла…

На початку березня – Дана тоді вже повернулася до Італії – її товаришки дізналися, що до Львова привезли нетлінні мощі отця Піо. До церкви Святих мучениць Віри, Надії, Любові та їх матері Софії. Пішли туди вдвох, Оксана й Віра. Людей було море, але усім було видно під склом обличчя падре Піо: наче людина спить. Не йняли віри, що тіло, ексгумоване 2008 року, після сорока років з часу смерті виявили нетлінним і саме таким воно й залишається дотепер.

Віра мовчала дорогою додому. Лише наступного вечора, пакуючи на волонтерському складі ліки для опікового відділення, сказала Оксані:

– У нас все буде добре.

– У кого «у нас»? – не зрозуміла товаришка.

– У нас, в Україні, – відповіла їй Віра. – Бо так щиро, як вчора, я ніколи не молилася.

– Ти ж молитов не знаєш!

– А я своїми словами… Дана ж казала: щира молитва – завжди почута.

Пахне інакше

Це пластикове сидіння-пелюстка створене спеціально під неї, під її зграбні сіднички – так вона думає, вмостившись на високому кріселці, намацавши ногами під собою перетинку, саме на тому рівні, де й хочеться примостити ноги. Дуже зручно. Вона спирається ліктями на круглий хромований столик, теж на високій ніжці, і роздивляється навсібіч. Має трохи часу для спостерігання за людьми – це її улюблене заняття, надто тоді, коли вони думають, що ніхто не звертає на них уваги, і даремно, бо поблизу хтось цікавий ховається за розгорнутою книжкою або повільно ковзає вдавано байдужим поглядом по своїх сусідах. Новий термінал пронизаний світлом, просякнутий запахами новизни, і Сергій Прокоф’єв зі шафранової стіни тримає всіх на оці, мружачись крізь свої старомодні окуляри.

Вона чекає.

Було таке: наснилося, що хоче зайти в новий термінал та ще встигає здивуватися: а де усі? Де люди? Так порожньо й холодно в аеропорту. Ця думка спиняє її перед скляними дверима, і дуже вчасно, бо вони не відчиняються, стулки не розходяться, не пропускають досередини. Вона здивовано все ж ступає крок, мало не притиснувшись чолом до прозорих воріт, – і нічого. Систему вимкнено, вона не працює. Ходу немає. Будівля байдуже відсвічує сріблясто-синім світлом, скло не реагує на порухи.

Термінал незворушний, як гігантська підводна рибина. Тільки ледь чутно вібрує долівка, наче десь там, глибоко, сонна істота ворушить невидимими плавниками. Кілька кроків назад. Нова спроба. А це що таке? Під ногами – широка жовта стрічка, на ній чорні літери: «STOP». Немов попередження перед стійкою паспортного контролю. Ну там-то зрозуміло, а тут вона для чого?.. Жах охоплює до кінчиків пальців. Чому стоп? Чому нема ходу? Де ж вона його чекатиме? Звідки він вийде? Як вони зустрінуться?

Вона чекає на нього навіть уві сні. Особливо уві сні. У неіснуючому терміналі.

Літо 2012 року. Він піднявся на Монблан і Маттерхорн і повертався літаком із Франції. Вона приїхала в аеропорт завчасно, сиділа на високому стільці, захоплено спостерігаючи за парою, що в кількох кроках від неї сварилася пошепки, слів було не розібрати, та це була, без сумніву, любовна сварка. Вони не зводили поглядів одне з одного, гаряче з’ясовуючи щось між собою, руки здіймалися та опадали, немов у танцюристів фламенко. Це справді нагадувало пристрасний танець – очі в очі, руки літають. Почувалася, наче підглядає в чуже вікно, та не могла відвести очей від цих двох. Вони нарешті підхопили речі, пішли на вихід.

За спиною дівчата – цих чути прекрасно, кожне слово, але їх самих не видно, хіба озирнутися. Вони не переймаються, чи до їхнього діалогу хтось прислухається. Чекають на третю, вона вже доїжджає на таксі, попереду в них відпочинок у теплих краях. Обговорюють, що куплять у дьюті-фрі.

– Дзеркальну колекцію Мюглера, тільки її, мені аж руки трусяться – так її хочу.

– А я «Ангела» мюглерівського маю. Спочатку: ах! А потім… – цокання язиком, – утомилась… Від запаху теж можна втомитися…

– А я знаєш, що куплю? З принципу. «Чорну Орхідею» Форда.

– Кому-у? Кому ти її купиш?..

– Собі!

– Це ж чоловічий парфум!

– От саме. Його й хочу. На мені цей парфум сидітиме краще. Я його носитиму ось так… – Щось показала – обидві розреготалися. – Люблю чоловічі аромати.

– Де ж та Янка, врешті-решт?..

Він вийшов одним із перших, вона відразу побачила його обличчя, вигорілий на сонці наплічник із прищепнутим до нього згортком намету, пакунком розміром із бейсбольний м’яч. Він усе це пакував при ній, збираючися на Маттерхорн. Навколо рідних очей – помітні білі кола від сонцезахисних окулярів, ніс обгорів, полущився.

Гарний, який же він був гарний того дня! Побачив її – зупинився, а тоді розкинув руки назустріч. Це був сюрприз – зустріти його в аеропорту. Він не чекав, що вона буде тут. Його куртка пропахла димом гірських вогнищ і туманами гір-чотирьохтисячників. Вона встигла двічі жадібно вдихнути цей запах, глибоко-глибоко: ще чимось гіркуватим відгонив його одяг. Куди там дорогим парфумам, тим чоловічим чорним орхідеям! Тому запаху, що він привіз з собою, немає конкурентів.

Його руки не втратили запаху остаточно навіть після купілі. Вони бавилися, як завжди: вона нюшила його усього, наче звір. Брала його розкриті долоні, запитувала:

– Лід? Я чую запах льоду.

– Так, – усміхався він, – чого було вдосталь, то це льоду й снігу. – І розповідав про крижані панцири, що вкривають високогірні схили.

– Трав’яний чай? – далі вела вона.

Він сміявся:

– О-о-о! Відро – і залпом. Знаєш, що таке спрага? Коли повертаєшся з Монблану, спускаєшся до Будиночка де Гюте – такий притулок для альпіністів – і тремтиш від жаги за водою, за гарячим чаєм. Готовий пити й пити його, горня за горням. Чисту радість п’єш, без жодних домішок.

– Камінь, – каже вона, покусуючи його зашкарублі пальці, – вологий камінь, скелі під дощем, угадала?

– Скелі, – повторює він, – скельний гребінь дорогою на Маттерхорн, італійці називають його «Монте Червіно». Траверсування у зв’язці на вертикальній скельній стіні. Так. Що далі? – йому подобається ця гра. Завжди подобалася.

Далі – метал. Вона каже, що чує запах металу на його шкірі.

– Є таке, – погоджується він, – льодоруби в руках, металеві гострі кішки на взутті, золото в мішках…

– Золото? – вона заглядає йому в обличчя. – Та ну тебе! Чому я тобі завжди вірю, як дурна?

Він сміється.

Він часто її розігрував, їй складно було часом розпізнати, де жарт, а де правда.

– Ти така легковірна, – усміхався він.

– Золото! – пхикає вона, а тоді раптом: – Медуза! Ну ж бо, як викрутишся? Що скажеш?

– Медуза?.. – він навіть привстає на лікті. – Цікавий варіант… А що ти думаєш, була й медуза! Гігантська, обвисла з країв хмара, вона застрягла на вершині Монблана… Зачепилася за нього. Точнісінько медуза.

– Дуриш?

– Правду кажу.

Два роки згодом, у липні, ці двоє прокрутили ключ у замку своєї квартири на вулиці Фрунзе, другий комплект ключів віддали його батькам, бо ті залишалися на сусідній вулиці – і виїхали до міста його друга. Того самого друга, із яким вони підіймалися у зв’язці на Маттерхорн, спускалися під гуркіт грому та спалахи блискавок, і два льодоруби, що стриміли за спиною, погрожували «законтачитися» від тих розрядів. Друг покликав до себе на дачу, у своє мирне місто, де вони ніколи не були, за тисячу двісті кілометрів від їхнього дому. Живіть, сказав, а там буде видно. Батьки відітхнули: от і добре, облаштовуйтеся там, а за нас не хвилюйтеся, ми вже звідси ані руш… Уже як буде… Вони не знали, що восени син буде поруч, на відстані погляду в бінокль, в аеропорту імені Сергія Прокоф’єва.

– Ми в новому терміналі мили ноги золотою «водкою», – сказав він їй, коли приїжджав у коротку відпустку, тоді ще цілий-неушкоджений. – Води не було, а бухла – повний дьюті-фрі.

Вона й тоді згадала їхню гру, припала обличчям до його долоней:

– Віскі? Ром?.. – запитала грайливо.

– Не треба, – відсунувся від неї, підвівся, пішов курити надвір.

Він дуже змінився тоді, вона його не впізнавала. За ті два тижні він не міг звикнути до тиші, а вона не могла вигадати, чим його затримати біля себе, як зробити, щоб він туди не повертався, у цей розвалений, розтрощений, розбитий аеропорт. Сварилися очі в очі, як ті двоє, що вона їх бачила колись у залі очікування. Пристрасне фламенко любові-ненависті. Вона засинала в сльозах, він не міг спати.

– Там хлопці, – повторював він.

– А тут я сама! – кричала вона. – Мій світ розпався, я не можу його зібрати докупи, а ти не думаєш про мене! Ти повертаєшся в пекло, ти інший, інший!

– Я вже ніколи не буду таким, як колись.

І ось вона в аеропорту, у новому терміналі. Він подібний на той, якого вже немає в її рідному місті, така сама сяюча будівля зі скла й металу, у полисках мерехтливого світла. І теж здається: стоятиме вічно. Пахне кавою з-поза барної стійки. Справа й зліва від неї люди в легких кріслах без підлокітників, усі місця зайняті. Вона чекає на рейс із Варшави. Повз неї проминає чоловік, розмовляючи по мобілці: поляки поставили його на ноги, каже він комусь, він ходить!.. Закінчення фрази чоловік ковтає, голос у нього тремтить. Вона повертає голову до нього, він дивиться на табло: їхній рейс ось-ось має приземлитися. Він теж чекає когось після реабілітації.

Довгі, безкінечно довгі хвилини очікування… Вона незворушна, як король Данило, його кам’яний бюст на зеленій колоні в залі очікування демонструє їй приклад самовладання й витримки. Вона спокійна зовні, та серце її готове вистрибнути з грудей.

Із тим, що говорив по мобілці, вони одночасно зриваються з місця, щойно угледівши своїх. «Тату!» – гукає до цього чоловіка хлопчина, схожий на школяра, він накульгує, спираючись на паличку. За спиною хлопчини – рідне обличчя. Її чоловік. Він мовчки охоплює її лівою рукою, вона встигає помітити попереджувальний жест: праву руку відводить назад у півоберті, він захищає її, він боїться, щоб не зробили їй боляче, цій руці, зібраній з уламків, як конструктор. Даремна обережність. Вона тепер торкатиметься його ще ніжніше, наче він весь із крихкого скла.

Не встигає визначитися з його новим запахом – він пахне інакше. Але це потім, потім, бо зараз він цілує її у скроню й запитує, втягнувши повітря: пиріжки з вишнями? Їхня гра. Він знав, що вона спече його улюблені, вона йому про це писала. Але гра є гра. І тому її брови здивовано скидаються вгору:

– Звідки ти знаєш?

– Та ж борошно на маківці! – відповідає він.

І вона справді вірить, у перші кілька секунд вірить, що вимастилась у борошні, навіть проводить рукою по волоссю, щось невидиме струшуючи, але відразу й зупиняється.

– Ти мене розіграв! Розіграв, як завжди!

Вона сміється, бо якщо не сміятиметься, то заплаче. Він нарешті повертається. Він зараз майже такий, як був колись. Ось цієї хвилини – майже такий.

Імовірність дощу нуль відсотків

У місті, де Марко ще ніколи не був, на нього чекали банальні принади. Їх не раз обіцяла йому Світлана:

– Поїдемо до Львова, посидимо на відкритій терасі, замовимо запашної кави, нам видадуть картаті пледи, неодмінно картаті, вони рятуватимуть нас від вечірньої сирості. Падатиме дощ, от побачиш. Дощ, кава і плед – стандартний львівський набір. Ти ж любиш, – мружилася Світлана, – аби все було за правилами, без несподіванок та імпровізацій.

Він часом не розумів, чи вона жартує-іронізує, чи говорить серйозно. Чого це він любить, аби все було за правилами? Без несподіванок та імпровізацій? Це якось навіть образливо звучить. Щоразу виникає бажання запитати: що ти маєш на увазі?..

Він аж ніяк не міг вирватися з Києва. На Різдво не вдалося, бо робота не відпускала, а тоді непомітно й весна промайнула. І от уже середина літа, а в нього й далі не складалося з тією поїздкою. А Світлана що? Вона поїхала без нього. Із якоюсь малознайомою товаришкою. Тиждень по тому минув, і от маєш, як навмисно, – йому нарешті випала нагода. Три вільні дні. Але тепер уже Світлана мала справи, і він гайнув до Львова сам-один, наче комусь щось доводив. Хіба не могла Світлана почекати на нього ще тиждень?

– Їдь-їдь, сказала йому на прощання, – очі-щілинки, – он і дощ обіцяють…

Пропустив іронію повз вуха. Не був певен, що саме цього потребує – самотності, дощу та кави, але щось суттєве він таки мусив отримати. Бодай короткий перепочинок. Львів, запевняли його офісні знавці, гарантує розслабон за два-три дні наче за тиждень. Марко сподівався саме на це. На швидку дію випробуваних багатьма ліків. Якщо це місто може пригальмувати шалений лет невідь-куди, не знати вже й для чого, якщо воно може дати можливість перевести дух, Марко готовий заради цього замовити маленьке помешкання (не готель, а саме помешкання) у середмісті, на площі Ринок, сісти в швидкісний денний потяг і зійти на незнайомому пероні. І мовчати весь час, переважно мовчати, не приймати жодних рішень, ні за що не відповідати, лише дивитися й слухати. Лише пити, їсти, спостерігати. І не думати про Світлану, не думати про їхні стосунки, які зайшли в глухий кут.

Їхав переконатися, чи станеться збіг очікувань із тим, що може запропонувати це хвалене місто. Бо геть усе останнім часом не складається, валиться з рук, тривожно на душі, наче збираються хмари, темніє й гримить, і чуєш, знаєш, що вже не втекти від зливи.

Який там дощ! Львів потопав у спекотному мареві, нагадуючи сонне приморське місто. Здавалося, зараз таксі заверне за ріг і над низьким муром із викришеним по кутах камінням сяйне смуга бірюзової прохолоди, до вух долинуть крики білих чайок і повіє солоним морським вітром. Таксист зупинив легковик під брамою на старій вулиці.

– Площа Ринок там, через двір, – махнув рукою, перехопивши погляд пасажира. – Це ваш будинок. Ми під’їхали з протилежного боку. Той самий номер, що вам потрібний, не сумнівайтеся.

Господині помешкання Марко зателефонував з-під брами, як і домовлялися. Вона побряжчала ключем від брами, погриміла засувом на ланцюгу, вийшла неквапом, підборіддя вгору. Володарка молодого голосу виявилася субтильною старунею в охайному вбранні, з пишною мушлею сивого волосся. Вона провела його затіненим подвір’ям-колодязем – Марко слідував за нею, підвівши голову. У квадраті неба напиналися вітрила простирадел. Вхід у помешкання просто з двору. Двері на першому поверсі, незамкнені. Як у дитинстві, коли мама й усі жінки двоповерхового дерев’яного будинку на Подолі виходили у двір вивішувати білизну, лише причинивши двері квартир.

– Ставте, ставте на бенкетку, вона для того й існує. – Господиня пропустила гостя вперед, м’яко тицьнула пальцем у його дорожню сумку, а тоді показала на низенький ослінчик, обтягнутий вицвілим оксамитом невизначеного кольору. Цей наказовий жест у її виконанні виглядав делікатно й навіть грайливо, і Марко слухняно залишив свою валізу, де було запропоновано.

Жодних сторонніх запахів у помешканні не вчувалося, натомість мерехтіло в очах від надміру дрібниць. Складені віяла, театральні біноклі, порожні карафки з-під парфумів, порцелянові статуетки, пуделка, блящанки, поливана кераміка, бронза та олово, скляний канделябр у залишках воску, дві срібні ложечки… У двох кімнатках та в крихітній кухні – полички та шафки з різними абищицями. Наче потрапив в антикварну крамничку.

Пані Зеня дала гостю можливість обдивитися, передала йому необхідну побутову інформацію, пояснивши, чим і як користуватися, і залишила на тумбочці в передпокої ключі від помешкання та від брами. Іти, проте, не поспішала.

– Кави? – не чекаючи відповіді, зняла з полички кавомлинок, старий, із потемнілого дерева, з висувною шухлядкою та відкидною лядою нагорі.

– Я не п’ю кави, – зупинив її Марко, – дякую.

– Тоді чи не бажаєте, прошу пана, чаю? – Бабуся не збиралася вступатися. – Смачного чаю з трав Знесіння, га? Ви такого чаю не куштували, запевняю вас.

– Знесіння? – перепитав Марко, беручи до рук барометр на високій дерев’яній ніжці. Стрілка-вказівник трималася біля позначки Stormy. Поламаний. Марко повернув його на місце й опустився в масивне крісло, трохи не розрахувавши глибину – воно помітно просіло під вагою його тіла. Бачив з кімнатки господиню, вона поралась у крихітній кухні.

– Знесіння, – повторила пані Зеня, – район у Львові.

Срібна каравела гойднулася на її голові.

– Авжеж, у Львові. Це наче гори в місті. Неподалік від асфальту та автівок, а немов у лісі. Пташки співають, трави чисті…

І гість захотів ароматного чаю, у великому горняті. Спостерігав за пані Зенею, за тим, як вона все робить неквапливо й вправно. Її дії заворожували. Із семи бляшанок було всипано до невеличкого мідного чайничка по дрібці трав і залито окропом. Почекавши три хвилини, протягом яких чайничок погойдувався в її руках над вогнем, жінка відставила посудину вбік, на керамічну підставку. Гість лише кліпнув очима, стулив повіки й розтулив – а чай уже був настояний, уже лився бурштиновою крученою цівкою у велике горня, розмальоване маками. А пані Зеня вже готувала каву для себе, наче мала дві пари рук. Закинула до кавомлинка жменьку кавових зерен, заходилася повільно крутити корбочку. Мовчки. Вона робила тривалі комфортні паузи між короткими фразами, ця сива господиня іграшкового помешкання на площі Ринок. Вона знала, що потрібно втомленому гостю.

Марко ковтнув чаю, гіркувато-терпкого на смак, тоді ще, і ще. Перед очима крутилася ручка кавомлинка, слухняно оберталася під справними старечими пальцями, обтягнутими сухою шкірою. Кімнату виповнювали запах нагрітих сонцем трав та хрускіт зерен у жорнах. За віковими стінами бив годинник на міській ратуші, звуки лунали стишено, з масним шурхотінням, наче хтось торкався грубої струни на контрабасі.

Марко з зусиллям розплющив очі. Нікого. Скільки він спав? Двадцять хвилин? Годину? Не важило скільки, бо він хотів спати ще, він тільки-но увійшов у смак солодкої непритомності. Відчував прохолоду кімнати, легке ажурне покривало на ногах та грудях, маленьку подушку під головою… Важкі повіки лише кілька секунд протрималися розімкнутими.

Спав так, як не спав уже давно. Прокидався й знову зісковзував у глибоке забуття. Прокинувся голодний, голова свіжа, настрій піднесений. Стан – очікування чогось надзвичайного. Що там в айфоні? Оце маєш! Більше доби минуло. Пропущені дзвінки несуттєві. Від Світлани жодного.

Новини у світі? Нічого справді нового, ті самі проблеми, страхи та очікування ще більших неприємностей. Збираються хмари, темніє й гримить – у великому світі висить у повітрі тривожне передчуття. Гаразд, що з погодою? Усе добре, заспокоїв айфон. Спека покинула місто, імовірність дощу нуль відсотків.

Вийшов із душової кабінки, вдягнув білу футболку, джинси, легку вітрівку – уперед! У місто.

За дверима – балкон, хіба він тут був, цей довгий рипучий балкон-тераса? Учора він його не зауважив. Спустився з низького бельетажа надвір, тут всюди, мабуть, по два входи-виходи. Перетнув вузький простір у напрямку до площі Ринок. Кроки лунко відбивалися від стін та від стелі напівтемних сіней будинку. Масивні двері на площу виявилися зачиненими. Підсвітив собі мобілкою: ані кнопки домофону, ані шпарки до ключа. Як вийти? Провів плямкою світла вправо-вліво, вона ковзнула стіною далі, поверхнею готичного обрамлення колишніх, уже неіснуючих дверей. Цегляна кладка. Кам’яний одвірок навколо неї. Е ні, усе ж таки двері! Грубі білі двері. Ось і клямка. Марко торкнувся холодного металу, натиснув – і під пронизливий скрегіт іржавих петель вийшов на сонце.

Площа відразу вхопила його, вдарила яскравою картинкою по очах, затягла у вир пістрявого натовпу, не давши оговтатися від надміру світла й тепла. Юрма шуміла, наче рясний дощ. Заплющиш очі – почуєш зливу.

– Паноньцю, купіть гортензію для своєї пані! Абись-но знала, як ви її кохаєте!

Дівчинка з кошиком, наповненим букетами квітів, простягнула йому три гілочки, зібрані стрічкою, – білі квіти, рожеві й бузкові. І втратила до нього цікавість, щойно він заперечно хитнув головою. Юну квіткарку вже проминала артистична пара, на неї й перемкнула вона свою увагу. Молодик у театральному котелку на потилиці та дівчина в довгій білій сукні й крислатому капелюсі зі штучними квітами. Молодик підтримував руку панянки в себе на зігнутому лікті, щось шепотів, нахилившися до неї, мало не лоскочучи рожеву щічку гострим, закрученим угору вусом.

– Паноньцю, потіште панянку свіжою гортензією!

На площі вирував фестиваль, тут усі були в костюмах. Міжнародний фестиваль, кіно чи театральний. Лунали різні мови – польська, німецька, українська, ще якась незнайома… Пан у темно-синьому котелку з високою тулією та муаровою стрічкою стояв, піднісши вгору ціпок, вітав когось на хіднику. Це був гід, очевидно, що гід: він так кликав свою туристичну групу, вів екскурсію у вигадливому вбранні за модою початку ХХ століття. Кожен другий чоловік на площі мав вуса, штучні, наклеєні. Майже всі були вбрані в білі сорочки з довгими рукавами, у камізельки та маринарки. Дехто в самих камізельках, але майже всі в краватках, із кишеньковими годинниками на ланцюжках. На головах – канотьє, котелки, капелюхи й кепки… Походжали повільно, ніхто не квапився, позираючи на молодих жінок, ті пострілювали очима з-під вигадливих капелюшків. Коли бачили знайомих, зупинялися поромансувати, для свого задоволення, до стриманої радості чарівних пань.

Марко роздивлявся на людей, немов героїв ретрофільму, розглядав будинки, і щойно після реставрації, і старі обдерті з обсипаним тиньком. Чекав, що зараз почує з притиском: «Шановний! А ви що тут робите? Хто пустив стороннього на знімальний майданчик?!..» Проте на нього не звертали уваги, і він скинув із себе заціпеніння, рушив спроквола, аби не стояти, за двома чоловіками, упіймавши завершення репліки: «…Полтва, пане Бриль…»

Цікавість вела за собою. Почувався в цілковитій безпеці, очі фіксували деталі, перестрибували з ліхтарів на балкони, з квітів на підвіконнях на квіти в петлицях та на капелюхах. Увага перемикалася на загальну панораму й поверталася до дрібниць. Хтось тут насправді все це знімав, працював із розмахом, не заощаджував на костюмах та реквізиті. Де ж ховалася камера? Жодних ознак її присутності.

Під невисокими деревами ті двоє чоловіків прямували вздовж ратуші, помахуючи ціпками, наближалися до новесенької кутової будівлі на розі, там дві вулиці вливалися в площу під прямим кутом. Обійшли жінок у капелюхах із розлогими крисами, із парасольками в руках; доглядальницю з дітьми, хлопчиком у матросці та коротких штанцятах і дівчинкою з накрученими локонами, у ляльковій сукні.

Стишені голоси попереду то робилися виразнішими, то губилися в сторонньому шумі. Ті двоє поспішали на будівництво колектора. «Перекриття та засклепіння Полтви вимагає…» – і далі щось нерозбірливе бурмотів один. «Особливо на другому етапі», – долинало від його співрозмовника… Перший, говіркий, щоразу поважно повторював «пане інжінєр» або «пане Бриль». Другий обмежувався лаконічними «так» чи «ні». Два ціпки злагоджено вибивали ритм по бруківці.

Біля кутового фонтана згортали торгівлю. Тут щойно вирував ринок, міщухи купували городину, молоко та сир, а тепер продавці згортали ятки, збирали свій крам, звільняючи місце для прогулянок. Не поспішали забиратися геть лише дві тлусті перекупки, мили зелень у чаші фонтана, гукали останніх покупців, посварюючись між собою. І молода селянка ще залишалася, пов’язана хусткою, сиділа біля кам’яної Амфітріти, дружини Нептуна, накладала дівчинці в маленьке горнятко пахучі рум’яні шкварки, розгортала пишний домашній хліб, сповитий чистим рядном. Марко лише глянув – відчув повний рот слини. Щось далеке нагадало про себе, забуте, викликане апетитним запахом сільських шкварок та свіжого хліба з грубою шкіркою, із цяточками запеченого кмину.

– Скільки коштує? – запитав торговку, позираючи на її чисті руки, білі й пухкі. Із таких рук можна їсти.

Жінка весело озвалася, Маркові почулося: «Усі гроші!» Витяг із кишені купюри, нехай сама візьме, скільки треба.

Молодиця з цікавістю зазирнула до його долоні, тоді зиркнула на вигадливо подерті джинси.

– Беріть, – сказала, – беріть, беріть, їжте на здоров’я.

Намастила запашними шкварками гігантський кусень хліба й не взяла за це нічого.

Акція, зрозумів Марко, вгризаючись зубами у духмяний бутерброд. Заохочують покупців. Хто ж виробник? Їв пожадливо, аж за вухами лящало. Де назва фірми? – роззирався. Як називається господарство фермера? Треба запам’ятати. Чудовий рекламний хід, відразу перетворюєшся на палкого прихильника цієї марки, бо воно все й справді натуральне, без жодних штучних домішків.

Торговка підвелася, збираючи залишки неспроданих харчів. До неї відразу приступила перекупка, жінки обмінялися кількома репліками, поторгувалися, наче бавлячись, для годиться – бо як же без того? І от уже перекупка вигідно для себе, але й селянці не в збиток забирає нереалізовані залишки у свою торбу. Жінки заледве рушили з місця, як уже надійшов верткий молодик з відром води і драпаком, заходився змивати бруд із бруківки, зчищати з долівки сліди гілок кропу, розчавлених яблук та масних плям розлитої сметани.

Годинник на вежі сповістив чверть години, дзеленькнув трамвай, зухвалий підліток застрибнув на підніжку, проїхав кілька метрів, гукнув до когось переможно: «Бачив?!» – і зіскочив на ходу, а до нього вже наближалися сюрчання свистка жандарма та вереск жінки: «Ромку, злап’ю – заб’ю!» Хлопчина протупотів повз Марка, мало не наступивши йому на ногу важким черевиком, біля катедри переплигнув через жебрака, що сидів попід муром, – тільки його й бачили.

Марка попереджали про розгул туристичної креативності в цьому місті, його застерігали, що тут, особливо в центрі, на кожному кроці бавляться, провокують та спокушають, йому називали місця, які не варто обминути, і закутки-завулки, куди він має неодмінно збочити. Але те, що він встиг побачити, перевершило всі очікування. Усе навколо крутилося досконало зрежисерованим дійством. Жодного обману, жодних декорацій, навіть назви на будівлях справжні: «Жіночий кооператив», «Труд», «Народная торговля», «Zipper». І ще раз «Zipper» на тій самій будівлі, і ще раз, трохи меншими літерами.

Віялом газет, притиснутих до грудей, зачепив Марка хлопчина років десяти. Власник деренчливого голосу й бадьорих інтонацій. Малий завзято вигукував: «Кур’єр полудньовий!» Дві жінки, з вигляду прачки, з плетеними кошиками, наповненими прасованою білизною, стрімкою ходою обігнали Марка, одна схвильовано переповідала іншій учорашній трафунок: на вулиці Блонній із возу, що розвозить білизну, вкрали сорок скатертин, половина з них належить пані Дануті Вольській, вони й позначені відповідними монограмами. Слухачка щоразу, після кожної подробиці зухвалого злочину, схвильовано зойкала й затискала вільною рукою рота.

Два голодні міщухи спостерігали, присунувшись мало не впритул до вітрини, як за склом м’ясної крамниці череватий червонопикий крамар, підв’язаний білим фартухом, різав вудженину, схилившись над хитрою машинкою: закладав у неї шинку, крутив ручку, і машинка різала м’ясо тоненькими скибками. З мармиз міщухів було зрозуміло, що їм аж носи викручувало від запаху, вони не в змозі були відвести погляди від захопливого дійства. Якийсь рух угорі, над будинком, відволік Марка – він був змушений задерти голову й навіть відступити, аби роздивитися як слід, що там за кам’яним орлом, на картуші будинку. Якась наче тінь промайнула, схоже, від кінокамери. Так от вони звідки знімають! І то, мабуть, історичний фільм. Або рекламний ролик для промоції туристичного міста.

Жодного разу, поки Марко обходив площу Ринок за периметром, жодного разу він не згадав про Світлану. А тут, під будинком з орлом нагорі, раптом сяйнуло: «Світлана!» І стало йому шкода, так шкода, що її немає зараз поруч, що він не може розділити з нею все, що бачить та чує, що нема кому зараз сказати: «Дивися, дивися!» І перезирнутися. Він згодом розповість їй про цю дивну прогулянку, але його розповідь виглядатиме наче вигадка або сон, Світлана слухатиме його зі своєю іронічною усмішкою, вона не повірить. А ще він подумав, що її напівжартівливі докори в його нерішучості мали-таки під собою певний ґрунт. Бо як він мав вчинити кількома днями раніше? Сказав би: збирайся, я замовляю квитки, їдьмо нарешті! Ми ж так хотіли до Львова вдвох!

– Гей, послухайте…

Дівоче обличчя визирнуло й сховалося за театральну тумбу, за край афіші, задертий скрученою руркою. Опера Вагнера «Лоенгрін». Великий міський театр. Марко ступив уперед, назустріч – його відразу вхопила дівоча рука, безцеремонно втягнула за тумбу.

– Допоможіть, будь ласка! – прошепотіла дівчина.

Вона ледве стримувала сміх, кусала собі нижню губу, аби не розсміятися. Біла довга сукня з чорним атласним пояском, капелюшок, жива квітка над чолом.

– Проведіть мене до межі зони. Можете? Вас це не надто обтяжить? У нас тут, розумієте, ще й квест із друзями. Я маю дійти майже до короля Данила… Неодмінно в супроводі дивака, тобто особливого з вигляду чоловіка, нестандартного. – Вона кинула погляд на його джинси та вітрівку. – Такого, як ви. Не ображаєтеся?

– Квест? – перепитав Марко.

– Ну квест… – протягло мовила дівчина в нетерпінні. – Стара забута гра. У неї вже років двадцять мало хто грає. А ми от захопилися. Це моє чергове завдання, бачите, у записці? Усе має бути по-старому: папір, кілька слів, написаних від руки. Такі правила. Я щойно цю записку отримала. Тепер самій не можна пересуватися, лише… з диваком. А наступна записка чекає на Галицькій, на порозі кравецької майстерні, неподалік від пам’ятника Данилу Галицькому. Поможіть, прошу…

Марко мовчав, бо надто багато хотів запитати. Що ж це все значить?

– Виведіть мене із зони, – напосідала дівчина, навіть за рукав його смикнула. – Час пішов.

Марко узяв руку дівчини, заклав собі за лікоть, і вони вийшли удвох зі свого сховку.

– Туди! – Дівчина кивнула, вони рушили за двома огрядними панями в капелюхах із павичим пір’ям, обігнали їхній неквапний хід.

– Зйомки? – нейтральним голосом поцікавився Марко.

– Можливо, – охоче підтакнула дівчина. – Сьогодні тринадцятий рік. Усі в системі, окрім вас. – Вона усміхнулася. – Наплутали щось?

Марко зирнув на неї спідлоба.

– Я не знаю про систему, – відповів. – Що це таке?

– Ви приїжджий?.. Невже не чули про систему? «Жива історія»! Береться один день з минулого, так? І той, хто в системі, може відчути на собі, як воно все було насправді, проживає годину або добу в минулому, хто як забажає. Хіба не чули? Наступної суботи буде… стривайте… це буде день із шістдесятих років. Уявляєте? Візочки з газировкою з малиновим сиропом, твіст і шейк, сукні-трапеції, краватки-оселедці… Щось там із модних страв того періоду, олів’є чи що… Шоколадні цукерки «Спартак»… Інша епоха, інше вбрання, інша музика…

– То це трюк для туристів? – Марко нарешті отримав підтвердження своїм підозрам.

– Можна й так сказати. Теж гра. Для великої кількості людей. Усі за тим сюди і їдуть, щоб потрапити у «Живу історію».

– А у вас гра у грі? Ваш квест, маю на увазі. Зрозуміло… А вбрання? Старі трамваї? Вози, авто, будинки… Як усе це робиться?

– Ви з дуба впали? – Дівчина розсміялася від душі. Вона сприйняла запитання Марка як влучний дотеп. – Програма! Кажу ж – програма запускається. Р-раз – і ви в системі, набуваєте вигляду відповідно до обраної епохи. І місто виглядає відповідно. За тим самим принципом перевтілюється все навколо. Але лише в зоні, тобто в центрі міста. Усе штучне, несправжнє. Бам-бам-бам – вдарить годинник опівночі – і карета перетвориться на гарбуза.

– Але ж я залишився у своєму одязі.

– Із вами трапився збій. Таке буває. Щось ви неправильно зробили, і от усі в тринадцятому році, а ви ні, хоча й у системі.

– Я теж у тринадцятому, – сказав Марко. – Хоча, знаєте, в один момент сипонуло по шкірі: а раптом я й справді в минулому?

– Зараз? Та ні, не хвилюйтеся. Насправді ми всі й далі у тридцять першому році. Хоча ваші джинси й курточка справді, знаєте, дуже дивні, наче у шафі пролежали років двадцять…

– Де ми? – зупинився Марко.

– Оце тепер? На вулиці Галицькій, проминаємо каплицю Боїмів. Бували тут раніше?

– Ви сказали – ми в тридцять першому році?

– Ну так. А де ми маємо бути?

– У дві тисячі тридцять першому році? – Марко розвернувся всім тілом, не зводячи погляду з обличчя супутниці.

– Так, – обережно погодилася дівчина, а тоді, ніяковіючи, зронила, налякавшись: – Дякую. Тут я вже сама. Приємного перебування у Львові!

До них уже наближався грубенький чоловічок, вийшов просто з крамниці, у вітрині якої були виставлені манекени з жіночим одягом. На шиї чоловіка погойдувався кравецький метр. Він подав дівчині шматок паперу та олівець, вона щось швидко написала на ньому й повернула йому. Він теж тицьнув їй у долоню згорнутий папірець, підморгнув Маркові, обтерши спітнілу лисину: чудова погода, авжеж?

– Стривайте, – сказав Марко. – Тепер ви мені допоможіть. До чого тут тридцять перший рік?

– Бо зараз тридцять перший рік, – повторила дівчина з терплячими учительськими інтонаціями в голосі, наче зверталася до неуважного учня. – Ви у Львові. Берете участь у «Живій історії». У цій грі сьогодні липневий день тисяча дев’ятсот тринадцятого року.

Дівчина усміхалася, наче підбадьорювала нового знайомця, але її усмішка поступово згасла. Бо ж було очевидно, що чоловік не жартував, вираз його обличчя свідчив про те, що він щиро заскочений почутим.

– Слухайте… – Дівчина торкнулася його плеча. – А ви в якому році живете, як ви думаєте?

– Дві тисячі тринадцятому.

– Ні, – м’яко заперечила дівчина, – цього не може бути.

– То що ж я, з глузду з’їхав? Я, звісно, утомився, але не аж так. У мене проблеми на роботі… і в особистому житті. Я приїхав до Львова, щоб перевести дух, перезарядити батарейки. Кави випити… Картатий плед і все таке, як каже моя дівчина. І щоб був дощ і лискуча бруківка… Ну все, як має бути. А тут у вас чортзна-що робиться…

– Слухайте… Я ж таке оповідання колись читала. Про чоловіка, що приїхав до Львова з такими думками, із такими проблемами, як у вас. А тут на нього чекав повний сюр, тобто сюрприз. Я вже не пам’ятаю, що там далі й чим закінчилося… Назву лише пам’ятаю: «Імовірність дощу нуль відсотків». Він на дощ сподівався, той чоловік! Усе мало бути за певною схемою. Він чекав одне, а отримав щось геть несподіване.

Марко витяг із кишені айфон. Жодної цяточки зони. Лише тоді очі дівчини зробилися круглими від здивування, лише тоді вона повірила цьому дивакові. Айфон переконав у тому, що чоловік каже правду. Він справді був людиною з минулого. Людиною з айфоном.

Але Марко їй не повірив. Він гукнув якогось жевжика з вихлястою ходою, вузькими вусиками під носом та намащеним лискучим чубом:

– Шановний! Який сьогодні день?

– Преподобних Томи та Акакія, – озвався перехожий, зупиняючися.

– А дата яка? Місяць? Рік?

Жевжик присвиснув:

– Та ж двадцяте липня тринадцятого року, пане.

– Тринадцятого?

– Тринадцятого року. Було зранку, а зараз, може, і ні, – засміявся молодик.

– Гаразд, нехай так. Що має статися наступного року? Ви ж маєте знати! Що станеться наступного року? Чотирнадцятого? Війна? – Він напосідав на жевжика, приступив до нього мало не впритул. Він мав дізнатися, що тут: гра? не гра?

Однак молодик легковажно повторив:

– Війна? Яка війна?

– Перша світова… Чотирнадцятий рік.

– Е, пане, до чотирнадцятого року ще треба дожити. А ви як хочете почути про майбутнє – онде папуга на патичку. Ідіть туди, вам пташка витягне папірчик із передбаченням, дізнаєтеся, що буде. Запитайте в нього, папуга все знає.

Рука дівчини давно вислизнула в Марка з-під руки. Капелюшок збився набакир. Дівчина забула, що поспішала. Марко кивнув їй, прощаючись, поплентався назад, на площу Ринок, до брами, з якої вийшов на площу. Вони всі дурили його. Для чого? Він зараз повернеться туди, звідки прийшов. Там усе мало бути, як годину тому, ось ключі в нього в кишені, мають бути й двері до них. Він зайде в браму, він повернеться у свій час.

Дівчина дивилася йому вслід. Він побачив це, озирнувшися, підніс руку: бувайте!

Двері з рипінням подалися під його долонею, він зайшов у браму, обережно рухаючись у прохолодних напівтемних сінях, він забув, чи є тут сходки. Шукав – десь тут був портал із готичним обрамленням. Побачив його, він був замурований багато років тому, цей портал, і розписаний графіті вже не перший рік. Саме звідси Марко виходив на площу, але тут були тоді білі двері.

Чимшвидше в помешкання – таким було єдине бажання, чимшвидше туди, на канапу з кінського волосу. Прийти до тями. Випити, чорт забирай, кави. Лише в помешканні, зачинивши двері, Марко перевів дух, він тільки тепер відчув, як калатає серце. На мобілці була повна зона, він зрадів, побачивши це, набрав останній із вхідних номерів, йому дзвонили кілька годин тому.

– Алло! – бадьоро відповів жіночий голос. – Раді вас вітати! Стоматологічна клініка! Нагадуємо, ви записані завтра на прийом…

– Завтра? – перепитав Марко. – Яке в нас завтра число?

Реєстраторка відповіла.

– А рік який? – підпустив безпечно-жартівливу нотку Марко.

Жінка незворушно й слухняно дала відповідь.

– Буду! – весело пообіцяв Марко.

У світ поверталася гармонія. Марко був у своєму часі.

Він замовив по телефону, по дбайливо залишеному колегами номеру, велику піцу «Діабло», ще й пиво, запитавши, скільки замовлення коштуватиме. Усе гаразд, ціна й гроші були ті самі, що й зранку.

Від пива та гострого смаку піци його розморило. Приліг на кілька хвилин, коли прокинувся, був вечір – і вийшов у місто… Зовсім в інше місто. У те саме, що існувало з ним в одному часі. Марко навіть трохи пошкодував, бо тепер уже міг собі це дозволити – шкодувати за втраченими можливостями. Якби на площі Ринок і далі вирував тринадцятий рік, той, що сто років тому, то Марко пішов би зараз туди, куди не варто було зазирати, – у підозрілий шинок, де можна дістати по пиці, або запхав би носа в напівпідвал чи на піддашшя, де з настанням сутінок починається зовсім інше, приховане й небезпечне життя середмістя.

Площа Ринок була тепер геть іншою. Там уже не бавились у ті історичні перевтілення, у прогулянки машиною часу. Марко затримався в місті до ночі, побачив дещо з того, що радили побачити знавці, він скуштував те, що варто було скуштувати, і все було відповідно до очікуваннь. Навіть дощ на відкритій терасі ресторану і полиски на бруківці. Ну як у Львові, справді, без дощу?

Через два роки, у липні, Марко приїхав додому з-під міста Щастя. По ротації повернувся. Стягнув запилюжений, просякнутий потом та брудом камуфляж, скинув збиті берці. Дістав речі, які носив «на гражданці», вони наче стали більшими, наче з іншої людини. Так воно й було насправді, він повернувся іншим.

Світлана весь час була поруч, зазирала в очі, щось розповідала, якісь кумедні історії, і не ставила зайвих запитань. Він нічого й не міг би з себе видушити. Коли він йшов знайомими вулицями, бачив людей, чув їхні розмови, йому здавалося, що потрапив у якийсь інший, паралельний світ, в іншу реальність, в інший час.

У кишені вітрівки, у якій колись – це було немов сто років тому – їздив до Львова, він знайшов старий тролейбусний талон, рекламний флаєр і складений папір. Це була записка, він розгорнув її, безтямно втупився в літери та цифри. Незнайомим почерком було написано: «Війна 2014».

Марко лише в першу секунду здивувався, а тоді майже відразу й згадав ту дивну пригоду у Львові, той чудернацький, надто реалістичний сон, бо так йому було безпечніше – пам’ятати, як сон, ту фантасмагорію, кінець усіх часів, накладання епох одна на другу, зсув, віддзеркалення та повтор. А тепер він тримав на долоні записку від тої дівчини – бо від кого ж? – від тої дівчини у капелюшку з живими квітами. Дівчини з минулого і з майбутнього водночас. Вона намагалася його попередити про події, що насувалися. Але що б він міг зробити, якби вчасно знайшов цей папірець? Як міг вплинути на майбутнє?

Йому залишалося тепер звикнути до свого теперішнього життя. А те, що з ним сталося на Сході, на війні, що він бачив і чув, було часом таким неймовірним, таким нереальним, що іноді видавалося: вихід один – замкнути його в далекій внутрішній кімнаті й загубити ключі.

Невинний жарт. Ось як виглядала тепер та вистава, що влаштував йому Львів у липні позаминулого року. Як наче бачиш у вікні сонячний день, жодної хмарки на небі, виходиш впевнений, що так воно і є, – і потрапляєш під зливу. І думаєш, відчуваючи холодні струмені на обличчі, злизуючи їх язиком і заплющивши очі: «Це ж усе насправді?» Вода ж не може бути несправжньою, вона або є, або її немає.

Залежність

Заґратоване вікно на першому поверсі, давно не мите. Підвіконня, загиджене голубами. Між шибами погойдується брудне павутиння; звідкись війне протягом – напинаються сірі вітрила, потріпочуть, опадуть, а тоді знову надимаються. Тіні від вуличного ліхтаря гуляють темною кімнатою за склом, наповнюють простір безтілесними блукальцями.

Це тоскне вікно тримало його увагу, не відпускало погляду.

Сидів на краю дитячої пісочниці, у темряві, посеред безлюдного двору, сам-один, ковзав поглядом по шибках їхньої багатоповерхівки-«колодязя». На кожній стороні подвір’я (він дослідив це з ретельністю науковця) ще донедавна теплих вікон було більше, а тепер, так виглядало, холодних вікон помітно прибуло. Відтоді, як вперше задивився в те вікно, за ґратами з потрісканою фарбою, відтоді, як почав вишукувати схожі, усі інші почали маліти й вигасати.

За теплими вікнами – музика, сміх або спокій і тиша, відблиск настільної лампи, блакитне сяйво екрана. Вазони з квітами на підвіконні, прозоре чисте скло з вигадливими фіранками, краєчок верхньої кухонної шафки, зелено-жовтий абажур-вітраж під стелею, він ніжно світиться льодяником. Такі вікна розписують взимку білою фарбою з балончика, він бачив, як діти розмальовували їх зірками та ялинками, чіпляли до шибок сніжинки-витинанки; ніхто не боронив робити те, що хочуть. За тими вікнами – інакше світло, за ними й темрява особлива.

За холодними вікнами все не так, там пустка, байдужість і безнадія, там лунка порожнеча, хоч може бути й огром розмаїтих речей, як он там, де засмічений балкон. Гора картонно-шматяного непотребу вросла під стелю. Або ген за тим, завжди ретельно наглухо затуленим важкими оксамитовими шторами. Там теж нема тепла. Холодні вікна завжди видають свою сутність, затулені чи невбрані, зачинені чи прочинені, брудні або чисті. За ними теж живуть, до них підходять, визирають назовні, курять, спираючися на підвіконня, струшують укривала, кличуть дітей. Там теж буває весело. За дорогим оксамитом нерідко голосно й образливо сваряться, іноді б’ються. Або стоїть мертва тиша. За холодними вікнами хазяйнує спустошеність.

Вікно його кімнати виходило у двір, але було воно ні холодним, ні теплим, принаймні, на його, господаря, думку. Він випростався, стенув плечима – вітер! – і рушив додому, залишивши на піску маленьку шахову дошку, дорожній комплект з крихітними фігурками, замість одного коня – синя пластмасова фішка від якоїсь дитячої гри. Колись давно, коли він маленький їздив з батьками в Крим, тато брав із собою в поїзд ці шахи. Купе, склянки в підсклянниках, тато посував їх на край стола, під дзеленчання ложок, казав синові: отож, починаймо, Е2:Е4…

Важко пригадати, яка річ була першою. Це було щось, без сумніву, радісне, від чого настрій пішов угору, і душа зробилася на мить наповненою та легкою, як повітряна кулька.

Що це могло бути?.. Здається, хтось шукав якоїсь книжки, він приніс, той хтось зрадів. А він втішився від тої радості, бо вона має здатність розходитися, як кола по воді. Навіть передавати не треба, сама йде. Можливо, тоді все й почалося. Книжок у кімнаті було багато, тепер не пригадати, скільки саме. Та й не рахував він їх ніколи.

Хоча, можливо, усе почалося з китайського горнятка, із гейшею під парасолькою, у кімоно з білим комірцем. Чомусь саме це горнятко він добре пам’ятав. Запаковане, перев’язане вузенькою зеленою стрічкою, із порцеляновим ситечком під порцеляновою кришкою. Воно знадобилося для колеги, сміхотливої Оленки з бісиками в чорних оченятах. Напередодні довідався про її день народження та й прихопив з дому презент, лише дорогою пригадавши, що це подарунок дружині. Хтось їй колись подарував, вона ним не користувалася. Щось неприємне шкрябнуло, але відразу й попустило, бо ж подумати, для чого воно Наталці? Вона любила чай удвох – щойно із заварничка, три хвилини настояний, запашний чорний чай без ароматичних домішок.

Кімнату, де вони жили – він, дружина та малий, – нечасті гості називали гніздечком. А він жартома – кубельцем. Вона й справді була затишною, та велика кімната, що її завзято облаштовували не один місяць. Стіни та стелю він побілив разом з другом дитинства Сашком, а тоді й відреставрував високе аркове вікно, лише тому за нього взявся, що Сашко сказав: ти сам не зробиш, це робота для фахівця. Але він спробував. Передивився потрібні сайти в Інтернеті, купив необхідне й сам, без Сашка, упорався із тим вікном. Воно було подвійним, з великою кватиркою, відчинялось і всередину, і назовні, одна половинка – туди, друга – сюди. Таких зараз не роблять. Наталка замовила якісь хитрі фіранки, вони не затуляли вікна удень, лише створювали делікатну раму з тканини вгорі та залишали відкритими для споглядання вазонки на широкому підвіконні. Фіалки всіх відтінків бузкового й рожевого – особлива гордість дружини. Увечері чи за потреби (а потреба нерідко траплялася посеред дня, надто коли малий був у садочку чи в бабці) вікно заслонювали, відгороджуючися від усього світу і від Наталчиних фіалок.

Ця велика кімната слугувала за вітальню, спальню та дитячу. Велика кімната, іноді ретельно прибрана, іноді в розгардіяші, але завжди жива. Кубельце, куди спішать вечорами.

Отже, нехай спочатку була книжка. Одна з багатьох на кількох полицях у трьох секціях, що складалися в один високий стелаж. Ці полиці він зібрав з готових дощок за допомогою простих металевих кріплень. Нічого надто складного в цьому не було, натомість вийшла надійна конструкція, прикручена до стіни. Захочеш – не розбереш. Вікно, побілка та полиці – таким був його вагомий внесок у домашній затишок.

Заповнили ті полиці книжками, і все одно забракло місця, стулили їх щільними рядами, виклали перпендикулярними купками згори, прилаштували в усі шпаринки. У цьому недоладді була своя гармонія і свій порядок.

І мабуть, саме те, що книжок було багато, дозволяло Наталці досить довго не помічати відсутності багатьох з них. Людина може тривалий час не зауважувати, як щодня з її життя, з її території щось зникає. Примітивна арифметика: мінус книжка, мінус горнятко…

Він не відразу помітив за собою нову звичку – виносити з кімнати предмети. Щось одне. Щодня. Не надавав цьому значення. Він ділиться з кимось, що тут поганого? А тоді зауважив, для нього головне – винести, саме цей момент давав миттєве задоволення, саме від нього годі було відмовитися, а подальша доля тих речей його не цікавила. Подарувати чи викинути на смітник – не мало значення.

Три банки з кришками-закрутками, мама ретельно пакувала їх, кілька разів попередивши: не забудьте повернути банки! І ось вони порожні, і мама чекає, щоб знову наповнити їх варенням та аджикою, а він виносить ті банки одну за одною, від понеділка до середи, день у день, і залишає у брамі біля поштових скриньок. За якого дідька?

Він не дуже й шукав відповіді на це запитання, не надто й замислювався, дійшовши заспокійливого висновку: хай там як – він звільняє свій життєвий простір від зайвого.

Дружина підсміювалася: що це на тебе найшло? Таким чистюхом зробився! Знала б вона, що вже ніколи не знайде свого золотого лаку для нігтів, який його так дратував, та флешки з фільмами-мелодрамами.

У кімнаті було надто багато зайвого.

От, скажімо, набір конвертів. Трохи здивувався, вкладаючи їх собі до кишені. Це були звичайні поштові конверти з марками, можна було відправити десятки листів, але хто тепер пише паперові листи? І він залишив конверти на лавці в парку.

– Ото чепурун, – здивувалася Наталка, коли чоловік виніс свої капці на смітник, – та в них ще можна було ходити й ходити!

Натомість зникнення понад трьохсот предметів упродовж року вона так і не помітила. По одному на день. Стільки в одній обжитій сімейній кімнаті ховається дрібних непомітних речей, що можна їх довго вилучати без наслідків. Не конче дріб’язкове та несуттєве, без чого можна прожити і тиждень, і місяць, і рік. Відсутність важливого іноді ще довше не помічаєш. Але одного разу, зосереджено порпаючись у шухлядах, Наталка запитала:

– Не бачив маленьких ножиць із мого старого манікюрного набору?

Знизав плечима. Він виніс їх кілька місяців тому.

– І ріжок до взуття… Той металевий, на довгій ручці, де він є? – це вона вже наступного ранку, трохи навіть роздратовано, намагаючися взутися в нові туфлі.

– Візьми пластмасовий, – він зберігав спокій, нічим себе не видаючи.

Пластмасовий, незручний, був на місці, на гачку, а металевий, що допомагав нозі миттєво пірнути до черевика, уже десь заіржавів за зиму під купою зогнилого торішнього листя.

Того дня він вперше замислився над тим, як він обирає: що саме винести цього разу? За якою логікою?

Подарунки, сюрпризи – це зрозуміло. Вони прикрашають життя, без них було б сумно, чогось важливого бракувало б у стосунках між людьми. Чорні очка Оленки спалахували щоразу, як він приносив на роботу щось несподіване персонально для неї. Але серед тих речей, від яких він звільнив кімнату, було чимало потрібних – йому, дружині, синові. Зимовий шалик, нібито й нічий, насправді спільний, його носили то він, то дружина. Викрутка, ще татова надійна викрутка, яку він пам’ятав з дитинства. Нове, згорнуте в шафі простирадло. Прозора торохкотлива коробка з ґудзиками. Усе це рано чи пізно могло знадобитися. А він і далі щодня тягнув з хати якісь речі, залишаючи їх на вулиці, у маршрутці, під деревами…

Щодалі більше ці дії робилися безглуздими. Він уже не міг зупинитися.

Скрипаль на площі, не припиняючи руху смичка, не відриваючи підборіддя від інструмента, здивовано підвів на нього очі – помітив, як у капелюсі, на купці дрібних купюр, опинився маленький смугастий м’ячик від дивного перехожого.

Продавчиня гукнула навздогін: «Ви, пане, ложку загубили!», але він навіть не озирнувся.

Бабця, що годувала двох приблудних псів під балконом, ще деякий час придивлялася до вазонка з фіалками на газоні, не якимись засохлими, вимороченими, а доглянутими пишними фіалками з оксамитовим листям та фіолетовими пелюстками, а тоді роззирнулася навсібіч, вихопила знахідку з трави та й понесла до себе, затуляючи краєм кофтинки від цікавих очей.

Ще рік вважав, що все гаразд, що він набуває здатності впорядковувати свій життєвий простір за власним розумінням. Нічого зайвого – таким тепер було його життєве кредо. Але десь у підсвідомості ворушилися сумніви, вони часом збурювали каламуть страху, його бентежила непослідовність та нелогічність вчинків, ця нездоланна необхідність робити певний, наперед очікуваний крок. Щодня.

Він усвідомлював, що винести з хати випадкову річ, що трапилась на очі, йому було приємно; навіть цікаво, що цього разу скочить до рук? Але водночас гнітила залежність від ритуалу, що давав короткий спалах задоволення й дуже швидку потребу в новій дозі вражень. Набутий обряд міцно тримав на гачку. Він здогадувався, як чується велика рибина на натягнутій волосіні вудки, був затятим рибалкою, не раз обережно підтягував здобич до берега, вимотував її, виснажував, утомлював, наближаючи момент впевненості: уже не зіскочить. Тепер і він був тою здобиччю, яка трималася на гачку.

Небезпечна гра. Було в ній щось піднесене, тремтливе нетерпіння, момент здійснення бажаного, ейфорія, але й швидке розкаяння, а тоді й підозри: щось не те відбувається. Щось не те. Його розважала непояснена Наталчина сліпота. Як можна безоглядно й безсумнівно довірятися комусь, хай навіть йому? Чи це свідчить про щось геть інше, про елементарний брак уваги до нього, а може, і байдужості? Коли ж вона зверне увагу на те, що речі не губляться, а полишають домівку за певним, чітким, незворотним законом? Коли пов’яже причини з наслідками? Чи вона лише робить вигляд, що не помічає, намагаючися перехитрувати його? Може, вона має свій план?

– Що?.. – вона оберталася, відчувши погляд у спину. Стояла біля вікна, підливала свої фіалки під самий корінь, обминаючи присадкувате вовняне листя.

Він напускав на обличчя байдужий вираз: нічого, просто так.

Увійшов у смак цієї гри, гри на винос. І дедалі частіше хапав через край.

Зникнення їхнього з Наталкою листування – грубенького стосика ранніх листів докомп’ютерної доби, перев’язаних шворком, – неабияк налякало його. Невже він міг таке утнути? Втопити їх, запхавши камінь між листів. Лежать вони тепер на дні ставка, ніхто не прочитає тих рядочків, заповнених рідним почерком, а він таки встиг – витягнув наостанок випадкового аркуша. «Нам не варто зустрічатися, дякую за все. Наталка». З цього короткого листа все справжнє між ними лише починалося.

Наступного ранку йому було так зле, як ніколи дотепер, його нудило й трусило. Дружини з малим вже не було, він, похитуючись, вийшов з хати. А повернувся ввечері у розмоклому взутті, у вологих по коліна джинсах, загубивши шапку. Наталка сплеснула руками, заходилася стягувати з нього одяг, той ніби як приріс до тіла.

– Що?.. Що сталося? Де ти був?

– Ставок на дорозі трапився.

– Чого тебе туди понесло? Лягай, розітру.

Метушилася навколо нього, натягала грубі вовняні шкарпетки на червоні ступні. Він голосно фиркнув, вона підвела очі: що? «Ти смішно це робиш…» – не говоритиме ж про те, що денну норму він попри небажання виконав. Хіба не смішно? – шапка лишилася на березі, а листи, які шукав, під водою.

Від самої згадки про листи, про необхідність і далі робити те, чого не прагнув, не хотів, у грудях напиналися болючі струни, їх хтось повільно намотував на невидимий кілок. А по обіді попустило.

Він чекав цього дня, а все ж воно сталося несподівано. Наталка завмерла перед книжковими полицями, вражена блискавичним відкриттям, малий смикав її за руку: пішли, мамо, пішли! А вона тремтячим, а тоді дзвінким голосом називала книжку за книжкою, автора за автором, торкалася пальцями корінців та обкладинок, переводила погляд з одного кута стелажів в інший, шукала одне, шукала друге, шукала третє – і не знаходила.

– Де вони всі? – нарешті озирнулася до нього.

Але ж розлютилася вона того вечора! Він не пізнавав своєї дружини. Зазвичай тиха й лагідна, іноді занадто лагідна, вона перетворилася на скажену фурію. Вигукувала до нього звинувачення та плакала вголос, не ховаючи обличчя.

Від того скандалу почався новий період у їхньому житті.

Тепер він ловив на собі уважні погляди дружини. Вона спостерігала, як він збирається, що бере з собою. Він дурив її, обводив круг пальця, забивав баки та вішав локшину на вуха. У цьому був свій особливий кайф, гра перейшла на новий рівень. Було щось невимовно захопливе в тому, аби сховати на спині, за ремінь штанів, смугасті рукавички малого і показати на виході руки: дивись, мовляв, усе чисто, а хочеш – обшукай. Запхати в кросівку її гребінець. Вдягнути дві сорочки (щоб дорогою скинути одну), помітити на виході, як погляд Наталки затримався на його шиї (тепло, тепло…) – ні, не зауважила нічого, холодно, Наталко, холодно. Вона сумно проводжала його очима.

Перше, що побачив, повернувшися додому, – маленькі рукавички в сіро-сині смужки, ті, що вранці тулив за спиною.

– Ти що, шпигувала за мною? – струсонув ними в повітрі. «Це щось нове, – подумав, – слідкувала, ішла назирці, як я не помітив…»

Вона дивно глянула на нього.

– Малий побачив їх на парапеті біля переходу.

Не залишав їх там, вона бреше. Або… або хтось підібрав їх та виклав на помітне місце.

Мовчанка панувала в кімнаті цілий вечір, лише стишено лунали монологи з мультиків. Лялькові награні голоси. Малого ніхто не відганяв від екрана, ніхто не казав, що вже досить.

– Це хвороба, – порушила мовчання Наталка. – Ти хворієш, чуєш? Це хвороба.

Він узяв її на кпини. Яка хвороба? Та він може припинити це будь-якого дня, хоч завтра! Скаже ж таку дурню! Хвороба!

І справді протримався кілька днів, а тоді зірвався знову. Тепер його відверто дратували сльози дружини та її вмовляння. Вона більше не жартувала з ним, не засмикувала фіранок перед тим, як обернутися до нього з таким любим колись виразом обличчя, вона зробилася підозріливою та прискіпливою. У ній прокинувся талант переслідувача. Вона знаходила їхні речі й повертала їх додому. Дерев’яну пірамідку малого, важезні гантелі, коробку з ялинковими прикрасами, підсвічник з грубою свічею, яку вони палили, святкуючи закінчення ремонту. Вона, без сумніву, слідкувала за ним, тримала його на короткому повідку. Але він був хитріший. Те, що поверталося, було незначною частиною, тоненьким струмочком з потужного руху в протилежному напрямку. Він методично й наполегливо, день у день, звільняв територію від кухонного причандалля та інструментів, від зошитів, блокнотів, шкарпеток, нічних кремів, сонячних окулярів…

Її характер зробився нестерпним. Йому доводилося відповідати на дурні запитання. Де улюблена машинка малого? Де, чорт забирай, зубна щітка? Якого дідька чіпав губну помаду?

А він усього цього навіть не торкався. Тепер усе, що впало, закотилося, загубилося, списувалося на його рахунок. Де ваза до квітів? Та розбив він її! Випадково зачепив, вона – на підлогу дзень! – розлетілася на друзки. Але й пояснювати не варто, Наталка все одно не вірить: виніс з хати – і край.

Як він раніше не помічав її занудства? Її зацикленості на шматті? А цей полохливий погляд скоса – де вона могла його набратися?

І що це? Зміна тактики? Стоїть зі сковорідкою в руці, усміхається. Тоді обережно опускає її до чорного пакета на сміття.

– Нащо вона нам? – погляд безтурботний, навіть грайливий. – Ми маємо нову. А цю – на смітник. Увесь непотріб – на смітник! Вірно кажу?

Якогось шнура тягне, скручуючи в жмут, запихає в пакет до сковорідки.

– Давно вже не працює, навіть ремонтувати не будемо. На смітник!

Показує йому рожевого зайця, він колись, ще до їхнього одруження, сидів на її ліжку, у її кімнаті.

– Пам’ятаєш цього вухастика? Моя підліткова любов, – і, набравши повітря в груди, береться виспівувати, копіюючи Вітні Х’юстон: – And I… will always love you… – сміється й жартівливо тягне: – У-ууу…

– Що ти робиш? – обриває він її. – Що ти робиш?

Нарешті удавано-безтурботний вираз на її обличчі змінюється розгубленістю.

– Ти нічого не розумієш. – Він до неї – вона відступає до дверей. – Ти що думаєш, я прибиральник? Я викидаю мотлох? Думаєш, я виношу непотріб?

– А що ти тоді робиш?

– Я роблю те, чого не можу не робити. Тобі цього не зрозуміти! Ти зараз намагаєшся наслідувати мене, сама не знаєш для чого. А може, щось задумала.

– Ти!.. – зривається вона. – Ти просто слабак, ти слабак, чуєш? Який шукає високих пояснень своїй залежності.

Знову скандал, жодного дня без скандалу.

Малий втупився в екран, навіть не ворушиться, робить вигляд, що дивиться мультики. Батьківські погляди зійшлися на його маківці. Запала тиша. Малий тихенько зсунувся зі свого стільчика, підійшов до батька, глянув очима дорослого: «Тату, покажи фокус!» Який фокус? Малий сідає навпочіпки біля залізничної колії, розкладеної на підлозі, їй бракує одної секції. «Покажи фокус!» Колись давно, ще до всього, вони бавились у таку гру. Тато непомітно ховав іграшку, а потім витягував її з рукава, а чи в себе з-за вуха, або в малого зі спини. Малий сміявся: ще! Уважно спостерігав за руками батька і все одно не помічав, куди ті іграшки зникають і де небавом з’являться.

Тихо в кімнаті. Нікого. Самотність від ранку до вечора. Відтоді, як шеф повідомив про скорочення. А хто ж би ще, звичайно, він, не Оленка ж з її сміхом-дзвіночком, не ті колеги, як вони всі самі себе називають, соціологи-трудоголіки, ага, трудоголіки вони, як же! – кар’єристи та заздрісники… Він і сам уже втомився вислуховувати дорікання на свою адресу щодо втрати ініціативності, креативності та ще якихось там «тивностей».

Погано було, що втрачав відчуття часу. Губився, що зараз – ранок чи вечір, весна чи осінь.

Підійшов до вікна, розсунув фіранки: вечір, літо. Вітер куйовдить гілки дерев. Ось так би зараз посунути вазони, розчахнути вікно. Гей, вітре, або ти до мене, у цю тюремну кімнату, або я до тебе, на волю. Або одне, або друге. Настрій цієї миті такий. А наступної миті може бути інший, як на американських гірках: щойно купався у хвилях піднесення, а от вже злий та нервовий, і гидко усюди. Що тут, у кімнаті, що там, за вікном.

…Уночі його збудив легкий доторк. «Ти плачеш, – сказала Наталка. – Тобі щось сниться, перевернися».

Одного ранку такий йому віраж закрутився, що ледве згодом прийшов до тями. Трапився на очі дитячий альбом, пошарпаний, зі стертими кутиками, із дарчим написом: «Дорогому синочку!» Виніс його, з усіма фотографіями, підписаними на звороті. Знімок, де він маленький між мамою й татом, тримає за шиї обох. Де він першачок на лінійці перед школою і квіти затуляють півобличчя. Футбольна дворова команда, усі позакладали руки один одному на плечі: ми разом, нас не здолати. Дитячий альбом, усі фотки в єдиному екземплярі, йому не поновити їх ніколи, за жодних обставин.

Для чого він це зробив? Альбом потрапив йому під руку, а винести щось було треба – свій дитячий альбом чи випускний Наталчин… Хтось від нього вимагав: зроби це, зроби! Неможливо було звільнитися від цього диктату. Виніс свій, гублячи фотографії, розчавивши на асфальті маленьку синю фішку, ту, що була поміж шахів його дитинства.

До Наталчиного випускного альбому черга теж дійшла. І до колекції перегонових машинок малого (маленьких, кожна завбільшки з сірникову коробку). Син гірко плакав за ними, Наталка зазирала під ліжко, шукаючи їх там. Вона не могла повірити…

– Я втрачаю здоровий глузд, – сказала йому. – У мене просто їде дах. Уже нічого не можу знайти.

Він скривився. Цікаво, як би вона відреагувала, якби знала, скільки насправді всього втрачено.

У неї теж пішли перепади в настрої. Мовчала. Образившись, не розмовляла, тоді гаряче бралася вмовляти: «Ходімо до психотерапевта, він хороший фахівець, його всі хвалять, він допоможе в нашій біді». Він вибухав: «Ти що, обговорюєш мене зі своїми товаришками-квочками, питаєшся їхніх порад? Чи гроші не маєш куди подіти? Це ж шарлатани, їм лишень би бабки зняти!» «Тоді що?» – не вгавала вона. «Нічого!» Ні-чо-го! Він сам дасть собі раду. Зупинить це все раз і назавжди. «Ну то зупини», – благала вона. «Добре, – несподівано погоджувався він. – Крапка. Усе. Сказав, усе!»

І йшов із хати з дідовим портретом під пахвою. Чорно-біле фото, підмальоване зеленим та рожевим, у цупкій пожовклій рамці-паспарту з картону.

«Нам», «у нашій біді»! До чого тут вона? Це його благородна пристрасть, його душевна рана, а їй не зрозуміти, як не зрозуміти всім заземленим, ницим та обмеженим людям.

Він так і сказав їй, повернувшись додому, тобто викричав в обличчя:

– Ти обмежена, і життя твоє примітивне, сміттєзбирачко нещасна. Ти ховаєшся за муром речей, ти без них ніщо, а такого, як я, усе це дрантя тягне донизу!

– Що ти верзеш? – вона провадила своє. – Позбавляйся свого! Не рухай того, що тобі не належить! Зі своїм життям роби, що хочеш, а наше не рухай.

Вона зробилася скорботно-агресивною, дві зморшки залягли між бровами, а може, він не помічав їх раніше. Коли він ішов, ставала на порозі, змушувала вивертати кишені. Він грав вар’ята, хитрував та брехав. Хоча іноді щиро прагнув зупинитися, покласти цьому край. А вже не міг. Його мучило щось, особливо зранку, скручувало, стискало жорсткою пружиною.

– Гаразд! – сказав він, учергове прийшовши до тями. – Гаразд! Ми йдемо в місто, – і побачив переляк на обличчях дружини й малого. – Разом ідемо в місто. Ти сама казала, ми нікуди не ходимо. То йдемо. Туди, де гойдалки, морозиво…

– …і кульки! – підтримав малий. – Великі повітряні кульки!

Вони повернулися майже щасливі. Майже щасливі, бо навіть у парку, коли спостерігали за малим (той пролітав над батьками в кріселку на ланцюгах), погляд його раптом робився порожнім. Він раз у раз занурювався у свої думки, доводилося смикати його за руку. Виринав із глибин своєї самотності, починав усміхатися, переконуючи себе, Наталку, малого: усе гаразд, усе, як було колись, нема підстав для хвилювання.

Вона погодилася на тижневе відрядження. Після того погодилася, як психолог сказала їй:

– Виженіть його або йдіть самі геть, бодай на певний час. Залишіть його, сам-один він матиме більше шансів усвідомити свій стан і прийти до тями. Не треба йому більше допомагати, він, мабуть, із тих, кому варто опуститися на самісіньке дно своєї залежності, ось тоді він може відштовхнутися й піти вгору…

– Може?.. – обережно перепитала. – А якщо ні?

– А може й не відштовхнутися, – була відповідь. – Іноді такої альтернативи вже не виникає, бо відбулися незворотні зміни в особистості.

Після від’їзду дружини – малого вона завезла до мами – у кімнаті зробилося тихо, як ніколи. Він засмикнув фіранки і довго слухав цю тишу, вона, проте, була неповною – десь на верхньому поверсі скавчав пес, ходив ліфт за стіною, за вікном зупинилася машина з веселою музикою в салоні. Прислухався, чи не видобуде ще якихось звуків, а тоді підвівся й викликав перевізників з благодійної організації, дізнавшися номер телефону в довідковій службі.

– Меблі потрібні?.. У гарному стані. Ліжка, доросле й дитяче, шафа, стіл… Самі, зрештою, побачите. Приїжджайте, забирайте.

До кінця тижня він вже ледве пересувався кімнатою – хворі очі, коричневе обличчя, зігнутий, як старий дід. Виходив ненадовго, на півгодини, не більше, повертався, волочачи ноги. «Щось ви виглядаєте не дуже… – зупинила його двірничка. – Захворіли?.. А де ваші?..» Він махнув рукою, показав на горло: хворію.

Кімната лякала його тепер, спустошена, лунка й холодна. Чомусь тут робилося дедалі холодніше. Ніби речі віддавали їй своє тепло, коли були ще тут, зігрівали собою повітря. Порожні книжкові полиці біліли кістяком гігантської рибини, викинутої на берег. Висушений сонцем, просолений морською ропою, перенісший бурю.

Приходила мама, налякана тим, що його телефон не відповідає. Дзвонила в двері:

– Синочку, відчини! Це я, синку!

Не відчинив. Написав есемеску: «Повернуся – подзвоню сам». Мовляв, заклопотаний, поїхав у справах, не знати, коли буду.

Дев’ятого дня Наталка стала на порозі як вкопана. Але ніби й не здивувалася, як ніби чекала, що побачить порожню кімнату.

Він кинувся до неї, притиснув до грудей. Вона обхопила його руками.

– Я вудки свої виніс, – прошепотів їй у шию.

– Що? – перепитала вона.

– Я своїх вудок позбувся! – голосніше повторив він. І розреготався. Сміх пішов луною вгору, відбився від стелі, від стін. – Узяв! свої улюблені вудки!.. і виніс їх у двір!

Він не зміг говорити далі, захлинувся, реготав як скажений, до сліз. Перед очима стояла картина: він залишає своє багатство, притуливши до стіни бойлерної, і йде, не озираючись, але не встигає ступити й кількох кроків, як повертає голову на шум позаду себе і бачить, як два бомжі тягнуть вудлища кожен до себе. Він пришвидшує ходу, зривається на біг, геть звідси, геть, а все одно чує за спиною хруст зламаної вудки та вигук: от собака! ні собі, ні людям!

Наталка мовчки дивиться в темне обличчя із запалими щоками, у дикі страшні очі. Чоловіка струшує регіт, він не може зупинитися. Нарешті переходить на стогін-виття, а тоді лише мовчки розхитується.

– Ну що мені робити? – нарешті каже жінка, у її голосі жодної барви. – Скажи, що мені зробити?..

– Пішла ти…

Вона стиснула губи, потерла їх пальцями.

«Зараз будуть сльози, будуть плачі», – подумав він роздратовано, але ні, вона не заплакала. Наблизилася до вікна, обережно розсунула фіранки.

Порожнє підвіконня. Там, де стояли вазони, – крихітна засохла квітка.

Кілька хвилин вона мовчки шукала валізу, не знайшла. Розіпхала, гублячи дрібні лашки, свої та малого речі по пакетах із назвою продуктового супермаркету, тоді озирнулася з порога. Втомлено, байдуже.

– Я знаю, що мені робити. І ти роби зі своїм життям, що хочеш.

Друзі десь були, не зникли ж вони з білого світу, десь існували. Але він не відчував більше їхньої присутності, ніби перекреслив усе, що було, позбувшися спільних фотографій, улюблених компакт-дисків, вудок, із якими сиділи колись на березі ставка, казанка, у якому варили юшку на вогнищі. Тепер після коротких зустрічей залишалася гіркота й та сама спустошеність, що чигала на нього вдома. Друзі вже не потребували його, як раніше. Навіть Сашко щоразу наче чекав, коли можна буде нарешті сказати: бувай, старий! Не пропадай!

Усі відвернулися від нього.

Він розмірковував: ще не вечір, дійду до краю – тоді повернуся. Пройду весь цей шлях. Коли не залишиться більше нічого, я зупинюся, бо ж не буде вже що виносити, і тоді ця зараза відступить. Але наразі вона не відступала, крутила ним, викручувала, в’язала вузлом.

Прокинувся від страшних звуків. Здається, він стогнав, казав комусь: от бісова скотина!

Сам у порожній кімнаті.

Тут вже майже нічого не залишилося.

А воно й далі не попускало. Мабуть, матрац, горня і ніж теж входили в той загальний рахунок, виставлений йому не знати ким, не знати навіщо. Що за кара! Залишалися стелажі, вікно, побілка. Зроблені на совість стелажі міцно трималися стіни. Якби зберіг сокиру – порубав би їх зараз на тріски. Але сокири не було, а гострий мисливський ніж лише понівечив полиці, не завдавши їм особливої шкоди. Міцні зробив, надійні. Зараз би так не зміг. Зараз він багато чого б не зміг. Ніби не речі повиносив, а себе розкидав, розгубив по частинках. Свою силу, можливості, емоції, прив’язаності, усе своє життя знищив дощенту й виніс на смітник.

Однак виходило, що виніс не все.

І він узявся за те, що було в голові, що трималося в пам’яті, що нагадувало про себе секундною млістю. Ішов тепер десь неподалік, щоб нашвидкуруч щось перехопити, байдуже що, аби голод притлумити, перебивався випадковими заробітками: гей ти, піднеси-занеси. Йому не треба було багато, йому майже нічого не було потрібно. Тільки б викреслити якийсь спогад, обірвати якусь щемливу ноту, що бриніла, заплутавшись у натягнутих струнах на рівні серця.

Він згадав той далекий день, коли усвідомив: я – це я, а навколо – світ, у який я прийшов. Той день, коли він малим тьопав битою стежкою, теплою пилюкою й дивився на мерехтливе в променях сонця листя над головою, а тоді собі під ноги, де рухалося мереживо світла й тіні. Скільки йому було тоді? Років три, мабуть. Геть цей день з голови! Геть із серця!

Жартівливе вітання, яке вони придумали з Сашком у п’ятому класі, зберегли дотепер, але досить, усе! Досить, і більше не треба, бо який це друг.

Далі. Об’єктом і предметом соціологічних досліджень є суспільство та його закономірності в їхніх конкретних виявах. Вони відтворюють соціальну дійсність у єдності необхідного та випадкового. І якого дідька все це пам’ятати, коли воно вже не знадобиться. Залишити все Оленці та колишнім колегам, трудоголікам-кар’єристам, нехай – ха-ха! – вправляються.

Геть.

Ет, який спогад… «Тату, на!» – малий тягне руки до нього. Малечою мовою це означало: бери мене, тату, на руки. «Тату, на!» Син кумедно намагався видертися вгору, чіплявся за штани, не чекав допомоги. Ні, з цим розберемося згодом. Це ще болить.

На сьогодні досить.

Обвів кімнату поглядом, зупинився на вікні. Як він раніше не помічав? Куди він дивився? Кинувся притьмом, виліз на підвіконня, потягнув на себе край фіранки – і за три сильні (звідки й сили узялися), за три відчайдушні смикання зірвав горішню віконну конструкцію, скинув жужмом додолу, зістрибнув, згріб в оберемок – поніс до смітника.

«Винос мозку!» – вдарило по очах.

«Винос мозку!»

На придорожньому рекламному щиті ще вчора цього не було. Він відразу побачив цей слоган на протилежній стороні вулиці. Рвані літери: «Винос мозку!» Реклама нічного клубу, чи якогось енергетичного напою, чи ще якоїсь гидоти. Не суттєво, чого саме. Бо ці два слова призначались особисто для нього. Винос мозку, дідько його забирай! Чогось аж дух запирає…

У прочинену кватирку дме нічний вітер. Щось дрібне прохолодне торкається чола. Дощ. Звичайна нічна мжичка. Підвестися нема сил і ворухнутися не виходить. Можна лише відчувати освіжаючу сіянку, вона летить у порожню кімнату через прочинену кватирку, вже вся щока волога. Відчуття вторгнення, проникнення на твою територію, додавання у твоє життя чогось дрібного, випадкового… І водночас суттєвого. Усього лише дощу. Приємний тихій відхід, непомітне згасання під шамотіння дощових крапель.

Заплив у темряву…

Прокинувся від лялькового вигуку: «Кєш-ша кушать».

Малий дивиться мультфільм? Малий?! Повернувся?!

Ні, це не мультфільм: у розчахнутій кватирці походжає папужка. Цікаві чорні очка, кумедний дзьоб.

– Кєша! Кушать! – вимагає примара й впурхує до кімнати.

Шукає щось на підвіконні, дуже завзято шукає. У нього жовта голова, зелене черевце, рябі крила й довгий хвіст. Дивиться риб’ячими очиськами й вимагає:

– Кушшать! Кушшать! – і без жодної паузи переходить на польську: – Кохам че! Кохам че!

Поліглот, дідько його забирай.

– Пішов, – в’яло озивається чоловік, йому ледве вдається підвести голову від матраца. – Пішов звідси. Чуєш?.. Давай звідси, давай, давай! Тут нема що їсти. Кушать – нєт! Понімаєш?

У відповідь нахабний птах перекривляє чиєсь хихотіння:

– Ші-ші-ші-ші! – сміється папужка. Йому добре даються шиплячі звуки.

Ні, ця сцена, цей діалог зовсім з іншої історії, хтось усе переплутав, запустивши у кватирку папугу. У цій кімнаті наближається фінал життєвої драми, а дрібна круглоголова пташка намагається перетворити все на комедію.

Геть! Геть звідси! Спроби впіймати знахабнілого зайду нічого не дають, той шугає під стелею, гублячи на підлогу кольорове пір’я, і нарешті сідає просто в раковину. Він хоче води.

– Звідки ти взявся на мою голову…

Може, його хтось шукає? Під вікном нікого. На лавці теж. А біля неї, згадав, є пластмасова мисочка для котів. Підводься. Йди.

Ледве дотягнув себе до дверей, ледве вишпортався надвір. Через десять хвилин папужка комічно напувався з помитого котячого посуду.

А через чверть години господар, сам собі дивуючися, ледве совав ноги до крамниці на розі. Вигнати крикливого гостя не вдалося, тільки сили втратив. Назустріч – донька двірнички, у руці пакет із хлібом, їй років десять, імені її ніколи не чув, лише бачив її з мамою зі свого вікна.

– Ти не знаєш, – зупинив він її, – тут ніхто папугу не губив? Може, хтось шукав. Нахабне таке…

– Ні, – каже дівчинка.

– А чим годують папужок?

– Дивлячись яких. Він який?

– Балакучий такий, кількома мовами говорить.

– Хвилястий?.. Амазон? Какаду? Жако?..

– Е-е-е… Як горобчик. Лише крила довші. Голова жовта, живіт зелений. І погляд зухвалий.

– Хвилястий папужка, – робить висновок дівчинка. – У нашому гастрономі є відділ, запитайте корм для хвилястих папужок, вони там на коробці намальовані. А ви з якої квартири?..

– А скільки коштує?

Останні запитання лунають одночасно.

І одночасно, навзаєм, вони називають цифри – ціну та номер квартири.

– Ого, – каже він.

– А! Перша брама! – каже вона.

– Я стільки не маю.

– Гаразд. Я занесу вам трошки корму, тільки мамі хліб віддам. Я маю двох папужок, і корм наразі є, поділюся з вами, поки ви без грошей.

Він доплентався додому, сів на матрац, спостерігав, як Кеша обстежує нову територію, покрикуючи: «Ш-ша! Ш-ша!», хвилюючися від того, що з їжею виникли якісь проблеми. Невгамовне строкате непорозуміння з верткою шийкою.

Одна колишня книжкова полиця папужці сподобалася найбільше. У двері постукали. Дитяча рука. Донька двірнички.

– Ось вам книжка. Тут усе про папужок. А це – корм.

Він сипонув жменьку з початої коробки просто на поличку.

– Це забагато, – попередила дівчинка, з подивом роззираючись. – У вас що, і тарілочки немає?

Папужка жадібно накинувся на дрібні зернятка проса та льону.

– Немає.

– То я принесу.

– Принеси, як не шкода… Але, слухай… Ти цим не захоплюйся.

– Чим?

– Ну… Цим виносом, дуже небезпечна річ. І корм, і тарілку, і книжку…

– Ну от ще, книжку! – пирхнула дівчинка. – Прочитаєте – віддасте.

Він зачинив за нею двері, погортав сторінки, прочитав розділ про облаштування місця для папужки: виявляється, папужці обов’язково мати жердинку, і ще, як запевняв автор, серед людей папужка скоріше вибере собі за господаря наймолодшого члена сім’ї. І взагалі, з цим зайдою розмовляти треба, він сміх любить, живу музику…

Згорнув книжку, поставив на поличку. Різкий рух налякав птаха – той стріпнув крилами, здійнявся вгору, зробив коло над матрацом.

– Кєша хороший! – попередив папужка, повернувшися, і заходився клювати ще завзятіше.

– Ти тут тимчасово, – господар переніс на поличку пластмасову мисочку з водою. – Второпав, голубе?

– Ші-ші-ші-ші, – погодився папужка.

Ліве око крокодила[1]

Долоні тремтять від напруги, стискаючи вуха. Жоден звук не проникне сюди, не порушить спокою й тиші морського узбережжя. Тут південь, тут тихо й тепло. Над безлюдним пляжем, понад зібганою поверхнею моря шурхотить вітерець. Cкрикує мартин у сліпучому небі. Надя відчуває спиною прогрітий пісок, він слухняно осипається під нею, підладжується під її вигини. Із навітряного боку вздовж тіла виріс бархан. Дрібні піщинки здіймаються в повітря, поколюють щоки й чоло. Приємно лоскочуть…

Руки слабнуть, відпускають голову.

– …р-рва мать!

Надя хапається за голову обіруч, розхитується, аби не чути цих вигуків, цих слів, інтонацій. Мугикає пісню, саму лише мелодію, коротку музичну фразу, що висмикнулася нізвідки й повторюється, повторюється, кружляє рятувальним колом на воді, а невагома крупа торкається обличчя, перевіряє чутливість, черкає шкіру й летить собі далі. У сховку за піщаним заметом тихо-тихо. Сонце. Лагідний вітер. Гаряча засмага лягає на стегна й живіт…

Там лунає телефонний дзвінок, проривається крізь звуки морського літепла, порушує гармонію захищеного світу. Телефон цвірінькає свій стандартний рингтон за стіною, у сусідній кімнаті.

Рвучке Богданове: «Да!»

Миттєва зміна тональності й гучності:

– А-аа… Це ти, курвий сину?

Надя забирає руки, розплющує очі. Тамара Федорівна дивиться на неї. Дивилася, мабуть, увесь цей час.

– Що там вже знову? – підводиться, непевно спираючися на лікоть.

Передпліччя її побрижене, зів’яла шкіра погойдується напівпорожнім лантухом. У викоті нічної сорочки – щедрий розсип старечих коричневих плямок. Пальці бліді, безбарвні – підвальні картопляні відростки, а не пальці – тремтять, вилущуючи таблетку зі сріблястого блістера.

– Щойно заснула… Подай горнятко, доню.

Тамара Федорівна п’є із зусиллям, напнуті жили шиї рухаються вгору-вниз.

– Уф-ф… Підсунь подушку вище… Що там? Чого розходився? Що знову не так?

– А ви не знаєте?..

Напівзапитання у відповідь. Пояснювати – ані сил, ані бажання. Отим відчепним «а-ви-не-знаєте» Надя немов дорікає Тамарі Федорівні, а та ж не винна, до чого тут вона. Хоча як до чого: Богдан – її син. «А тобі чоловік», – подумки докидає Надя, сама заміж ішла, ніхто не гнав.

– Якщо переповідати, – усе-таки каже, забираючи горнятко з водою й підбиваючи подушку, – то воно якось… нема про що говорити. Дурня суцільна…

Що, справді, розповісти? Переказувати оті Богданові претензії: що це за чолов’яга? який, до дідька, майстер? чому він так на тебе дивився?

А що в кухні газом тхне вже другий день, це господаря не обходить.

– Гга-гга-га-га! – вибухає в сусідній кімнаті. – А той що? – голос Богдана піднесено вібрує. – Що?.. Соплі жував, як завжди? А я тобі що казав! З тебе пляшка!

Ото вже переходи. Щойно лаявся на всі заставки, а тепер регоче.

Надя йде в кухню, заходиться протирати газову плиту й полагоджені пальники, миє тарілки під тугим струменем води, лічильник накручує показники – і нехай. Несила чути цей голос: щойно розлючено відлунював од стелі, бо господар завівся з півоберта, а тепер той самий баритон тепло рокоче, і хвилини не минуло від натхненно-брутального монологу.

Руки від гарячої води розпарені, червоні. Обручки давно вже не зняти, вона непомітно втиснулась у палець, уп’ялася мертво.

– Тобі не боляче? – запитала якось Галка.

– Та я про це навіть не думаю, – знизала плечима Надя, услід за подругою глянула на свою праву руку, зіграла нею гаму в повітрі. – Вона мені не заважає.

Не помічала обручки на пальці ні вдень, ні вночі, за жодною роботою – не відчувала ніколи. Наче та була її частиною, особливою кісточкою на фаланзі. Колись вибрала собі за шлюбну обручку цей золотий перстеник із пласким жовтим каменем. Онікс із чорною рискою.

– Котяче око, – сказала тоді навмання продавчиня.

– Крокодиляче, – виправив Богдан. – Ти впевнена? – глянув на молоду наречену. – Впевнена, що хочеш саме такий камінь?

Надя кивнула: вона бачила перед собою промовистий символ, дві половинки цілого. Носила цей символ не знімаючи й не помітила, що вже годі стягнути з пальця. Наче грубий дріт вріс у живе дерево.

Рештки води з гортанним булькотінням стікають у трубах, оприявнюють голос за стіною. Богданів баритон виповнює двокімнатну хрущовку, усі сорок чотири квадратні метри жилплощі. Громогласно, з відвертою насолодою розносить нікчемного Того. Чергового Того, який псує йому життя. Із телефонним співрозмовником у Богдана складається злагоджений, взаємно підохочуваний словесний дует, синхронне плавання в балачках, сповнених задоволення. Переважно мазохістського змісту. Богдан пліткує з Марчаком, отак натхненно – тільки з ним, своїм давнім друзякою, курвим сином. З іншими спілкується по-іншому, а з Марчаком сходяться в пліткарському екстазі: у них усі – Той і Та, усі писаки, вискочки й нездари. Того друкують завдяки батькові. А Ту, худородну, лише тому, що вчасно лягла під кого слід. Тамтого – бо вміє пролізти без мила. Тамту – бо грошей кури не клюють. Ті тамті писати не вміють, але саме їх видають захланні видавці, і то якими накладами! Їм що – аби зиск! Ще інші нікчеми з курячими мізками все це купують. Тимчасом правдиві таланти скніють у тіні розпіарених нездар! Ще й змушені втішатися п’ятьма сотнями примірників! Та й ті нема де продати!.. Кому тепер потрібна поезія? Та що там!.. Отож-бо!.. Еге ж!.. А я тобі про що?.. Але! Залишиться заповітом для нащадків тільки справжня література. Упосліджена нині, загнана в кут. Бо все так не буде, настане ще час!

Двадцять років тому Богдан писав щемкі, пронизливі вірші. Веснянкувата руденька студентка історичного слухала їх, затамувавши подих, і тим тільки підохочувала хлопчину з філологічного. Він стискав її руку, декламуючи написані вночі рядки. Сиділи на лавці біля її брами. Підошва його черевика вигладжувала на сирій землі лискучу борозну, слова спурхували вгору, змішувалися з осіннім дзвінким повітрям, набували нових сенсів, спадали, завмирали вигадливим візерунком кленового листя на землі. Надя мовчала, а раз видихнула: ти – геній! Богдан зворушливо, по-дівочому, спалахнув рожевим на вкритих пушком щоках.

Той хлопець умів ніяковіти. Та дівчина у своєму захваті не кривила душею. А тепер ця жінка затуляє вуха, коли цей чоловік говорить.

– Що в нас з обідом?

Богдан стоїть у дверях кухні. Голос густий, розм’яклий від теревенів із Марчаком, тінь посмішки тремтить на губах. Уже забув про того майстра-газівника й про ту кляту невипрану футболку, бо хай усі решта чисті, що з того, коли йому потрібна саме ця, чорна із сірим принтом!

Футболка вже крутиться в пралці, сама, їй до компанії нема що докинути.

– Треба було скандал влаштовувати? – Надя обертається, витираючи руки об фартух.

– А ти роби як має бути, і не матимеш скандалів! – Богданів палець повчально здіймається вгору.

Яке ж воно все дрібне, миршаве й затісне – ці будні, це сімейне життя, ці діалоги чоловіка з дружиною в клітці-хрущовці з хворою свекрухою за прочиненими дверима. Підборіддя задерти б до неба – і завити по-вовчому.

– Усе на плиті, – каже Надя.

– А ти?

У Богдановому голосі нотки занепокоєння. Начебто дбає про неї. Насправді волів би їсти разом, бо так зручніше, не треба самому гриміти баняками. Надя давно все розуміє, її не обдуриш дозованою порцією тепла в голосі. Лишень не втомлюється дивуватися: як чоловік так легко, завиграшки, гойдається між гучним матючинням і турботливим а ти?

– А я не хочу, – каже Надя.

І Тамара Федорівна не хоче.

– Пізніше, – озивається вона на запитання. – Принесеш пізніше. Чи тобі треба йти?

Їй треба йти. За півгодини Надя зустрічається з Галкою. Якби не ці нечасті зустрічі, можна було би з глузду з’їхати. Вона залишає на столику біля свекрушиного ліжка склянку квасного молока й печену картоплю, завиту в рушник, ще й у вовняну шаль.

З дівчатами свято. От із ким легко й радісно. До Галки товаришка з колишньої роботи приїхала, нареготалися втрьох, немов сто років зналися. Надя навіть забула геть-чисто про те, що на неї вдома чекає. Гума безвиході не тягнула в грудях, ніяк не нагадувала про своє існування. Навіть не мусила забороняти собі: не думай, як зреагує Богдан на твою тривалу відсутність. Дві години! Дві години вона була вільною, безтурботною людиною.

Дівчата провели Надю майже до її будинку. І треба ж таке: біля кіоску на зупинці зустріли Богдана. Надя вдарилася поглядом об його потилицю, перемінилася на лиці. Вітрильник у безкрайому морі налетів на підводну скелю. Крокодиляче око блимнуло тьмяним полиском вузької зіниці.

– Ти чого тут?

– Картку купував. Рахунок поповнити. А ти що? Вже нагулялася? – тон наче нейтральний, але кутик рота кривить: бути скандалу.

– Ой! – Галчина товаришка руки до грудей приклала, очі сяють. – Я вас знаю, пане Богдане…

Той спалахнув задоволенням, артистично вклонився. Розкрили, мовляв, мою скромну особу. Так, я той самий поет, автор тих самих рядків…

– Я всі ваші ефіри дивлюся! Щоранку!

Богдана аж пересмикнуло. Усмішка зів’яла, обернулася на гримасу. Обличчя прибрало байдужого виразу, але пізно, жінки зауважили першу реакцію на почуте.

– Де ти вештаєшся цілими днями? – гримів Богдан удома. – З дурепами водишся! З ідіотками безмозкими!.. Знайде ж таке! Нормальні баби по хатах сидять, а ці хвойди по барах!

Прикро йому, бо з якимсь ведучим сплутали. Його! Поета, чиє ім’я знавцям багато що скаже. Для такого амбітного, як він, ця помилка болісна, навіть принизлива. Вирішив, що його впізнала читачка-прихильниця, а воно он як. Помилилася. Він і справді на того ведучого Богдана – як його… з «Доброго ранку!» – схожий, надто коли всміхається. Надя раніше не помічала. Та він і не всміхається до неї вже бозна-відколи.

Завтра Богдан, мабуть, вирівняє свій кепський настрій, але зараз добряче на дружині злість позганяє. А чого ж? Заслужила!

Колись це її дивувало, ображало, відштовхувало, вона намагалася виправдовуватися: по яких барах? ми не були в барах… Підхоплювала нитку звинувачень, дозволяла їй розкручуватися, дедалі глибше занурювалась у беззмістовну суперечку, загрузала в ній. Згодом навчилася ховатись у мовчання, наче в мушлю. Збагнула: та ж чоловік від неї заряджається. Мов батарейка. Саме в такий спосіб: від її сліз, від розпечених відчаєм щік і тремтливих рук, з яких вона все впускає додолу. Доведе до плачу – усе, досяг свого. Повний заряд. І потім якийсь час – дуже недовго, щоправда – ані хмаринки на його настроєвому небі. До наступної дозаправки.

«Ні», – сказала подумки по цьому відкритті, набирайся енергії де хочеш, мій соколе, провокуй когось іншого на сварку й сльози. Я не піддамся.

Легко сказати, а спробуй не піддайся, коли сиплються крики: і де тебе насправді носило, і як курви-подружки тебе прикривали.

Рятує захисне ноу-хау: руки затуляють вуха, впускають у навушники долонь дихання вільного моря. Хвилі б’ються об скелі, сичать, із темних глибин долинає одноманітний заспокійливий гул. Кипить вода біля спадистого відрога, зривається вгору срібляста піна, мов риб’яча луска. Пальці слабнуть…

– …лядство!

…Срібляста піна. Зблискує на сонці. Із прибережних гротів долинають голоси сердитих альбатросів. Надя слухає птахів, слухає вітер, слухає хвилі, аж доки западає тиша, поглинувши всі звуки довкола.

Буря минула. Цокотить годинник на стіні.

Певний час Богдан не озиватиметься, але потреба змусить: «Де моя біла сорочка?», «Ти не бачила щітки для взуття?», «Куди вже цукор подівся?» Ужитково-побутові питання спонукатимуть його бодай до такого спілкування. А тоді – черговий зрив, і руки завчено лягають на вуха: мели собі, що хочеш, я в хатці!

Хіба можна так жити? Так не по-людськи? Мали б говорити одне до другого, розмовляти, сваритися, миритися, тлумачити, виправдовуватися. Так – і виправдовуватися теж, пояснювати за потреби свої слова й учинки, бо ж нерідко люди помилково розуміють одне одного. То, може, спробувати ще раз зробити крок назустріч? Тисяча-бозна-котрий раз. Надя міркує про це на роботі, хоч обіцяла собі залишати домашні проблеми за порогом. Та де там… Не вдається. Холодний погляд – жовта пляма, чорна вертикаль – тримає її на прицілі. Онікс у золоті, розділений рискою посередині. Коли купували його, Богдан сказав:

– Ліве око крокодила.

– Чому ліве? – здивувалася Надя.

– Бо не дасть тобі забути про мене ні на хвилину, так і знай. А як не хотітимеш згадувати – тим паче. Легенда така.

Про Александра Македонського та ворожку легенда. Буцімто покликав полководець до себе знану пророчицю, щоб зазирнула вона в майбутнє, попередила, що там на нього чекає. Хитромудра віщунка – прагнучи, вочевидь, приховати недобру інформацію – сказала правителю так: поки Александр чекатиме на результат ворожби, хай у жодному разі не думає про ліве око крокодила. Про що завгодно думати можна, лише про ліве око – зась. І Македонський відмовився від віщування. Не зміг не думати про заборонене.

Галка згодом сміялася з того: мовляв, ліве око крокодила завжди при тобі, подруго! Хоч думай, хоч не думай про нього. Вважай, бо пильнує тебе повсякчас!

Так і було. Думки про Богдана, про те, чому він такий, чи зміниться колись, чи вдасться їй розв’язати заплутану задачку, спливали де завгодно й коли завгодно. У кухні, перед телевізором, у кріслі з книжкою, у трамваї, на роботі – у музеї тобто, навіть під час екскурсій.

– Олександр Мурашко застерігав від чорноти в картинах, – оповідає вона й бачить на стелі видовжену зіницю-тріщину, кам’яний погляд крокодилячого ока. Збивається з думки. Екскурсанти чекають, усі погляди – на неї. Надя струшує волоссям, відганяючи неждане видиво, веде далі. – Погляньте на цей портрет. Художник легко й точно моделює пластику обличчя й фігури, майстерно оперує тональними переходами, можливостями світлотіні…

Невтомне око пересувається за спину. Воно ніколи не стуляє повік і зараз розглядає той портрет, що й усі. Завжди поруч, частина її самої, її страхів, невіри в інакше життя.

Нерідко в розпал розмови Надя починала нервуватися, позираючи на годинник – справді, час вже додому! «Біжи вже, – казала їй Галка, – біжи, неборачко. Недремне крокодиляче око все одно спокою тобі не дасть». Або й без слів усміхалася невесело, кивала: усе розумію, мовляв, біжи, побачимось!

Завжди відверті одна з одною, вони не мали між собою заборонених тем.

– Це як що? З чим порівняти?

– Ну, бач… Важко з чимось порівняти. Як феєрверк, мабуть. Якщо дуже приблизно. Або як гучне чхання, таке, знаєш, із задоволенням, з полегкістю опісля.

– Та ну тебе. Я думаю, це вигадки. Перебільшення від екзальтованих дамочок.

– Жартуєш?

– Чого?

– Ти справді так думаєш?

– Та ну тебе. А чого ж…

– Знаєш, Надін. Не ображайся, але мені тебе шкода. Ти що, ніколи не відчувала бодай бажання?

– Чому ж… Бувало. Ну, раніше. І тепер часом… Але воно ні з ким конкретно не пов’язане, а з моїм чоловіком тим паче, розумієш?

– Навіть на початку цього не було? Тоді, коли ви щойно одружилися.

– Ні… Ну чому ж…

– Тобто так?.. Чи ні?

– Щось таке наче було… Приблизно. Але все одно не так, як у книжках чи там у фільмах, зі стогонами й вигуками. Це вже точно брехня. Це вже занадто.

– Надько, ти серйозно?

– Що?

– Ти зараз усе це серйозно кажеш? Не розігруєш мене?

– Чого б я тебе розігрувала? Тому в тебе й питаю, як у подруги: де тут брехня, а де правда? Ти ж мене не обманеш.

– Слухай, Надь, нащо ти тримаєшся того Богдана? Чому не йдеш від нього світ за очі?

– Куди я піду?

– Для початку… хоча б у кіно. Зі мною. Ти ж зовсім нікуди не ходиш, курка ти домашня. Так життя не зміниш. Як життя дізнається, що ти хочеш його змінити?.. Це твоє життя, ти його проживаєш, ти його твориш, більше ніхто. Чи ти сподіваєшся на випадок? Не розумію, чого тут чекати… Думаєш, без тебе там усе завалиться? Не бійся. Усі виживуть, усі дадуть собі раду. А я не дозволю тобі померти, так і не дізнавшися, що воно таке. Зрозуміло тобі? Ну як можна цього не знати, не відчувати, мантелепа ти нещасна! Та мене зараз на друзки рознесе від обурення! Чорти б тебе забрали!.. Вона, бач, думає, що це вигадки! Вона думає! А ти не думай, ти перевір, переконайся – вигадки воно чи ні! Один раз живемо!

Богдан застиг перед монітором – мабуть, не чув, як вона повернулася. Або вдає, що не помічає. Пише? Ні, щось читає на сайті, волосся на маківці підсвічено синім.

Рипнув паркет під її кроками. Богдан озирнувся:

– Чого тобі?

– Слухай, – слова стиснули горло. – Я лише поріг переступила… А ти вже кидаєшся…

– А ти не підглядай. Стала за спиною…

І Надю накрило обуренням: «Не підглядай!» За кого він її має? Вічно щось торочить, наче про якусь чужу людину. А їй набридло бути кимсь, ким вона аж ніяк не є.

– Або живемо по-людськи, або квартиру розмінюємо, – вона нарешті виштовхнула слова, що давно були готові зірватися з язика.

Він наче й не здивувався:

– А, ну-ну!

І, крутнувшись на стільці, втупився в екран.

– Міняй-міняй! На що ти розміняєш цю халабуду? І що, до речі, ти до неї маєш, га?.. Не заважай, кажу. Я зайнятий.

– Я бачу, – кинула йому в спину, у потилицю. – Бачу, який ти зайнятий! – голос зрадливо дав півня.

Аж тут Богдан скинувся, розвернувся, важко приклався поглядом. Ось куди вона влучила! Хвора тема для нього – робота, писання. Не пише давно. Може, і намагається, може, і береться за щось, та на виході нуль. Роками нічого – ні віршів, ні прози. Працюю, запевняє когось по мобілці, пишу оповідання, це вам не пиріжки пекти.

Богдан жує губи. Жовна під вилицями випинаються – зачепила вона його за живе. І вона відчуває від цього – матінко рідна! – гостре садистичне задоволення. Гарячою кулькою тремтить у животі передчуття тепер уже неуникного.

– У нормальних людей дружини створюють умови для роботи! – його голос піднесено вібрує. – А ти тільки палиці в колеса вставляєш!

Розв’язався мішок зі словами гіркими, несправедливими, посипалися гострим камінням на її голову. Надя від образи, від болю немов оп’яніла.

– Нездара! – плювком йому в лице.

Вийшла з кімнати, мороз поза шкірою. Невже це вона щойно вдарила його в найболючіше? Туди, де йому найбільше пече. Звідки ж ця каламуть у ній піднялася? З яких глибин?

А чоловік їй навздогін – добірною лайкою. Вона знає про це, але майже не чує, уже сховалась у свою мушлю. Море шумить у затулених вухах… Гучний звук пробиває заслони: щось за спиною важко гепається, розлітається на друзки зі скляним дзвенькотом. Здається, настільна лампа.

Який сором… Сусіди ж чують його матюки. «А тобі що з того? – вона ставить себе на місце. – Нехай йому буде соромно, бодай перед рідною матір’ю».

Тамара Федорівна хапає її за руку, тягне до себе.

– Надю, не кидай мене… – у неї з рота тхне неміччю, хворими яснами.

Непевний відрух рукою у відповідь: облиште, мовляв. Надя допомагає свекрусі підвестися, береться розтирати їй спину камфорним спиртом. Тамара Федорівна слухняно сидить, зігнувшись, підтримує здоровою рукою край нічної сорочки, зібганої на шиї. Сива безпорадна дівчинка на вечірньому сеансі профілактики пролежнів. Ребра – остов човна, що відплавав своє.

– Пробач мені, – бубонить глухо собі в коліна. – Я, мабуть, його неправильно любила, що він не набрався любові. Не залишай мене, пропаду я з ним, сама знаєш…

Знає Надя, усе вона знає. Куди подінеться… Цього тижня в музеї затрималася, бо приїжджали колеги-музейники зі сходу, прийшла додому пізніше, то Тамара Федорівна навіть не вставала до її повернення, боялась у коридорі впасти, у голові їй крутилося. Увесь час дослухалася до кроків – чекала на невістку. На припнуту до сірих буднів невістку, що мов та псиця, завжди при буді, на коротшому чи довшому ланцюзі. Оце й увесь вибір – на коротшому чи довшому. Ані поїхати кудись, ані відпустку спланувати. Яка там відпустка! Навіть приятельок до себе не запросити – не через Тамару Федорівну, ні. У хаті чисто, провітрено, хворобою не пахне, Надя сумлінно доглядає свекруху. А дівчат не покличеш, бо за Богдана соромно, за його нестримний злий язик. За тотальний контроль, за докори й претензії на порожньому місці, за намагання будь-що принизити. За те, що вона терпить його – попри все. За те, що вони разом. І немає шляху з цієї безвиході.

Казала колись мама: щастя жінки – у її чоловіку. Як пощастить і зможеш втримати чоловіка біля себе – будеш як сир у маслі, а як ні – залишишся розвєдьонкою горопашною.

Колись Надя найдужче боялася самотності. Мамин вплив давався взнаки. Жінки без чоловіків здавалися їй обділеними, неповноцінними. Хоч який, казала в ній мати, а свій. Терпи. Може, він зміниться з часом. А що зі своїми тарганами, не перебільшуй: усе ж таки викладач, хоч і поет. Години на факультеті має, статті його публікують, гроші платять. І ті рядки його всім відомі, ті два рядки, ну як там… Ти знаєш які.

Чого ще від хлопа хочеш?

Десь так і Надя колись міркувала, підтакувала чоловікові, хоча мало в його роботі тямила. Писання, розуміла, діло нелегке, виснажливе. І рік, і два, і п’ять так тривало, нарешті замислилася: може, він такий запальний і недобрий, бо не йде йому те писання? А як не йде, то, може, і не треба?.. Може, колись друге дихання відкриється. Статті ж йому пишуться, і наче добре вдаються, чого ж так болісно реагувати на тривалий творчий ступор? Допише він колись ту книжку прози, про яку стільки років усім торочить, хай їй грець!

А воно що далі – то нестерпніше. Найбільше лякає, якою вона сама стає віднедавна в їхніх сварках, які чорні пасма душевної каламуті піднімаються з неосяжних глибин, викидаються назовні довгими отруйними язиками…

Галка каже: ніж такий чоловік, ліпше ніякого! Галка свого часу вчинила просто: Стьопку малого під пахву, валізу в руки – і тікати. Тепер вихваляється. Я, каже, з ким хочу, з тим і зустрічаюся, живу як хочу, а «подай-принеси» нехай деінде шукає. Про «половинку» й чути не бажає: я, мовляв, не половинка, не нуль цілих п’ять десятих, а самостійна одиниця. І таку ж повноцінну одиницю біля себе визнаю, якщо зустріну. А як ні, і так проживу, не кожній щастить.

– Один плюс один? – усміхається Надя.

– Точно, – погоджується Галка. – Наша бабська біда – безмежне терпіння. Але це не про мене, бо терпіла, поки могла, а як терпець урвався, поставила крапку. Навіть знак оклику. Мій екс тепер вільний, і я живу незалежна й суверенна.

У Галки хоч Стьопка є, уже в п’ятому класі малий, а в Наді немає дітей і, схоже, не буде. Сороківка на носі. Є мама і брат, який за дружину взяв жінку з двома дітьми, усі живуть у тій квартирі, де Надя виросла, ще одного малого чекають. Коли Наді через кілька місяців подружнього життя допекло, вона поскидала в сумку речі та й поїхала до мами тролейбусом, намагаючися розгледіти міський пейзаж за брудною шибкою. Вона тоді ще не вміла перемикати увагу, не знала, як це – не реагувати на гіркі слова. Та й брат тоді ще був неодружений – мала куди повернутися. Приїхала, подзвонила у двері. Мати щойно глянула в її запухле від сліз обличчя – усе зрозуміла.

– Він тебе б’є? – запитала.

– Ні.

– П’є?

– Та як усі…

– То вертайся назад, – сказала мама. – Іди, жінко, до свого чоловіка. Ти тепер заміжня, повертайся.

Чоловічий кандидатський мінімум у материнському розумінні: аби не пив і не бив. Богдан його успішно склав, раз і назавжди.

Мати була переконана, що пияцтво і рукоприкладство – єдина причина піти від чоловіка.

– А словесні знущання?

– Так це ж лише слова. Відправ його тією ж дорогою, доцю! Вони розуміють, коли до них їхньою ж мовою. Обмінялися люб’язностями – та й по всьому.

Надя посьорбувала тоді чай у маминій кухні, жувала млинці, не відчуваючи смаку. В її переказах усе й справді виглядало надуманим та перебільшеним. Насміхається? Це такі жарти, запевняла мати, він жартує, доню. Критикує? Хоче тебе вдосконалити, доладнати до себе, що тут такого? Голос підвищує, коли друзі приходять? Хоче показати, хто в хаті господар. Ревнує? Ревнує, отже, любить. Притретеся, доню. Терпи.

Матері було з ким порівняти. Вітчим, коли випивав, розпускав руки. Штурхав, бив кулаком об стіл, трощив посуд… Протверезівши, просив пробачення й купував цукерки – обом, бо діставалося й матері, і Наді. Він з’явився в житті дівчинки, коли їй було дванадцять, і пішов, коли ще чотирнадцяти не було. Ненавиділа його, п’яного, дурного – аж сльози закипали під повіками. Кляла його, щоби під землю провалився, не повернувся додому, зник, розтав, щоб і сліду не лишилося. Пам’ятає себе, як тремтить від огиди й безсилля. Сусіди не раз викликали міліцію. Незворушні чоловіки в зім’ятих одностроях забирали вітчима – лякали, штрафували, відпускали. Він від тих церемоній ще більше лютився. Куди було звертатися? У кого просити допомоги?

Вітчим спився, звільнив їх із матір’ю і молодшим братом від своєї безглуздої присутності. Надю пересмикувало від найменшої згадки про нього, від страшних думок, що нуртували колись у її дитячій голові, від сліпучої ненависті, якою тоді захлиналася. А мати з року в рік згадувала його дедалі тепліше, додавала нові й нові подробиці до незнаних сторінок життя непоганого насправді чоловіка, який буцімто дбав про неї та дітей, але ховав свої почуття від сторонніх.

Саме від матері Надя колись почула: Богдан упадає за тобою як ніхто, такий, доню, буде ноги мити й воду пити. Надю від тих слів мало не знудило. Вона все уявляла буквально. Лише Галка, тоді однокурсниця, пхикала: запам’ятай, Надін, хто сам принижується, той іншого принижуватиме при нагоді, це взаємопов’язано. Що Галка правду каже, Надя невдовзі переконалася, і то не раз і не два. Богдан вивищувався її коштом. Притискав додолу, немов на ослінчик ногами ставав, хоч так намагався піднестися. Наснажувався енергією її розпачу. Отаке воно на ділі виявилося, те «ноги мити – воду пити». Яка ж бридка приказка, бр-р.

Думки про домашні негаразди лягали тінню під очима, відбивалися на обличчі печаткою самотності. Уважний гляне – зрозуміє: щось гризе людину, не дає їй радіти життю. Надя сміялася лише поза домом, геть забула, як воно – реготати разом із Богданом. Тільки за порогом настрій злітав угору. Виходила з під’їзду жінкою невизначеного віку – у музей приходила молодицею з розпашілими від ранкового повітря щоками, з блиском в очах. Мала здатність відновлюватися за лічені хвилини. Часом їй видавалося, що все ще попереду…

А вдома все поверталося на круги своя. Богдан не шукав причини для докорів, розкидався ними досхочу без усяких підстав. Претензії, контроль і ревнощі. Тріада домашнього вжитку. Може, і вдавав, ніби ревнує, аби лише гримнути дверима й завіятися бозна-куди: така, мовляв, реакція на твої походеньки, жінко. Ти так – і я так. Око за око.

Не про такі стосунки в сім’ї вона колись мріяла, а отримала зрештою шлюб-поневолення, шлюб-приниження. По кількох роках спільного життя стало зрозумілим, що час розійтися, та вже не було куди повернутися, де притулитися. Невдовзі свекруха злягла – і Надя відчула себе собакою на ланцюзі. У глухому куті. Нема куди йти, нема на кого хвору залишити.

Телефонний дзвінок. Олег. Вона й не пригадає, коли востаннє з ним розмовляла, але відразу впізнала жартівливу інтонацію. Відповідала стримано, бо знала: Богдан дослухається. Не могла, однак, упоратися зі своїм голосом, живим, теплим голосом. Звідки й узялося це тепло. Апатія вивітрилася, бляклість відступила. Хоч як намагалася, не зуміла додати байдужих ноток – ну що з тим голосом удієш.

– З ким ти? – Богдан у дверях. – Що знову за діла?

Вона намагається казати в трубку що завгодно, перебиває співрозмовника, аби самій говорити, глушити голос за спиною, ті Богданові запитання й коментарі, аби лише Олег, їхній із Галкою колишній однокурсник, не чув, що тут вигукує її чоловік. Шкода, так хотіла потеревенити з приятелем, почути його новини, посміятися з його жартів.

Вона в коридор – Богдан за нею, вона до Тамари Федорівни – той услід.

– Гаразд, – голос у слухавці. Зателефоную завтра, або ти мене набери. Коли зможеш.

Почув Олег їхню словесну шарпанину, усе зрозумів.

– Це той твій?.. – розходиться Богдан, не зважаючи на Тамару Федорівну.

Старенька намагається підвестися, навіщось шукає на тумбочці свої окуляри.

– Той, що по головах видряпався нагору?

– Що таке знову? – у Тамари Федорівни тремтить рука, лікоть намацує в заглибині подушки опертя, геть не тримає невагомого тіла.

– Заткайся! – зривається Надя на крик.

Та спершу встигає кинути оком на екран мобілки, переконатися, що вийшла з розмови, що Олег її не почує. Навіть дивується своїй обачності. А тоді вже розходиться на повну, як та бабега на базарі, що не дасть собі в кашу наплювати:

– Стули свій чорний писок! Хто видряпався нагору? По чиїх головах? Що ти знаєш про моїх знайомих? Що ти знаєш про них? Ти! Недооцінений! Нереалізований! Ти вмієш тільки заздрити й патякати дурниці! Усіх звинувачувати у своїх невдачах! Усіх, тільки не себе! Заткайся нарешті, кажу тобі, чуєш!

Богдан стоїть як громом побитий. Сапнув повітря, щоб відповісти, та й застиг, слова не вимовивши, – голова відхилена назад, в очах безмежний подив. Є чому здивуватися: з безмовної дружини просто на його очах вибирається потвора, шурхотить роговою лускою. Надя зараз так і почувається – безжальною рептилією. Вона так довго була в ролі жертви, так призвичаїлася терпіти безпідставні кпини, що тепер чітко знає, куди, захищаючись, бити. Чоловікові больові точки їй добре відомі: безталанність, неспроможність, безсилля. Вона теж уміє бути жорстокою – донедавна тиха й покірна Надя. Не знала би, на що здатна, якби не Богдан.

– Сину! – скидається Тамара Федорівна. Оголена рука вже не тремтить, шкіра – пожмаканий обгортковий папір. – Не слухай її! Ти талант, сину! Твій «Мангал» – найкраще з усього, що я читала!

– Що ти-и ще тут верзеш! – Богдан виходить зі ступору, наче втішений нагодою перекинути злість на іншу. Нахиляється до матері, кричить їй в обличчя, немов до глухої. – Моя поема називається «Монгол»! Скільки можна торочити! Коли ти нарешті запам’ятаєш? «Монгол»! От дідько!

…Сниться Наді: вона в колі людей, усі сидять на стільцях, дивляться на неї: кажи, мовляв, твоя черга.

– Чому я?.. – лякається вона. – Я ж не просилася до слова. Я нині тільки слухаю.

– Наразі не про вас ідеться, – переглядаються присутні. – Ми тут висловлюємося щодо історії Олега. Що ви скажете про почуте?

Надя погоджується говорити, вона звідкись знає, чим щойно ділився з усіма Олег. Вона має що сказати.

– Розумію його, – каже Надя. – Його історія така інтимна й така болюча, вона тягнеться за ним, наче… крокодилячий хвіст. Розумієте, про що я?

Усі ствердно кивають: аякже! розуміємо! Олег теж киває: крокодилячий хвіст, так і є.

– Тому він так і реагує на подразники, – Надин голос міцнішає завдяки загальній підтримці. Мені знайоме це відчуття, провадить вона далі. – Може, того хвоста ніхто не помічає, а ти знаєш, що він у тебе є. Виріс, сантиметр за сантиметром, довгий, м’язистий, дужий. А тоді в якийсь момент, коли відчуваєш небезпеку, коли на тебе нападають, або треба випередити напад – таке теж трапляється, – або коли тобі лише здалося, що на тебе зараз нападуть, ось тоді твій хвіст нагадує про себе, наливається міццю і – бац! Б’єш нападника. Сильно. Н-на! Крокодил тільки так може реагувати. Бий першим, поки сам не дістав.

Олег сумно дивиться на неї, мовчить. Це якийсь інший Олег, нарешті Надя приглядається, це не той, якого вона сподівалася побачити, та й вона якась інша, наче й не вона, із тими міркуваннями про хвіст крокодила.

Ринуть потоки води, витягують своїм шумом зі сну в сіру імлу ранкової кімнати. У коридорі світиться, з туалету затягує цигарковим димом. Богдан курить у вбиральні, шурхотить газетою чи сторінками книжки, покашлює. Знову спускає воду.

Надя сідає на ліжку, ставить ноги на підлогу. Усе одно прокидатися час. Що за чоловік їй наснився? Олег не Олег. Сто років про нього не згадувала до вчорашнього дзвінка, а тут наснився, ще у якійсь групі психологічної допомоги, чи де вони щойно були?

Пояс флісового халата м’яко обхоплює стан. Заношені дерматинові капці холодять ступні, давно треба купити нові, теплі, м’які, та все не до того. Надя йде в кухню, черкає сірником, газ спалахує під чайником блакитною квіткою. Далі буде так. Богдан ввійде і скаже якусь гидоту замість «доброго ранку». У когось ранкова гімнастика, а в Богдана підзарядка від жінчиного роздратування. Мусить добути свіжу порцію. Йому конче треба викликати спалах емоцій, байдуже, яких, аби сильних. А найкраще, аби вона зірвалася на крик, або на брутальність, або на одне й друге. Віднедавна Богдан провокує дружину на бурхливу реакцію. Уже не дивується її грубощам, навіть чекає на них. Тоді з його обличчя на кілька хвилин спадає гримаса невдоволення, в очах розливається полегкість…

Дурепа! Вона роками не могла второпати, що йому оця вранішня словесна шарпанина потрібна, як рослині вода, як їй самій – горнятко міцної кави. Плакала, щедро підгодовуючи його своїми емоціями. А тепер вона інша, сама вирішує, чим відповісти. Її воля – кинути йому поживи чи проігнорувати запит. Тепер вона спокійна, як… крокодил. Так і є. І хвіст вона має, аякже! Виростила нарешті, навчилася бити навідліт. Що вона від того відчуває? Що відчуває… Саме зараз – радше, сум. А далі буде видно.

Шипіння води під кришкою чайника переходить на високий регістр, от-от зірветься на свист. Богданові кроки в коридорі. «Раз, два, три», – рахує Надя. Подумки оголошує, наче конферансьє: «А тепер – гидота! – І навіть злегка посміхається. – Богдане, де твоя ранкова порція помиїв? Ну ж бо, чужинцю, кажи вже свій текст, твої звички відомі мені, наче власні». І він слухняно відгукується на запрошення.

– Що це смердить? – човгає до холодильника. – Чи це від тебе?

Нахиляється, обнюхує її. Опустивши очі, Надя бачить його залисини: блазень схиляється перед королевою. Тоді випростується й виголошує, ніби констатує очевидне:

– Мужиком тхне. Згірклою спермою, учорашньою. Шльондра.

Дужий хвіст напружується й вистрілює щосили, збиваючи Богдана з ніг, викидаючи його за вікно. Злітає сполохана хмара вороння, а він уже борсається у верховітті ясена, на рівні сьомого поверху, і гілка під ним загрозливо вгинається. Жах в очах, безладне совання руками в пошуках опертя. Гілка тріщить, ламається сухо – наче постріл. І… крокодилячий хвіст розбиває це видиво на друзки. Влучний удар у кегельбані розносить складену з кеглів фігуру. Шторка опускається. На сьогодні все. До вечора. Чайник кипить.

Надя вимикає газ, заливає міцного окропу в заварник, на купку крупнолистового чорного чаю без домішок, її улюбленого.

– Мені теж, – командує чоловік. – І дві ложки цукру.

Байдужість у відповідь. У цілковитій тиші – лише годинник цокає – Надя варить у джезві каву. Думає про те, що за годину має бути в поліклініці. Два горнятка на підносі – чай і кава – пливуть в її руках до свекрушиної кімнати. Богдан супроводжує її іронічним поглядом: він не отримав належної порції емоцій. І чаю теж не отримав.

Над чорним кавовим озерцем у Надиних руках погойдується плямка пари. На мить здається, що це темний розчахнутий рот, у ньому біла піна, кипить, немов у казанку, от-от вихлюпнеться. Надя відганяє це видиво, аж головою струшує.

Лікар – сивий, з акуратними вусиками й коротко підстриженою борідкою. Рожеві пухкі руки, кругленькі окуляри. Він усіх називає Катрусями, і його самого всі називають Катрусею позаочі. Чи він знає про це?

Катруся з пацієнтками запанібрата. «Запанісестру», – подумки виправляється Надя. «Вся краса твоя чудо-ова у ме-ене на виду…» – наспівує він без слів, саму лише мелодію, наближаючись до крісла. Але Надя впізнає цю пісню, вона знає слова. От нахаба.

– Тек-тек-тек, – каже лікар за кілька секунд. – Нічого страшного, Катрусю, це алергія, банальна алергія.

– Алергія? – підводить голову Надя.

– На сперму. Можна вставати.

На вулиці Надя приходить до тями, зла на себе: трималась як дурне дівча. Ще й почала було виправдовуватися:

– Ми з чоловіком вже багато років разом, і нічого такого досі не траплялось… Яка ще алергія?

Лікар, не відриваючись від писання, позирав на неї поверх круглих скелець.

– На сперму алергія, – мов нерозумній дитині. – Не конче, кхе-кхе, вашого чоловіка.

У Наді мало не вихопилося: «Це як?» Дурна мантелепа. Богдану ще скажи, що дістала таку алергію, – у нього двох версій не виникне. Ясно, що загуляла.

– Де нині лазила? – зустрічав її з роботи, досить було затриматися бодай трошки. – Не нагулялася ще?

Краще б у неї справді хтось був.

Стосунки двох людей, чоловіка й дружини. Надя міркує про це на балконі, знімаючи висушену білизну: відчіпляє прищіпки, скидає речі в порепаний пластмасовий тазик. Ось конкретний випадок: Надя і Богдан. Що вона йому дає? Готує, пере, прибирає, спить із ним… Із кожним названим пунктом якась одежинка падає долі, така собі кісточка на рахівниці. Повне обслуговування він має, all inclusive. Духовні потреби? Про це не йдеться.

Що він їй дає? Шкарпетки одна за одною летять у купку шмаття. Нічого. Нічого? Ні-чо-го.

Що їй від нього потрібно?

Справді, від нього давно вже нічого не треба – аби не рухав.

Він довго над цим працював: тепер вона має на нього тотальну алергію. На його голос, ходу, спину, звички, одяг, запах і от на сперму – на все. На спогади, на майбутнє, на теперішнє. Умова задачки зрозуміла? Авжеж. Який із цього висновок? Яке буде рішення?..

– Надю! – гукає Тамара Федорівна. – Укол! Шоста година.

Коли в Тамари Федорівни стався інсульт, Богдан злякався, що залишиться сам-на-сам із бідою. Але скоро второпав: та ж навпаки! Отепер Надя буде надійно припнута до хати, бо хто-хто, а вона так не вчинить, не покине стару безпорадну жінку. І пустився берега. Штрикав іще дошкульніше. Навіть згадав і заходився закидати Наді за її перше кохання, насміхався. Це вже було занадто. Вона сама колись усе йому розповіла, з подробицями, як просив, – було з чого знущатися.

Кінчик ампули з хрустом відламується, сховавшись у жмутику вати. Голка поволі входить у скляне горлечко, набирає в шприц прозорої рідини. Надя робить усе автоматично, звичними рухами, навіть щось каже до Тамари Федорівни: «Поверніться, сьогодні в праву зробимо, на лівій суцільні синці…» А сама думає: хтось не зрозуміє проблеми – сварливий чоловік. Або сварлива жінка. Лише посвячені знають, як це нестерпно.

Галка розуміє, але реагує надто прямолінійно.

– Ти не здатна на вчинок! – закидає категорично. – Твоя проблема – невчинок! Ти нещасна! Усвідомлюєш це? Життя оминає тебе, ти лежачий камінь на його шляху. Чуєш? Твоя нездатність на вчинок, на дію робить тебе нещасною. Іди від нього!

– Куди? Просте запитання: куди?

– Та хоч до мене, – каже Галка. – Серйозно. Спочатку до мене, а далі буде видно.

Надя хитає головою: ні. Яке там до Галки! Куди? В її однокімнатну?

– Що ж робити? – запитує.

– Я б домовилася з ним, прагматично й цинічно, – каже Галка. – А як ні, то вбила би… Мій колись вхопився за кухонний ніж – і як рубане об стіл. А я теж за ніж – і до нього. Бачила б ти цей переляк! Вони хоробрі, коли поруч полохлива курка.

Надя йде додому, обминаючи калюжі, затулившись парасолькою від косих смуг сірого дощу. Давай так, каже собі й навіть губами ворушить (набула дивної звички розмовляти з собою). Якби від тебе залежало, що ти робила би задля власного задоволення? Роботу поміняла би? Ні, роботи не міняла б, я люблю свій музей, – відказує та, інша, яка має вибір. Тоді що? Тоді… вирощувала б орхідеї у вазонах. Богдан їх не любить, вони займають місце на підвіконні, не дають курити у вікні. Одна орхідея колись була, заважала Богданові… Гаразд, що ще? Узяла б собаку з притулку. Місцева газета мало не в кожному номері публікує знімки нічийних зайд, на передостанній шпальті. Але чоловік не любить ані собак, ані котів. Далі. Зробила би перестановку в квартирі, бо всі меблі незрушно стоять на раз і назавжди визначених місцях: забагато зайвого, замало простору. Так, добре. Далі. Готувала б салати, щодня їла б домашній сир. Однак мушу купувати м’ясо, насамперед м’ясо, неодмінно м’ясо, обіду без котлет чи відбивних чоловік не потерпить, усяку зеленину-городину вважає необов’язковими додатками до основної страви. А сир домашній – то для старих людей їжа. Отже, – каже вільна Надя до Наді невільної, – ти проживаєш чуже життя. Без квітів, без собаки, у незручній обстановці, серед зайвих речей, із немилою їжею. У тебе в твоєму домі що є твого? Навіть студентський фотоальбом і дитячі книжки – у мами на антресолях. Ти заплющуєш очі й затуляєш вуха, бо твій чоловік, наче в тій пісні, як не лає, то бурчить. Аби ж лише бубонів – було б не так спустошливо, як від його потреби принижувати словами.

А Богдан, чиє життя він проживає? Чи своє? Невже той сором’язливий хлопчина, у якого вона була закохана, мав урешті-решт перетворитися на гнівливого лихослова? Холодно, холодно з ним, а отже, мабуть, і йому з нею. Брак любові – от де основа нездоланного й вічного роздратування. Щира відповідь звучить саме так. Надя зважилася на неї, повторила вголос. Чуєш, сказала собі, зупинившись посеред калюжі, годі затуляти вуха й заплющувати очі! Немає любові! У поєднанні з нереалізованістю – це руйнівна суміш, вона, як сірчана кислота, вижирає все довкола.

Гріла руки, тримаючи горня шипшинового чаю, коли Богдан ввійшов у кухню. Він і собі налив чаю з термоса, мовчки сів потойбіч столу, як відвідувач кав’ярні підсідає до незнайомця, хіба що не запитав, чи тут вільно. Необережним рухом розсипав цукор. Його ложка дзеленчала й дзеленчала об скло. Нестерпний звук у тиші. Розгорнув цукерку, другу, посунув до Наді зібгані папірці, майже впритул до її горнятка, чимдалі від себе. Мов до сміттярки підіпхнув. Надя затримала погляд на пожмаканих обгортках, злегка нахилилася, наче хотіла прочитати назви. Підвелася й широким рухом збила зі столу все, що там було: папірці, цукерки, своє горнятко, його склянку з чаєм – і нічого не розбилося, лише позаливало підлогу. Богдан відсахнувся, витріщився на неї: здуріла?

– Господи, – сказала вона в стіну, не підвищуючи голосу. – Господи, розведи нас! Зроби, Господи, так, щоб ми не були разом, інакше я його вб’ю!

У Богдана жовна випнулися під вилицями, однак він швидко отямився, навіть наче зрадів – пожбурив у неї слова-каменюки.

Під Надиними долонями – гул високої хвилі, вона наближається, страшить віддаленим ревом. Щось нині буде. Поможи, Господи, дай сили, спаси і сохрани.

Пиячив цілий вечір сам-один, на телефонні дзвінки не відповідав, надудлився, мов кліщ. Важко прогепав коридором до кімнати, розбухлий, червоний, гримнув дверима – і за хвилину захропів. Переможна кантата лютого гарчання з віртуозними пасажами висвистування наповнювала оселю. Аж раптом злагоджений оркестр збився на какофонію, велична мелодія розхристалася, у неї вклинились лячні незнайомі звуки. Що там таке відбувається?

Не йди, наказує собі Надя. Не йди! Хай там що – не йди. Сам дасть собі раду. Від звуків за стіною плечі обкидає холодом. Немов дикий звір втрапив у пастку. Не йди, каже Надя до себе. Потім прийдеш.

Коли «потім»?

Зривається з місця. Штовхає двері.

Горілиць, у неприродній викрученій позі, наче хотів зробити гімнастичний місток, та не зумів. Обличчя синє. У розчахнутому роті кипить пекельний казан – та й захлинається, завмирає. Богдан не дихає. Надя кидається до чоловіка, але його не зрушити з місця, він зараз липкий обважнілий лантух, геть неповороткий. Зі стогоном перевертає це тіло, з рота виливається блювотиння їй на коліна, вона б’є його між лопаток, гамселить щосили. Він не дихає.

– Надю, що там?! – заходиться свекруха. – А-а-а, що-о?! Надю, що-о-о!!!!

Не дихає. Надя б’є його в спину, б’є і б’є. Нарешті Богданове тіло здригається, з нього вихлюпується фонтан смердючого місива. Розпатлана грива волосся, з рота й носа валить густа магма.

– А-кха! – Богдан хапає себе за горло, роззирається очманіло, очі мутні, боляче спирається об Надине коліно.

– Що… ти… Що ти, курва, робиш зі мною?!

Жовте око крокодила збільшується, розростається на всю стелю, незворушно спостерігає згори за тим, як Надя підводиться, як зникає за дверима ванної, знімає із себе загиджений одяг, стоїть під гарячими струменями душу, потім під крижаними, аж нарешті починає щось відчувати. Їй холодно. Перевдягається в махровий халат, входить до Тамари Федорівни. «Ви ж чуєте – уже все гаразд», – і під поновлені звуки хропіння за стіною ладить собі лежанку. Просто на підлозі в кухні. З того, що є, – з ганчір’яного хідника, ковдри, пледа. Очі сухі, губи стиснуті в нитку. Думки кубляться, облаштовуються в голові, в’ють гніздо навколо прийнятого рішення.

Видертися звідси. Видертися звідси, поки рішучість не згасла, а там буде видно. Що люди роблять у таких ситуаціях? У такій безвиході? Щось же вони роблять, знаходять якийсь вихід. Чи її історія – єдина й неповторна?

Хто там шукав няньку з вищою освітою, пропонуючи можливість жити в кімнатці при особняку? Хто набирав жінок-заробітчанок на сезонні роботи? Вона згодна на будь-що. Годі з неї цього всього. Що ж він – матері води не подасть? Не знайде когось робити їй уколи? З чого вона взяла, що без неї не обійдуться? Ще й як обійдуться.

Завтра. Важливий день чекає на неї завтра. Рятуйся, Надю, поки не пізно. Бо ще не пізно – хай там як.

Жовте око теж не спить, позирає з темряви. За стіною – храп, безжурний, розлогий. Вітер у кухонній вентиляції під стелею тихенько вторує ледь чутним виттям, підспівує бек-вокалом.

Гудки тривають і тривають. Це Галка.

– Алло, Надь, алло! – голос піднесений, аж дзвенить.

У Галки прохання. Їй незручно вантажити подругу ще й своїми проблемами, але… Чи зможе Надя поливати квіти у вазонах? Хоча би двічі на тиждень. Бо така несподіванка, сюрприз і все таке…

– Ми з малим і… кхе-кхе… сама знаєш, із ким… коротше, летимо в Туреччину на два тижні. Занесу тобі ключа, усе розповім… Сама зайдеш? Ще краще! Заходь, ми вдома. Надько, ти чого там?.. Регочеш чи плачеш?

Уже в Галки вдома, слухаючи розпашілу чи то від доброго вина, чи то від піднесення подружку, Надя зауважує, як та помітно помолодшала. Захоплена розповіддю про чоловіка з дівочою довірливою усмішкою, Галка не відразу й згадує, навіщо Надя прийшла. Показує, похопившись, як зачиняти вхідні двері: спочатку нижній замок, потім верхній. Відчиняти – навпаки.

– Не переплутай, – каже вона. – Сімнадцятого продиктуй за цим телефоном показники лічильників води.

– Галко, – озивається Надя, – можна, я в тебе поживу?

– Що?.. Як?.. Ні, правда?… Не може бути, – Галка доливає вина в келихи. – Живи! – вона ніби й не надто здивована. – Тоді так: завтра прийде газовий майстер, я викличу, а ти поки не користуйся лівою верхньою конфоркою. Запам’ятаєш?.. Я краще зніму ручку, щоб ти не ввімкнула випадково. Та-а-ак. Що ще? Нічого, усе добре, – обіймає Надю. – Не бійся. Щось придумаємо.

Першу ніч Надя лежить без сну, дослухається до звуків чужого помешкання. Труби гудуть не так, і ліфт гуркотить інакше, лише ліве око крокодила звично блимає з темряви. Ні за чим вона не шкодує, тільки у вухах голос Тамари Федорівни, наче та її кличе…

З Богданом поговорила по мобілці, продиктувала йому номери телефонів, куди треба звернутися, щоб до матері приходили із соцзахисту, дала номер медсестри з сусіднього будинку. Він відповідав їй трохи розгублено й неуважно. Вона очікувала грубощів – їх не було, він перепитував цифри, у нього не писала ручка. «І от що, – згадав. – Де ти сховала сіль?»

Ніби вперше, відсторонено й уважно, Надя розглядала себе у великому дзеркалі на дверцятах шафи-купе. Одяг лежав під ногами. Шалена думка обпекла: якби вона побачила це тіло, скажімо, без голови, то й не знала би, що воно – її. Отак уважно вона ніколи себе не оглядала, від маківки до п’ят, у яскравому освітленні, переконана, що ніхто її за цим не застане. Зараз її тіло дозволяло себе роздивитися, показувалося зусібіч: шия, плечі, спина, сідниці, груди, якісь замалі груди, не знати, чи гарні, радше, ні. Живіт і заріст між ногами, волосся несподівано світле, і ноги, трохи повняві, наче й нічогенькі такі, а може, і ні… Хіба про себе саму складеш об’єктивну думку? Про власне тіло?

– Ви з ЖЕКу? – запитала вона в газівника.

– Ні, – сказав він, – я просто майстер, приватний, ви мене не пам’ятаєте?

І вона згадала його. Він був у неї кілька тижнів тому, коли в кухні газом відгонило, Галка їй тоді допомогла, викликала фахівця.

– Не переймайтеся, я за свою роботу відповідаю, – сказав він.

Надя зателефонувала в музей: мовляв, буду пізніше. Ну так, вона сміялася з його жартів, а він кидав на неї особливі погляди й опускав очі, так дивився на неї, як тоді, у неї в кухні, але минулого разу вона цього не помічала, а тепер зауважила. Вона йому подобалася. Ні, не заохочувала його своїм сміхом, їй справді було весело. А коли, закінчивши й помивши руки, він зустрівся з нею очима, беручи від неї рушник, вона не відпустила його погляду, ковзнула долонею від його пальців вгору, під картату сорочку, під закочений на лікті рукав, і чоловік напружився, дав собі кілька секунд – переконатися в тому, що він справді відчуває на собі руки цієї жінки, і лише по тому притягнув її до себе й зашепотів жаркі безглузді слова.

Те, що було далі, оглушило й засліпило її. З-під гарячої навали відчуттів вона випірнула лише на мить, почувши чийсь наче схлип чи протяжний стогін. Власний. Вона ридала, налякавши свого єдиного в житті коханця, а той гладив її плечі, не розуміючи, чому плаче ця жінка, чому вона так плаче, якщо сама недвозначно дала зрозуміти, чого хоче.

Не мала що йому сказати. Вона ніколи навіть не пробувала дізнатися, що воно таке, про що торочить Галка; не відгукувалася на залицяння й погляди, сповнені зацікавлення, не переходила межі, яку сама собі накреслила. А це все, виявляється, не вигадки, не жіночі побрехеньки, це правда, воно існує. Тим часом як вона сама – сама! – прирекла себе на двадцять років життя з чоловіком, який ніколи не давав їй того, що цей незнайомець, якого вона бачила вдруге й востаннє.

Тепер вона знала відповідь на запитання: чому? Чому Богдан так буденно, так запекло знущався з неї? Він був неспроможний викликати цей вибух, землетрус, цунамі. Або був переконаний, що це вона неспроможна на відгук. Звісно, він знав, він, певно, мав із чим порівняти. І от нарешті в нього є підстави сказати те, що казав уже не раз про «зрадливу бабську сутність». Але Наді вже байдужі його слова.

Дядько в майстерні на неї навіть не глянув. Схилився, вислухавши прохання, над підмізинним пальцем її правої руки.

– Що ж ви себе до такого довели? Тепер хіба надфілем.

– Чим?

Мовчки показав трикутну вузьку пилку.

– То що, ріжемо? – поправив на носі розгойдані окуляри й нарешті підвів погляд. – Тримайте руку нерухомо.

Гострий інструмент, схожий на пилку для нігтів, здавалося, не зможе вчасно зупинитися. Та він не завдав їй болю, перстень розкрився й відпустив палець на волю.

– Точно на лом здаєте? Камінь можу вам віддати, нам камінь не потрібен, тільки метал.

Дядько підколупнув, натиснув – жовто око з чорною зіницею вистрілило в стіну й відскочило вбік із сухим коротким дзенькотом. Залетіло кудись під тумбу. Майстер, крехчучи, нахилився.

– Не шукайте, він мені не потрібен.

Надя потерла палець. Ця борозна, звісно, залишиться шрамом назавжди.

Звідкись із запилюженого кута кімнати, куди не сягають ні сонячний промінь, ні погляд, ні віник, ні ганчірка, дивилося в темряву ліве око крокодила. Вело жінку сходами з майстерні, тротуаром до світлофора, пішохідною «зеброю»…

P. S. Через рік Богдан одружився із секретаркою спілки, старою дівою, яка років десять подавала йому виразні сигнали небайдужості. Він видав книжку малої прози і страждав, бо ніхто її не помітив, ані словом не відгукнувся – ні добрим, ні злим. З’явилася тільки пафосна рецензія від курвого сина Марчака, яку вони писали разом.

Дружина виявилася крикливою й вимогливою, але Богдан із цим мирився, усе-таки це краще, аніж зверхнє мовчання Наді, він знав, що зверхнє, завжди відчував, ніхто не переконав би його у зворотному. Тамара Федорівна переважно лежала в лікарні, там у Марчака невістка працює, він допомагав прилаштувати стареньку й перевести в реабілітаційний центр. Трохи вдома – і знову в лікарню.

Галка вийшла заміж, живуть із сином в чоловіковому особняку за містом. У Галки нове захоплення – вічнозелені рослини, висаджує їх на колишньому городі вигадливими композиціями: ялівець, пахісандру, самшит, магонію…

У Галчиній квартирі живе Надя. Орхідеї на підвіконні, здебільшого білі, та є й рожеві, про які вона завжди мріяла. Перспективи з житлом наразі жодної. А от у музеї зміни: Надя очолила відділ західноєвропейського мистецтва, незабаром поїде на конференцію у Відень. Закордонний паспорт отримала, мову підтягує вже кілька місяців, тричі на тиждень ходить на курси німецької. Уже навчилася непогано розповісти про Йозефа Ґрассі та Мартіно Альтомонте. Щодо особистого життя – у пошуках. І шукатиме, аж поки знайде, принаймні намагатиметься. Сорок років – лиш екватор життя, як каже один новий знайомий, він своє сорокаріччя відзначив років із двадцять тому. Цікавий такий дядько. Вони сидять поруч на заняттях з німецької.

Повертаючись до Матроської Тиші

Тобі йшлося про те, аби за будь-яку ціну потрапити в лікарню. Хай там що опинитись у цій неприступній фортеці, засипаній снігом, накритій низькими хмарами; проникнути за її грубі замкові мури, заґратовані вікна, замкнені двері. За… за… за… – усередину, аби бути разом.

Хіба невидимкою стати – інакше ніяк.

Головний вхід давно й надійно неприступний, нездоланний, а до бокового – витоптана стежка в снігу, і там при вході, за масивними рипучими дверима на тугій пружині, у кімнаті під високим склепінням тривав прийом. Молоденька, енергійна лікарка гортала історії хвороби, оглядала дітей, вимагала від татів та мам стислих відповідей на конкретні запитання, і ті справді говорили коротко, бо до того спонукала манера спілкування беземоційної медпрацівниці. Діти поводилися, на диво, чемно; навіть у коридорі говорили пошепки, тулилися до батьків, ті тупцювали в черзі, розглядаючи малюнок на витертих пощерблених кахлях. Хтось обізнаний ділився знаннями про внутрішні правила цього особливого закладу, оповідача обступали, ловили кожне слово.

А правила були такі. Відвідини заборонені. Якщо дитині призначать курс лікування – а це щонайменше – на місяць, то все, прощайтеся, зціпивши зуби, на увесь термін; бреши, що хочеш, обіцяй, що можеш, бо незворушна медсестра візьме твоє дитя за руку, проведе до старого ліфта з крихітним ілюмінатором у металевих дверях, малеча обернеться, кинувши розгублений погляд, – і зникне в череві заґратованого батискафа. Чекати й чекати від тої миті далекої виписки, катуляти в думках примарну ідею: хоч би одним оком глянути, що там, у тому відділенні, робиться, які палати, які ліжка, як тих дітей лікують, чим годують, чи тепло їм і хто там ходить біля них. Але батькам сказали: чекати.

Батьки згодні на все. Чекати так чекати.

Лікарняний корпус ховався за високим парканом на вулиці із назвою Матроська Тиша, поблизу відомої тюрми, у столиці вже неіснуючої держави. У цей медичний центр привозили дітей з усіх усюд, лікарі безжально й прямо називали діагнози. Це була хороша клініка, лікування допомагало багатьом, бодай на певний час, а жорсткі правила диктувала сувора, як зима за вікном, необхідність: найменша інфекція могла наробити непоправної біди, звести всі зусилля нанівець. Тому дітей ув’язнювали у відділенні, ізолювавши від зовнішнього світу. За особливої необхідності можна було зателефонувати з єдиного доступного телефону.

Тобі невимовно пощастило. Ти почула уривок розмови: мама хворої дівчинки мусила негайно повертатися додому, у Білорусію, невідомо, як надовго, а без санітарки у відділенні – ніяк; це ще відчутніше, аніж без лікаря. І поки ти зіставляла уривки інформації (мама дитини – вона ж санітарка?), жінка в білому халаті, коротко глянувши тобі в обличчя й оцінивши твої можливості бозна за якими показниками, запропонувала: є можливість попрацювати санітаркою всі ті тижні, що донька проходитиме курс лікування. Спати в ординаторській на кушетці, їсти разом з дітьми, купати їх, роботи багато, без оплати, до малої можна заходити двічі на день, випробувальний термін – доба. Погоджуєшся?

Ти ледве стримала щасливу усмішку.

У старий ліфт ви увійшли разом із донькою, тримаючись за руки. Їй щойно виповнилося п’ять років, на неї чекав тривалий курс лікування інгаляціями; ти сподівалася, що до Нового року вас випишуть.

* * *

У багатьох дітей з горла, з улоговинки між ключицями, стирчали трубочки. Трималися на пластмасових закріплювачах та бинтах. Діти вмикали голос, як механічні ляльки, затиснувши пальцем отвір, наче торкалися ґудзика: повітря на видиху обминало щілину в трубочці, потрапляло на голосові зв’язки й виходило зі словами. Голоси сипіли, наче застуджені. Без цих трубочок діти задихнулися б. Причини для введення трубочок у трахею були різні, результат – один. У багатьох через перенесену трахеотомію, через тривалу присутність канюлі в трахеї відбулися незворотні зміни, лише операція могла повернути здатність дихати вільно. Та й вона допомагала далеко не всім.

Ти завзято стала до роботи, мила підлогу у великому коридорі, в їдальні, у палатах, допомагала роздавати їжу та годувати найменших. Першого дня найважчим з обов’язків видалося миття дітей під душем. Діти тримали пальчики на трахеотомічних трубках – затуляли вхід у гортань від води. Одна дівчинка закашлялася так, що тобі випало мило з рук, ти кинулася було по лікаря, але маленька розумничка, років семи на вигляд, помахала рукою: не треба, зараз усе буде добре. І справді за кілька хвилин вона слухняно відкидала голову, даючи розчісувати своє довге русяве волосся, наче нічого надзвичайного з нею щойно не трапилося.

Відпустку оформила по телефону, начальство пішло назустріч, повіривши, ніби від того дозволу чи заборони залежало, залишишся ти в лікарні або ні.

Перша ніч починалася, як дитячий страшний сон. Санітарка Люся завезла тебе поверхом нижче, випустила з ліфта в темний лункий простір із замкненими дверима операційних та маніпуляційних, показала, де світло вмикається, де закуток із дерматиновою кушеткою, – і металева клітка проскреготала вгору, залишивши тебе саму. Ніколи було по-справжньому злякатися: утома затягла в глибокий сон. Через кілька ночей ти почула, як у темряві коридору хтось ходить. На порожньому поверсі, крім тебе, нікого не було, вихід до парадних сходів під надійною клямкою, ти сама двічі мила ті сходи невідомо для чого, адже смітити там не було кому, і щоразу замикала той хід. Ключ від нього тримала сестра-хазяйка. Звідси, з цього поверху, вибратися можна було лише ліфтом, але він стояв десь вище, човном на припоні до ранку. Нічні кроки залишилися загадкою без розгадки. Можливо, це був привид старої лікарні?

З Анею ти познайомилася, коли тримала в одній руці відро з водою, а в іншій – швабру. Зайшла в порожню палату на вісім ліжок – прибирати. Дітей забрали на процедури, та не усіх, на ліжку сиділа дівчинка, зовсім крихітна. Вона була не в гуморі, скривилася й заплакала. Ще б не злякатися, коли раптом незнайома тітка з патиком та сірою шматою порушила її самотність!

Швабра повільно поповзла підлогою, залишаючи довгий вологий слід. «Морський катер рухається до острова. Утомлений мотор пчихає та покашлює, кхе-кхе». Дівчинка замовкла.

«Наближаюся до острова Матроська Тиша, – знову сказала ти. – Бачу людину на острові. Це, мабуть, один з тих матросів, що врятувалися після кораблетрощі… Зовсім юний матрос. Юнга! Зараз підійду поближче… Це дівчинка! Увага, маленька дівчинка!»

Швабра ковзнула під ліжко. Дівчинка не зводила очей з рухливої шмати на довгому патику.

«Обстежую грот біля берега, – доповідала ти комусь. – Чисто!.. Тут теж чисто! Обстежую акваторію довкола острова…»

Мала перехилилася, заглядаючи під ліжко, і знову заплакала. Тоді ти відставила швабру, помила руки – кран та раковина були в палаті – і сіла до малої. Вона відразу притулилася, і причина сліз стала зрозумілою. Під вільну фланелеву кофтинку хтось вдягнув на неї замалу нижню сорочечку, вузькі рукави перетиснули пухкенькі плечі. Дівчинці було боляче, а сказати вона про це не могла, бо ще не вміла говорити, лише вчилася.

Її майже ніхто не розумів, і ти спочатку теж губилася в дитячому ґелґотанні, із якого виокремлювалися наразі лише два слова: «Аня» та «мама». Мамою вона почала тебе називати майже відразу. Це сталося само собою, бо ти була її випадковою рятівницею, звільнила її від болю. Аня ходила за тобою хвостиком, не зводила з тебе променистих очей, наче ти не порохи витирала, а змахувала чарівною паличкою. Навіть коли прибирала в туалеті, вона трималася поруч, відганяй не відганяй. Ти йшла в сусідній корпус з якимсь завданням – а це було не менше як на півгодини, – Аня сідала біля ліфта навпочіпки, тулилася спиною до стіни. Вона мала дивовижну здатність чекати.

«Твоя Анька на тебе чекає!» – попереджали ще в ліфті. Виходила – і мала переможно викидала вгору руки: «Мама пийся!» – «Мама прийшла!»

Увечері, по роботі, ти читала дітям книжки – у спільному коридорі, біля вікна. Або вигадувала казки. Про врятованих після морської бурі матросів та острів Матроської Тиші. Про північну крижану кімнату з прозорими стінами й про дівчинку, що вміла витинати сніжинки. Діти стояли й сиділи навколо, іноді старші приходили послухати, влаштовувалися на низькому підвіконні – вірменка Ануш, спокійна й розважлива, як доросла, непосидючі хлопці-підлітки, один з Харкова, другий з Донецька. Обидві твої доньки на правах найближчих родичок ділили між собою кращі місця: спиралися на твої коліна, на ліве й на праве. І так, щоб ти не бачила, спопеляли одна одну поглядами суперниць, штурхаючися ліктями в боротьбі за територію, і часом копалися капцями. Менша не поступалася старшій у запеклому протистоянні.

Десь є той грубий зошит, у якому ти малювала олівцем та кульковою ручкою дітей відділення. Де той зошит? Малювала з одного підходу й не соромилася поглядів глядачів. Діти обступали, дивилася під руку. Іноді підбивали випадковим рухом, пізнавали одне одного, вигукували: «Це Віталька!» Віталька задоволено усміхався: «А це Ануш!» Чотирнадцятирічна дівчина прикривала очі довгими чорними віями: так, це я. Мешканці відділення на тих портретах були як у житті. Навіть трубочки були позначені, але невиразно, натяком, як тимчасова деталь. Ти так і не позбавилася страху, що через ті трубочки може статися якась прикрість, надто коли діти починали борюкатися, шарпали одне одного та бавилися в лови. А дуріли вони часом так, наче ніщо їм не заважало, не обмежувало їхніх можливостей. Вони давали собі раду з тими пристроями у ямці між ключицями, навіть примудрялися реготати та гукати одне до одного, умикаючи голос. Але часом їх можна було побачити біля вікна, з дорослим поглядом у недоступну, засипану снігом зиму.

Що ближче день виписки, то більше ти думала про «свою Аньку». Давно вже знала, що за чотири місяці, поки вона в лікарні, її мама – тобі докладно переказали чутки та плітки – самотня жінка, вчителька з Казахстану, жодного разу не далася чути, пропала, наче камінь у воду. Аню тримали у відділенні всупереч правилам, їй належало тепер бути вдома або в дитячому будинку. І ти якогось дня упевнилась у думці, що без цієї малої звідси не підеш.

На тебе вдома чекала невідомість, повний розвал в особистому житті та необхідність прийняти важливе рішення. Задавнені проблеми лише відпустили на кілька тижнів, вони чекали твого повернення, як вірна Анька під ліфтом. Але ти вже знала, чого хочеш бодай у цих стосунках, з цією маленькою дівчинкою, про існування якої нещодавно навіть не підозрювала: ти не залишиш її в лікарні, забереш з собою.

Розпитувала, з чого в таких випадках починають, куди треба звертатися, які документи оформлювати. І подумки добирала слова, якими маєш пояснити це рішення вдома.

Анька все більше починала говорити, але ще невиразно. Багато що ти розуміла, ще й перекладала іншим з її дитячої мови. Але далеко не все. Заскладне як для неї «матьося-тіняня». Яка Матьося? Яка няня? «Матрьошка» – вчувалося москвичці Валі. Їй було вже добре під шістдесят, вона вправно роздавала суп алюмінієвим ополоником на гнутому держаку, ти допомагала їй мити посуд, слухаючи історії з її життя. Вона, ще маленькою, потрапила з мамою в тюрму неподалік, вони так і називали її за назвою вулиці – Матроська Тиша, наче це була назва в’язниці. Вона була донькою ворога народу, дивом вижила в тій м’ясорубці… Батька реабілітували посмертно. Про такі речі тоді вже говорили відкрито, до розвалу Союзу залишалися лічені місяці.

Дівчинка й тут, у роздаточній, крутилася поруч або малювала в їдальні на звільненому від тарілок столі. А старша твоя бавилася з ровесницями в палаті. Вона була впевнена в тобі.

Аж от якогось дня ти пішла в сусідній корпус за бігсами – це була одна з твоїх функцій, приносити в маніпуляційне відділення ті круглі металеві стерилізатори з інструментами. Анька, як завжди, сиділа біля ліфта, спершися до стінки, долоні під щоками. Готова чекати хоч до ночі. Повертаєшся – а її немає. Уперше за весь час не бачиш Аньки біля ліфта. Але й затрималася тоді, як ніколи, не менше години була відсутня. Де ж дівчинка? «За нею мама приїхала». Серце застрягло в горлі, не прокашлятися. «Забрала?» – «Забрала».

Валя розказала, як це сталося. Сказали: збирайся, Аню, мама приїхала. Вона й підскочила радісна, залишила свій пост під ліфтом. Поскидали в пакет якусь там одежину, майже все в неї було лікарняне. Вона вибігла з ліфта на першому поверсі – і стала наче вкопана. Де ж мама?

Нікого в коридорі, окрім тої жінки.

Анька на неї сторожко дивиться, набурмосилася. А жінка до неї: «Анютка!» – і мала згадала, кинулася назустріч: «Мама!»

Щось відвело тебе від того, аби стати свідком тієї зустрічі.

Ви з Анькою навіть не попрощалися, ти навіть не дивилася їй услід. Ходила до вечора наче у воду опущена, уникаючи розмов та все більше усвідомлюючи, що все вийшло на краще. Що трапилося з мамою Ані, чому вона так довго не давалася чути, залишилося таємницею, вона не вважала за потрібне нікому нічого пояснювати.

* * *

У перші роки після повернення з тієї лікарні ти раз у раз знаходила в поштовій скриньці повідомлення зі знайомою зворотною адресою: це були запрошення на обстеження. Лікарі, що писали наукові роботи на цю тему, прагнули оглянути маленьку пацієнтку, звільнену від рецидивів. Але ти відповідала ввічливими листами-відмовами. Внутрішнє відчуття переросло в переконання – не варто їхати, не треба експериментів, усе й надалі буде добре. Досить з вас було того всього. Ти подумки казала: «Слава Богу».

Лише з роками, згадуючи Аню, ти раптом зрозуміла: а може, зустріч з нею була не випадковою? Може, ти мала пережити ту любов і ту готовність відповідати за життя дитини, не народженої тобою, не однієї з тобою крові? Дитини, про яку майже нічого не знала, але була певна, що не залишиш її в лікарні. І коли питання постало в усій своїй незворотній простоті, ти щиро й відверто сказала собі й світу: «Так». І тоді все змінилося, лише після цього правдивого «так» все склалося по-іншому: до Ані приїхала мама, а від твоєї доньки відступила хвороба.

А може, нічого в цій історії взаємопов’язаного немає, а лише випадковий збіг обставин та подій, як завжди, коли відбувається щось важливе з нашими почуттями. Одне безсумнівно: відтоді ти знаєш, що можна всією душею любити чужу дитину.

Ти знала, що Аня не залишиться на Новий рік та Різдво в лікарні. Так воно й сталося. Лише сталося по-іншому: вона пішла своєю дорогою, а ви з донькою – своєю. Після її від’їзду ви затрималися у відділенні недовго. У якийсь з тих днів, коли москвичка Валя нагадала тобі: «Матьося-тіняня», тебе раптом осяяло: «Матроська Тишина» – Матроська Тиша! Ось що вона говорила. Чула ваші розмови з Валею, слухала твої казки, ось і повторювала цю назву. Але те, що для Валі означало тюрму та жах з дитинства, для малої Ані було казкою про острів порятунку та спокою.

Ти не знаєш, де зараз Аня і що з нею, ніколи й не намагалася дізнатися. Вона тепер доросла молода жінка. Якби почула ті два слова, вони б їй нічого не сказали. Матроська Тиша – і що з того?.. Про ті кілька місяців зі свого життя вона й поготів забула. Півтора року було дівчинці. Хто себе пам’ятає в такому віці? Їй і на думку не спало б, якби трапилася на очі ця історія, що це – про неї, про клаптик її життя в лікарні, на вулиці з особливою назвою. У чужомі місті.

Тоді навколо було тихо-тихо, біло-біло, як після великого шторму, усі шуми міста губилися у високих снігах, а до Нового року та Різдва залишалося лише кілька днів.

Брат

Бадьорий голос із кухні:

– На сніданок – швидкісний омлет! Знаєш, хто в нас найкращий виготовлювач омлетів?.. Угадай!

Малий не чує батька, завмер перед телевізором, колготки в руках – звик одягатися під мультфільми. «Стара відьмо, де ти сховалася? Виходь!» – погрожує писклявий голос з екрана.

– Зошити зібрав? – тато на порозі, фартух у руці.

– Зараз… – неохоче озивається малий.

– Негайно й вже, бо вимкну телевізора!

Хлопчик ще сидить деякий час набурмосений, зітхає й плентається збирати зошити.

– Завдання! – згадує він раптом. – Тату, завдання! Я забув виконати завдання!

– Ти ж казав, нічого не задавали! – тато знову поруч, мне фартух у руці, іншою гортає зошит, схожий на тоненький підручник з таблицями, схемами та малюнками. – Та-ак. Отже… Читаєш слова, викреслюєш усі літери «У», зрозумів? Слово, що утворилося, записуєш у вільні клітинки, от сюди, бачиш? Поїхали! Хто скоріше впорається – ти зі своїм завданням чи я з омлетом? Час пішов!

Із кухні заносить горілим.

– От дідько! – зривається з місця.

– Тату! Що таке СУУ— ЕС-ТРУ-А? – лунає йому навздогін.

Малий гризе кулькову ручку, пошепки повторює незнайоме слово. Що ж це таке?

У кухні щось з гуркотом падає на підлогу в супроводі батькового нерозбірливого бурмотіння.

– Повикидай до дідька всі «У»! – уже в увесь голос гукає він.

– Ага, – зрозумів малий, – так би й сказав, – і старанно повикреслював зайві літери.

«СЕСТРА», – вписав у рядочок з шести порожніх клітинок.

– А в мене брат, – сказав до себе.

Чотири слова: «СЕСТРА», «ВЕСЕЛКА», «ХЛІБ», «КНИЖКА». Усе! Зошит в течку – уроки зроблено!

А в кухні натомість справи не просуваються. Малий зрозумів це з порогу. Тато тримав у руках пательню, накрутивши собі на руку фартуха, – розділив виделкою омлет навпіл, підозріло приглядаючись до двох половинок.

– Сирий. Не пропікся. То підгорів, то не пропікся… – другий варіант швидкісного омлету летить у відро зі сміттям. – Слухай, а ти впевнений, що хочеш омлету?

– Ні, я не хочу омлету. Я хочу цукерок і канапку з сиром.

– То для чого всі ці тортури! – зрадів тато. – Вдаримо по канапках, бо щось з тими яйцями не те, сам бачиш. Якісь вони неправильні.

Тато одягався, не припиняючи розмовляти по мобілці. Малий спостерігав, як він просовує руки в рукави сорочки, зав’язує краватку, і все це – не випускаючи з рук телефона, перекладаючи його з долоні в долоню. Затискав його між плечем та вухом, защібаючи ремінь. Із гудзиками дав собі раду, поклавши телефона на стіл, – говорив, нахилившись, бо обидві руки були зайняті.

– Обов’язково на великому екрані! Обов’язково! Вона знає, вона вже робила цю презентацію, нагадай лише, щоб не забула наприкінці зібрати заповнені анкети. То все? До зв’язку? Чого сидиш?

Остання репліка призначалась малому, у того процес одягання зупинився на стадії штанів і светра.

– Так! – голос тата завібрував загрозливими нотками. – Куртку! Бігом! Хлопові п’ять років, а шнурівки дотепер сам не зав’язує, чекає на допомогу.

Малий ледве встиг підвести голову, інакше б кусюча блискавка точно вхопила його за підборіддя.

– Тату, – рішуче мовив він. – Я не хочу цієї футболки.

Задзвонив телефон.

– Я зараз не знаю, що зроблю! – схопився за голову старший. – І ти пошкодуєш, що довів мене до цього. Жодних мені тут вибриків! Взувайся негайно!

А в мобілку:

– Дякую… Дякую… Їдемо кров здавати. Ні, усе гаразд, це не для неї… Там такі правила – треба здати кров. Добре… Добре… Закину малого до школи, а тоді по візочок… Ми тут трохи спізнюємося. Вибач. Ну бувай. Ти ще не взувся? Та що ти виробляєш врешті-решт?

Малий уже встиг скинути з себе куртку, та батько рвучко натягнув її на сина.

– Не хочу футболку з покемонами! – зарюмсав малий. – Жодних покемонів!

– Припини видурюватися.

– Хочу з «Формулою-1»!

– Не можна було раніше сказати? Яка різниця – покемони, непокемони?..

– Велика різниця, я їх не хочу! – уже вголос плакав малий.

– Я сказав ні!

– Нещадний ти якийсь сьогодні, – сльози горошком котилися по щоках малюка.

Чоловік різко видихнув – так, спокійно! – смикнув блискавку на своїй куртці, вона застрягла, ні туди ні сюди, роздратовано стягнув через голову, скинув під ноги малому, той відразу й замовк, не зводячи очей з батька, що рушив до кімнати, не визуваючися.

– Яку футболку? – гукнув звідти. – Іди сюди, яку футболку, кажи швидко! Ні фіга вже нікуди не встигаємо.

– Зараз, – малий обтер сльози, вмить скинув із себе і светра, і футболку. – Покемони, – мовив втішено, – для маленьких.

– Вітаю! – гукнула консьєржка навздогін двом чоловікам – великому та малому.

– Дякуємо! – відповів тато, відчиняючи двері під’їзду.

– Дякую, – озвався малий, проходячи в нього під рукою.

А тоді, уже на задньому сидінні автівки, слухняно вичікавши, поки батько защібнув на ньому ремінь безпеки, запропонував:

– Постав «Скорпіонс»!

– «Скорпіонс» йому. Ми через твої вибрики вже спізнилися. Зараз приїдемо, а нам: «Привіт, дуркецали, забір крові закінчено! У гальманутих кров не беремо!»

Малий замовк. А через кілька хвилин – домігся-таки свого – його голос вже перекрикував динаміки:

– Хір ай ем! Рок ю лайк е х’юрікейн!!!

Нескінченний потік машин на проспекті, широкий, у кілька рядів. Лискучі спини гігантських диких тварин. Похилені голови, нетерпляче вуркотіння. Стадо оскаженілих від спраги бегемотів суне до річки, їх шмагає, підганяє гаряча музика, невтомний голос Клауса Майне. Зараз, зараз буде прохолодна глибочінь, зараз можна буде зануритися в неї по саму маківку…

– Ще раз, – командує малий, зачувши фінальні акорди. Зрештою, бегемоти ще не дісталися порятунку.

– Я хочу послухати наступну. Почекай, – присаджує його батько.

– Чого ти такий? – кліпає очима малий. – Давай ще раз «Хір ай ем».

– Ти звик, аби все було по-твоєму, – автівка повертає в бічну вулицю. – А так в житті не буває, аби завжди було лише по-твоєму. Треба й з іншими рахуватися. Брат трохи підросте, і якщо буде на тебе подібний, то ти зрозумієш, як воно, коли хтось видурюється поруч. Ото як почне капризувати: не хочу блакитного памперса! Хочу зеленого!

Хлопчик ледве стримує усмішку, стискаючи губи, кусаючи нижню, щоб не розреготатися, бо тато дуркує вдавано-дитячим голосом:

– А-а-а!!! Ці малюнки на памперсі мені не подобаються! Не хочу качечку, хочу літака! Дайте памперс з літаком, інакше я за себе не відповідаю! Тільки з літаком!

– Або з міжпланетною станцією! – задоволено докидає малий.

…У лікарняному вестибюлі – висока жінка за стійкою. Блакитний халат, блакитне волосся, обличчя Стервелли з «Далматинців».

Малюк непомітно ховає за спину свою книжку, яка живе на задньому сидінні татового авто.

– Усі в бахилах? – Стервелла прискіпливо оглядає чоловіків.

Кросівки малого повністю ховаються в тонких блакитних мішечках, таких як у тата, як в усіх.

Жінка виходить з-за своєї стійки. Махнувши рукою, кличе чоловіків за собою. Усі мовчки сунуть за стукотом її підборів, глухо човгають лікарняними коридорами та сходами. Таємничий чоловічий похід назустріч невідомому. Усі в однаковому взутті, як воїни повітря.

– Ти взяв мені воїнів повітря? – малий смикає тата за руку.

– Хіба ти просив? – повертає голову тато. – Твої іграшки, бери собі сам, що треба.

Під високими білими дверима в кінці коридору – зупинка. Жінка з блакитним волоссям передає своє військо іншій – та сидить за столом, схилившись над грубим зошитом. Єдине крісло з подертими бильцями дістається малюкові. Він закидає ногу на ногу й, розгорнувши на колінах книжку про динозаврів, ще якийсь час милується своїм космічним взуттям. Як в усіх дорослих у цьому коридорі. Чоловіки один за другим підходять до жінки, вона, не підводячи очей, щось запитує, записує відповіді. Щоразу, коли високі двері відчиняються: «Наступний!», малий відривається від книжки й намагається зазирнути в потаємну кімнату, але нічого не встигає роздивитись, окрім двох жінок у білому, – надто швидко хтось виходить із забинтованою в лікті рукою, надто швидко заходить хтось інший.

– Хлопчику, хочеш печива?

На столі перед жінкою – таця з печивом та яблуками.

– Бери, хлопчику, бери!

Малий не наважується відмовити добрій жінці, бере яблуко й два печива.

– Такий маленький, а вже читаєш, – дивується вона.

– Я до школи ходжу, – повідомляє малий.

– До школи? – намальовані брови злітають угору, жінка оглядається на тата: невже?

– У центр раннього розвитку він ходить, – пояснює той.

Печиво та яблуко притримують своєю вагою сторінку з птеродактилем, коли малий чує своє прізвище й татове: «Я!» Провівши батька очима, робить вигляд, що розглядає крила птеродактиля, насправді ж прислухається до звуків за зачиненими дверима. Що йому там роблять?

– Любиш динозаврів? – запитує жінка.

– Люблю, – погляд на неї. – А ви? Який ваш улюблений динозавр?

Жінка знизує плечима.

– Я їх, дитинко, не те що не люблю, але не дуже на них розуміюся. А у тебе які улюблені?

– Трицератопси.

– Ага. Це такі з маленькими головами на довгих шиях?

– Ні, це диплодоки, а трицератопси на носорогів подібні – із рогами та каптуром навколо голови.

– Щоб від ворогів захищатися?

– Від ворогів найкраще захищається еоплоцефал, зараз я вам його покажу, – малий зсуває яблуко з печивом собі на коліна, гортає сторінки: – У нього на кінчику хвоста – булава і вся спина в шипах. Ось він.

– Як ти ці назви запам’ятав? – дивується жінка.

– Просто вони мені подобаються. Динозаврів колись дуже багато було, то їх усіх поділили на групи, щоб легше класифікувати. Тероподи – це такі хижаки на двох ногах з маленькими ручками. Вони ходять, нахиляючись, під кущами та каменями шукають поживу.

Увесь коридор прислухається до розповіді малого.

– Зауроподи, – далі веде він, – дуже великі, але їх боятися не варто, вони травоїдні. Диплодок, наприклад, це теж зауропод.

Жінка мовчки дивиться на хлопчика.

Його надихає загальна увага, він провадить своє, почуваючись інструктором, що готує дослідницьку групу до експедиції:

– Орнітоподи – теж травоїдні, але вони менші від зауроподів. Ходять на двох ногах, як хижаки. Ігуанодон – знаєте такого? Дуже швидко пересувається. Великі пальці тримає ось так, – малий стискає кулаки, відстовбурчує великі пальці: – Спокійно, мовляв, я нікого не їм. Він, щоб ви знали, цілковито безпечний.

Чоловіки під дверима підсміюються, хитають головами, перезираються. Малий ще більше входить у смак.

– Рогаті цератопси – оце динозаври! Найкращі з них – трицератопси, я вам казав. Класні бійці. Каптури роздмухають, роги наставлять – і вперед. Але вони травоїдні, не хижаки, зауважте!

Тут вже чоловіки починають сміятися, під’юджувати оповідача:

– Вас цього вчать у центрі раннього розвитку?

– Та ні… У нас там логіка, читання, математика… І танці. Ще англійська.

Риплять двері, тато виходить – лікоть забинтований. Він забирає з розбитої шафки в комірчині свою та малого куртки. Надворі обмацує кишені, шукаючи телефон.

– Здали кров, – каже він у мобілку. – Ми під вікном!

Показує малому на вікно другого поверху:

– Он там мама. Дивися туди.

Мамине обличчя у вікні, однією рукою вона притримує на грудях халат, другою притискає до вуха телефон.

Малому чути її голос у татовій мобілці:

– Бахили! – сміється мама. – Чому ви в бахилах?

Обидва опускають очі долу – справді, у бахилах.

Тато зісмикує з ніг блакитні мішечки, сідає навпочіпки перед малим, озирається: де тут смітник?

– А шапка де? – мамин голос.

Малюк тягнеться рукою до голови.

– Де твоя шапка? – запитує тато.

– Не знаю, – дивується син. – Мені в рукаві щось тисне.

Тато витягує йому з рукава шапку, надіває на малого.

Із мобілки – сміх.

– Ото залиши вас без нагляду. Почекайте, зараз вам когось покажу.

Чоловіки – дорослий і малий – стоять, витягнувши шиї, прикипіли поглядами до вікна.

Ось і мама, в її руках – білий згорток, щось у ньому ворушиться кругле, рожеве.

– Я ні фіга не бачу, – каже малий, – візьми мене на руки.

– Що за слова! – батько підхоплює його на руки. – Тепер бачиш? Бачиш брата?

За вікном мама теж трошки обертає пакунок, нахиляє його, тато підносить хлопчика вгору, але це мало що дає. Малому шкода, що тато старається, та усі його зусилля марні, і він каже:

– Бачу.

– Дай йому мобілку, – мамин голос. – Бачив?

– Бачив, – відповідає малий.

– І як він тобі?

– Нічого особливого.

– Я скучила за тобою, – каже мама. – Я хочу тебе поторсати-пожмулькати. Понюхати тебе хочу.

– Я чистий, – каже малий. – Мене тато вчора купав.

Мама сміється.

Тато з мамою ще говорять про памперси, ліжечко, візочок та кропну водичку, а тоді – про те, що сьогодні, найпізніше завтра, треба заплатити за навчання малого, і ще – про те, що бульйон треба зварити на маленькому-маленькому вогні й принести в лікарню, а решту щоб їли самі. І ще про щось геть нецікаве. Малий збирає каштани серед опалого листя. Кишені напинаються від стратегічних запасів, коли тато бере його за руку: ми майже спізнилися! Вони махають мамі – і біжать до машини.

– То що, «Скорпіонс»? – пропонує тато.

– Хір ай е-ем! – перекрикують вони один одного під гучну музику. – Рок ю лайк е х’юріке-ейн!!!

– Малий, – зупиняється тато на півслові. – Ми забули вдома твій сніданок. Що ти їстимеш після англійської?

– Я маю яблуко та печиво, – хлопчик показує надгризене яблуко.

– Гаразд, дивись, щоб з’їв. Поки ти будеш на заняттях, я дещо куплю для брата.

– І мені щось купи, – нагадує малий.

– Звісно, і тобі теж. І мамі.

– А як він у мами в животі узявся? – запитує малий. – Як мій брат там опинився?

– Почекай, – каже тато, – тут такий складний роз’їзд. Як вони їздять, ти можеш мені пояснити?.. Ніхто нікого пропускати не хоче. Тут таке діло… От зернятко в яблуку, так? Із нього виросте яблунька, вона згодом дасть плоди, а з нового зернятка знову виросте деревце. Так і людина. Вона теж, як маленьке зернятко, сидить всередині яблука, а потім – гоп! І бачить білий світ – народжується. І далі росте, уже як маленьке деревце. Розумієш?

На заняття з логіки вони забігають останніми.

– Доброго дня! – каже малий. – У мене вчора брат народився!

– Вітаємо-вітаємо, – Ганна Василівна розкладає на столі картки з малюнками. – А тепер до роботи! Що на цих малюнках зайве? Хто перший відповідатиме?

У малого на картинці – кріселко, шафа, горнятко, поличка.

– Горнятко зайве, – першим озивається він. – Воно скляне.

– Не тому воно зайве, – виправляє викладачка, – а тому, що це посуд, а решта – меблі.

– А ще тому, що все дерев’яне, а воно скляне, – наполягає малий.

– Гаразд, – погоджується Ганна Василівна, – воно зайве за двома ознаками.

За дві години татова автівка перетворилася на вантажівку. Кріселко малого, у якому його тримає пасок безпеки, з усіх боків обкладене пакунками, у багажнику – візочок в упаковці. У тата – піднесений настрій: він хвалиться малому, що все встиг, оббігав увесь дитячий супермаркет, купив, що треба. Рушаючи, приглядається до сина в дзеркалі заднього виду.

– Щось ти не в гуморі. Наклейки не отримав?

Малий мовчки підносить руку – на тильній стороні долоні наліплена наклейка з Блискавкою – Маккуїном. Героя мультфільму «Тачки» малий вибрав собі як оцінку за роботу на уроці англійської.

– То що сталося?

– Олег штовхається й копається.

– Чого це раптом?

– Не раптом. Він завжди штовхається. Миколка вчора від нього плакав. І Сергій. А сьогодні я.

– Ти впав? Ударився?

– Спиною вдарився.

– І головою?

– Я не пам’ятаю. Ні, головою – ні.

– Не нудило тебе?

– Ні.

– А Ганна Василівна що?

– Вона його насварила. Але більше Ольга Іванівна насварила, він з її групи.

– Скільки тобі казати: на кожного любителя битися знайдеться кулак. Пхаються, роблять боляче, ображають – захищайся. А він плакав! Якби тебе випадково штовхнули – інше діло, а то ж цей Олег вас усіх лупцює, а ви плачете. Як би вмазав йому, він би тоді добре подумав, перш ніж до тебе підійти. Чуєш мене?

– Чую, – тихо лунає з заднього сидіння.

– Ми вже говорили з тобою про це, ти забув?

– Не забув.

– У чому тоді річ? Злякався?

– Ні.

– Нікого не бійся, захищайся. Тих, хто вміє себе захистити, не б’ють. Ти ж вмієш, чому не відповів?

– Мені його шкода.

– Що?!

Тато зупиняє машину на світлофорі, обертається до малого.

– Шкода його? А своїх друзів не шкода? Себе не шкода?..

Малий дивиться у вікно.

Тато зітхає.

– «Скорпіонс»? – пропонує.

Малий ледь помітно хитає головою: ні.

– Ану, подивися, що там біля тебе ліворуч, – каже тато.

Малий повертає голову.

– Ліворуч, – повторює тато.

– Машинка! – нарешті гукає малий. – Та, що колір змінює!

Батько задоволено гмикає.

– Коричнева! – тішиться хлопчик. – Вона після морозилки стане жовтою, ось побачиш. У Миколки така є.

У ліфт за ними встигає пропхатися огрядна сусідка. «Та, якій усе про всіх треба знати» – так про неї каже мама. Сусідку мало не притискає дверима. Вона інспектує поглядом пакунки в чоловіка в руках, чіпляється очима за упаковку підгузників, яку тримає малий.

– Вітаю! – усміхається. – Скільки всього треба для немовляти, га? Зараз дитина – надто дороге задоволення. А з другого боку – і хороший привід підзаробити, ні? Була б молодшою – сама б народила, замість на роботу ходити! – друге підборіддя трясеться. – Дивися, малюче, тепер батьки любитимуть меншого, а тебе змусять за ним дивитися, як мене за сестрою свого часу. А воно лежатиме попісяне, покакане… Плакатиме «е-е-е!», «е-е-е!» – ось побачиш!

Двері ліфта розсуваються.

– Стара відьма! – виголошує малий, виходячи з ліфта.

Сусідка ахає, двері зачиняються.

– Ти що здурів? – тато ледве тримає покупки, вони ось-ось повипадають йому з рук. – Що ти собі дозволяєш, малюче?

– Я захищаюся! Сам казав: захищайся.

– Ану витягни мені з кишені ключі! – наказує тато. – Бігом.

Більше до інциденту в ліфті вони не повертаються. Ставлять варити бульйон, витягують з морозилки вареники, залишають там машинку, і малий тричі дістає її й тричі повертає назад. Вона змінює колір від холоду!

– Це мій вареник, я його ліпив, – каже малий, підхоплюючи виделкою маленький, неправильної форми трикутник. – Із мамою ліпив.

– Угу, – каже тато, прожувавши, – чоловік має вміти готувати їжу. Я вперше в житті знаєш що готував? Бульйон з курки! Мама тоді захворіла, готувати не було кому. Я зварив курку на сильному вогні, бульйон був каламутний, наполовину википів, але мамі сподобався.

– Скільки тобі було років?

– Сім-вісім…

– Я теж у сім-вісім навчуся варити бульйон.

– Чого ж чекати так довго? Просто запам’ятовуй, що ми робимо, от і все.

Малий сидить, підперши голову кулаком, соває вареником по тарілці…

– Так! Мені це набридло, – каже тато. – Не хочеш їсти – геть звідси.

І забирає тарілки зі столу.

– В автоперегони зіграємо? – пропонує хлопчик.

– Можна, – погоджується батько.

Що за день. Як щастить, то вже щастить.

Стартують, лежачи на підлозі, і роблять по три кола на рівних, бампер у бампер, а тоді одночасно заганяють свої притрушені дорожньою пилюкою боліди в бокси, де вправні автослюсарі блискавично міняють проколоті колеса й підкачують шини, а втомлені гонщики, не виходячи з салону, роблять кілька ковтків вже теплої води, а залишки виливають собі на голову. Із двох заїздів переможцем виходить Великий Гетсбі, і ще з трьох – Старший Брат, саме він врешті-решт й отримує Кубок переможця. Під ревіння трибун Старший Брат підносить угору свій трофей. Він стоїть на найвищій сходинці п’єдесталу й усміхається, а тоді повертається до другого гонщика, якого заледве вдалося обійти на останньому повороті – і тисне йому руку.

Бульйон – у термосі, біле куряче м’ясо в пластиковій коробці. Час іти. Але тато зазирнув у свою електронну пошту, відповідає на термінового листа. Малий теж має невідкладну справу. Друкованими літерами на аркуші паперу, видертому з альбому для малювання, він пише синім фломастером: «Де народився, там і знадобився». Відкладає, помилувавшись, убік і виводить на іншому аркуші: «Брат радий брату».

– Причепимо над входом! – показує татові. – Аби малий відразу побачив.

– Причепимо, – погоджується тато, відірвавши погляд від монітора. – Звідки знаєш таке прислів’я «Де народився, там і знадобився»?

– По телевізору чув.

На дворі вже темно. Пологовий будинок світиться, як корабель у нічному морі. Чоловіки чекають, але ніхто до вікна не підходить. «Ми їмо», – голос у телефоні. Малий уявляє, як мама з братом їдять бульйон, мама – ложку, брат – ложку.

– Тату, я їсти хочу! – каже малий.

– Я теж, – озивається тато. – Ох і наїмося ж ми зараз.

Удома, за столом, вони доходять спільного висновку: готувати вони вміють. Бульйон вдався. Посперечавшись, купатися чи достатньо помити ноги, і вирішивши, що вранці милися й цього досить, вибирають з полиці книжку. Це «Мама Му», про корову, яка їздила на велосипеді та гойдалася на гойдалці.

– Давай там, де Мама Му видряпується на дерево, – каже малий, влаштовуючись у тата під рукою. Допомагає знайти потрібну сторінку.

Пищить мобілка.

– Бачиш? – тато показує зображення на екрані.

На фото – хлопчик, він спить.

– Це я маленький?

– Це твій брат. Дуже, до речі, подібний на тебе малого.

Вони розглядають фото, передаючи один другому мобілку, а тоді ще трохи читають. Голос тата уповільнюється, він позіхає, нарешті каже: слухай, давай спати. І переходить до себе на диван. При вимкнутому світлі вони ще трошки перемовляються – і западає тиша. Чути лише, як раз у раз порипує диван.

– Тату… – шепоче малий. – Чого ти крутишся?

– Намагаюся заснути.

– А я вже знайшов зручну позу, – каже малий. – І знаєш що? У Миколки теж скоро буде брат, хоча тьотя Оля каже, що сестра.

Тато щось бурмоче сонним голосом. Через кілька секунд чути глибоке посапування. Заснув.

Малий підтягує до себе іграшкове кошенятко з крупою в лапках – нею так приємно перебирати – і заплющує очі. «Цікаво, – думає він, западаючи в солодку нерухомість… – як брат називатиме себе в автоперегонах… Який з нього буде гонщик… І коли з ним нарешті можна буде грати в машинки?.. Через місяць? Через півроку?»

За вікном щось з шипінням вибухає, малий схоплюється, сідає в ліжку, не встигнувши гукнути тата, бо в небі розквітає салют. На чорному оксамиті ночі спалахують квіти, палахкотять мерехтливі блискітки, рухливі хробачки прошивають темряву. Шиплять і потріскують. Тоді – новий вибух, за ним – дрібні постріли, шипіння й потріскування.

– Тату… – шепоче малий.

Але батька – хоч з гармати гати – ніщо не розбудить. У небі виростає гігантська пальма, вона викидає листя навсібіч, з неї випинається ще одна пальма. Мало не зачепившись за верхній ярус тропічного дерева, над вогняною кроною пролітає здивована Панда Кунг-фу. Малий знає цей мультфільм, він дивиться в усі очі: не може бути! У згаслому небі знову вибухає, але тепер дрібними вогнями, вони мерехтять, як сніг на сонці. Герда скаче, обхопивши шию північного оленя, назустріч крижаним спалахам, усе ближче до палацу Снігової королеви. Через кватирку в кімнату вривається прохолодний повів вітру – із ледь чутним протяглим звуком. Він увиразнюється в шурхотіння крил, у ґелґотіння гусей. Білих-білих, як хмарки. І пливе-пливе зоряною річкою Івасик-Телесик у золотому човнику зі срібним весельцем.

П’ятнадцять тисяч днів

Увечері вигулювала пса. Той ганяв взад-вперед із патиком у зубах, кумедно закидаючи задні лапи. Вела його поглядом, гукала навздогін, щоб не забіг – молоде-нерозумне – куди очі, не заблукав у ранній темряві. Складений удвоє повідок похитувався в руці в такт крокам. У вечірньому небі над містом сяяло спокоєм зоряне напилення Чумацького Шляху. Задивилася вгору, задерши голову, навіть зупинилася, забувши про собаку. Тоді роззирнулася, знайшла очима рухливу тінь й намацала в кишені айфон. Цілковито спонтанний відрух, жодних намірів заходити в Інтернет не мала, проте відкрила пошукову систему й набрала ім’я та прізвище.

Відразу й висвітилася сторінка в соцмережі. Рік народження той самий, поєднання імені й доволі рідкісного прізвища. Це він. Його сторінка.

Пес із розбігу тицьнувся в коліна, боляче, мало не збив її з ніг. Хотів бавитися, вимагав уваги господині. Вона сховала айфон, підняла з землі гілку й, щосили розмахнувшися, закинула подалі в траву. Пес зірвався з місця, розчинившись у темряві, за кілька секунд уже стрибав навколо, натомість гілки не віддавав, ухилявся, запрошував до гри.

Удома біля ноутбука першої миті їй видалося, що вона помилилася. Це був не він. Не його фотографія.

Не він, але й він водночас. Вона не впізнала б його при випадковій зустрічі, у натовпі, ще й здалеку. Пройшла б повз нього, ковзнувши поглядом, і серце мовчало б.

Із вітальні гукнув чоловік, він знову шукав пульт від телевізора. Без неї не знайде. Закрила кришку ноутбука, пішла на допомогу. Повернувшися, знову опинилася на тій сторінці в соцмережі, повільно прогортала всі фото, їх було небагато. Чотирнадцять. На деяких знімках проступали риси, яких вона ніколи й не забувала, ховала цю пам’ять глибоко-глибоко, у найвіддаленіший куточок свого я.

Горло стиснуло, запекло під повіками. Цей сивий черевань із втомленими очима не міг бути її першим коханням, він майже нічого не мав спільного з тим хлопцем, без якого вона не могла жити в шістнадцять років. Згодом вони ще чотири роки розходилися й сходилися, аж поки несподівано й безглуздо остаточно розійшлися. Обом було по двадцять. Жодного разу відтоді не бачилися, вона нічого не знала про нього, він наче у воду канув. Ні з ким не підтримував стосунків, ніхто зі спільних знайомих нічого про нього не чув. Вона колись шукала його в Інтернеті, був такий спонтанний порив. Зараз кого завгодно там можна знайти, була б про людину бодай якась згадка в Мережі. Даремні пошуки, про нього не було нічого. А нині без жодного поштовху, без причини, без попередньої думки – раз, і знайшла.

Це його губи, його ніс, його чоло. Погляд інший, але це він.

Із друзями за столом у ресторані.

Із повнявою усміхненою жінкою, вона тулиться до нього, його рука на її плечі. Підпис: З дружиною.

З молодою жінкою на тій же кухні. Той самий ракурс, той самий день. Підпис: Моя донька.

Кілька фото із зустрічі однокурсників. Груповий знімок солідних дядьків, стоять гуртом на побитих сходах, на вході до колишнього військового училища. За спинами – обшарпані стіни, вони погубили чи не половину облицювальної плитки. Потрощена, давно не ремонтована будівля. Невже там і далі навчають? Повне запустіння, трава на порозі росте.

Ось ще кімната, металеві панцирні ліжка без матраців. Чоловіки напружено дивляться в об’єктив. Це, мабуть, їхня казарма, бо під фото – жартівливі коментарі колишніх одногрупників. Далі фото надворі, одне з них – біля діжки з написом «Пиво». Дивом зберігся такий раритет, їх давно ніде немає, цих жовтих вуличних напувальниць спраглих.

Знову якесь приміщення, колишній червоний куточок, мабуть. Чи що воно таке є, де вони знайшли цей плакат на стіні про боротьбу з пияцтвом? На колективному портреті під шматком вигорілого паперу з підкрученим витріпаним кутиком – ті самі чоловіки, вони ледве стримують посмішки, очі в усіх вже посоловілі, затуманені…

Повернулася до фото в казармі. Його рука на спинці ліжка, іншою спирається в бік, голова нахилена. І ця його пізнавана поза, ця манера спиратися – з його ста вісімдесятьма вісьма сантиметрами зросту – на все, що трапляється: підвіконня, стіл, перила, відразу повернула її в ту весну в десятому класі. Сорок років минуло відтоді, сорок років! Якщо в днях, майже п’ятнадцять тисяч днів.

Саме так, перехилившися, він розмовляв колись із нею, напираючи рукою на парту. Забула цю його особливість, а от тепер побачила й згадала. Майже все змінилося в ньому, принаймні на фото, усе, окрім цієї звички. Він за собою, мабуть, не помічав її ніколи.

Колись кисті його рук здавалися непропорційно великими, пальці довгими, дужими. Тепер вони не справляли такого враження, виглядали звичайними, такими, як в усіх; вона б їх не впізнала, якби побачила, скажімо, в автобусі, скажімо, на поручні. Або на касі в супермаркеті. Його руки змаліли, вони губилися тепер у його зовнішності, нічим не виділялися, належали вже не цибатому довгоногому-довгорукому юнакові, а огрядному чоловікові з сумними очима. Вони тепер йому не завеликі, ті руки, саме враз.

Він мав тоді довге волосся по плечі, його за це сварили в школі, грозилися силоміць підстригти, а він і далі хіпував. Так тоді казали: хіпував. Демонстрував незалежність у зачісці. Хоча й у поведінці теж, примусити його до чогось було неможливо. Директор й вчителі змушені були попуститися, махнули врешті-решт рукою: нехай вже ходить патлатим, аби не гірше.

Коли він приїхав на перші свої канікули з училища, вона раз у раз торкалася його короткої стрижки, звикала до нових відчуттів. Із довгим волоссям відтоді було покінчено. Сивий, коротко стрижений, тепер він став подібний до свого батька, вона бачила того лише раз, але дотепер пам’ятала ім’я та по батькові. І повне ім’я його мами теж трималось у пам’яті, займало там місце якоїсь необхідної інформації. Чи живі його батьки? За сорок років вона не забула їхні імена. Ці люди були особливими для неї, хоча вони про це, звичайно, не здогадувалися.

У нього був молодший брат, доволі непримітний, сором’язливий підліток. Одна згадка тягнула за собою інші, клубок спогадів розмотувався, подивляючи міцністю нитки, що так несподівано збереглася.

Думала про своє, закидаючи до пралки чоловікові речі, усе те, що він повимащував на дачі. Вчасно глянула на годинник: яке вже прання! Запізно. Люди сплять. Зовсім у часі загубилася. Витягла вилку з розетки й повернулася до комп’ютера, під’юджуючи себе: ти ж мала інший план на вечір, он твоя книжка, ти прагнула її чимшвидше розгорнути. Та де там.

У лаконічних підписах до фото були помилки, не ті удавано-недбалі, навмисні, якими хизується певна категорія інтернет-користувачів, а правдиві помилки, від незнання. Він не любив у школі уроків мови та літератури, відверто нудився на них, позираючи у вікно. Його рятувала вона, давала списувати на перервах домашні завдання, непомітно допомагала під час диктантів, переповідала дорогою до школи зміст романів, які треба було прочитати. Він любив її слухати, а читати – ні.

Ось тут, на цьому фото, він виглядає старшим, не на свої роки. Мабуть, донька сказала: а ну, станьте з мамою, я вас сфоткаю. Він обійняв дружину, вона притулилася до нього; вона й тепер симпатична, ця жінка, що прожила з ним стільки років. Миле обличчя, кирпатий носик, подвійне підборіддя.

На сторінці його дружини – та сама фотографія. Підпис: «Із коханим чоловіком». Трохи нижче – банальний перепост, грайлива картинка: з водопроводного крану б’є тугий струмінь зелених банкнотів. Підпис: «Такий кран – у вашу оселю!»

На сторінці його дружини самі котики, квіти, кулінарні рецепти, грошові талісмани… Під ними коментарі подружок. Наївні репліки жінок без претензій.

«Так, припини, – обсмикує вона себе, – це ж не твої товаришки». І далі гортає чужу буденщину, не в змозі забратися звідси. І зависає над картинкою: це феншуйна грошова жаба з монеткою в роті. Підпис: «Тисни на „подобається“ – і гроші не переводитимуться у вашому домі…»

«Навряд чи він писав цій жінці такі листи, як мені колись», – думає вона. У такій неймовірній кількості, через день. Коли б він мав їй писати? Звідки? Судячи з віку їхньої доньки, він рано одружився, через рік, мабуть, відтоді, як бачилися з ним востаннє. Вона вийшла заміж, він одружився. Діти в них майже ровесники. Хоча – як це вона відразу не зауважила? – у рядочку сім’я він записав двох доньок. Обидві одного року народження, але не близнючки. Мами в них різні, бо в нього позначено: дві доньки, а на сторінці його дружини – одна. Спромігся в один рік стати батьком двох доньок від різних жінок. Любчик спритний. Ну годі вже! Досить нишпорити по цих сторінках, геть звідси.

Не спалося. Під глибоке розмірене дихання чоловіка уява малювала черговий варіант історії – з кількох можливих – про доньок-ровесниць та жінок, що їх народили. Як це сталося? Так розпорядився випадок, так склалися обставини? Загуляв тоді, надолужуючи згаяне, та й вскочив у халепу? Але чому власне «згаяне»? Звідки ця впевненість, що він колись був однолюбом? Що лише після їхнього розлучення пустився берега в амурних справах? Наївною дівчинкою вона тоді була… Та й зараз, якщо вдуматися…

А він таки був однолюбом, певний час, без сумніву, був ним, вона пам’ятає ті дні й місяці. Вони тоді обоє були переконані, що будуть разом все життя.

Наступного ранку, щойно чоловік вийшов за поріг із собакою, вона зварила собі кави – любила з джезви, без домішків та ароматизаторів, таку, щоб обпікала губи, з ледь відчутною солодинкою від півложки цукру, – зварила й вихилила в три ковтки. Без насолоди, поспіхом, наче воду. Горнятко – убік, аби не заважало. І в Інтернет.

Дивно. Вона наче призвичаїлася до його нової зовнішності. Він вже не видавався їй невпізнаваним, майже на кожній фотографії вона тепер бачила його. Це був він. Як вона могла сумніватися? Минулий час стиснувся, спресувався, вилущуючи найважливіше зі своїх спорохнявілих нетрів, піднімаючи найсуттєвіше на поверхню теперішнього. На неї дивився він, той, хто мав стати її чоловіком.

Це були його риси – його лінія волосся, його вилиці, губи. Очі найбільше змінилися, погляд став інший. А решта все було його.

З-під намулу минувщини, з нашарувань місяців та років вивільнювалися, випростовувалися безліч забутих деталей й дрібниць, вони нікуди не зникли, лише тимчасово поснули й тепер пробивалися назовні, як весняна трава на смітнику. Згадала все, аж морозом сипонуло від чіткості картинки. Його хлоп’ячі вії, тонкі й прямі. Його брови, світліші за кучеряве довге волосся. Її пальці зберігали пам’ять про його шкіру, навіть про тканину його спортивної куртки. Вона бачила зараз його юного, закоханого, він усміхався до неї, схиливши голову, спершися на учительский стіл у класі.

Його не можна було назвати гарним, він гарним ніколи не був. Дівчата тоді говорили про хлопців: симпотний. Її товаришка, побачивши його вперше, кинула зверхньо: «Я думала, він симпотний…» Але навіть тоді, у шістнадцять, коли так важить думка однолітків, їй було байдуже, що думають про нього інші. Навіть подружки. Перше почуття, непідвладне оточенню.

Сюрприз чекав на неї цього разу на його сторінці. Ще одна фотографія. Пес. Такої ж породи, такого ж кольору, як її собака. Одна й та сама морда, сплутати можна. Буває ж таке… І ніжний, зворушливий підпис під фото.

Як можна було не побачити цієї фотографії? Вона навіть порахувала, проминаючи усі. Чотирнадцять. Нічого не додалося. Такий самий пес, як у неї, із таким самим ошийником, тільки повідок інший, міцніший. Єдина відмінність – повідок.

Головне тепер що?

Головне тепер не попхатися на горище по старі листи. Не піддатися спокусі, заборонити собі заходити на територію цвинтаря слів. Зупинитися.

– Що з тобою? – роздратовано запитав чоловік. Чекав на неї в машині. Мотор докірливо бурмотів, коли вона вдруге змушена була повернутися додому. Спочатку айфон забула, а тоді виявила відсутність у сумочці ключів від кабінету. – Роздойма, – докинув чоловік, поглянувши на свій годинник.

Увечері на вулиці собака як сказився – видирав повідок з рук, заледве його втримувала. Почув подружку, годі було кавалєра додому затягти. Ледве віддихалася під дверима. Чоловік, відчинивши, рознервував не на жарт: казав тобі взяти «строгача», а ти й далі впираєшся, то помучся тепер!

Навіть на вигляд вона не сприймала того металевого жорсткого ошийника, визнавала лише шкіряний, жодного разу на вдягала псові того зі шпичками, лише знімала відразу, щойно пес повертався з чоловіком додому. Та й не було потреби боляче обсмикувати, сварити, а тим більше карати. Пес слухався її. До нинішнього вечора.

Не було нагоди увімкнути ноутбук, але вона й сама сказала собі суворо, наче строгача собі на шию почепила: «Не заходь туди! Ти зараз смішна, не заходь!» Роботи було багато, втомилася, лягла пізно, але думки не йшли з голови. Жодним зусиллям волі не могла витіснити з голови ті думки. Навіть кілька сторінок, прочитаних перед сном, – цікавезний роман! – не змогли відволікти. Невідомо, про що й читала.

А роздуми були дурепські. От, скажімо, міркувала вона: вирізати б його обличчя з загального фото, або звідти, де вони з дружиною удвох, і показати їй раніше, тиждень, скажімо, тому. Хто це, мовляв, такий? Відчула б вона бодай якесь хвилювання? Або руки. Його незабутні руки, вони на тих теперішніх фото… схожі на руки її чоловіка.

Наступного вечора знову була на його сторінці. Вона не шукала нових записів чи фотографій, ні. Він був тут востаннє більше року тому, годі було сподіватися на щось нове. Вона лише хотіла побачити його, була така потреба – знову побачити чоловіка, який колись був тим, іншим.

Поміж його друзів чимало кримчан. Біля назв їхніх міст стоїть назва іншої країни. Вони самі змінили назву? За власним бажанням? Чи це автоматично зробила система, не запитуючи користувачів? Та ні, мабуть, самі, добровільно прийняли новий порядок речей. Аж ось і сюрприз. Двоколірна чорно-оранжева стрічка. Поставив її собі на сторінку приблизно два роки тому, коли на Сході сталася біда.

Гарячі сльози побігли з очей. Який абсурд! Так гірко плакати перед екраном монітора через те, що людина, яку ти не бачила півжиття, позначила іншими кольорами свою маленьку інтернет-територію. Навіть схлипувати почала з відчаю. Про що б вони розмовляли, якби довелося говорити? Сперечалися б? Холодно мовчали? Обережно обминали небезпечні теми, немовби ходили по мінному полю взаємно неприйнятних переконань? Що він зараз, саме зараз, думає про все те, що відбувається в їхній країні? З ними усіма? Тепер, двома роками згодом? Він, житель східного міста, відносно неї, людини з заходу?

Гірко було. Весь день почувалася сама не своя. Зовні залишалася незворушною, ніхто нічого не помічав, усе було як завжди. Тільки пес, коли вона після роботи сіла вдома за ноутбук, став передніми лапами їй на коліна, зазирнув в очі, намагався лизнути в обличчя.

Відкоркувала вино, налила собі в келих, хотіла забутися, розім’якнути, виплакати гіркоту, що їй горло дере. Сльози сухо стояли в очах, пекли під повіками, а вийти назовні ніяк не могли. П’яні сльози, а може, і не п’яні. Із дзеркала на неї дивилася жінка, яку вона воліла б нікому не показувати. Він був би розчарований, якби побачив її зараз. Усі її роки були при ній. Вона вміла виглядати на десять років молодшою, але раніше, тоді, коли він не втручався в її життя, коли вона нічого не знала про нього. Вона й зараз змогла б. Гаразд, не зараз – післязавтра, але за умови, щоб він був десь далеко, разом зі своєю сторінкою, своїми фотографіями. Далеко, як його голос.

Вона зовсім не пам’ятала його голосу. І вже не згадає. Де пляшка? Ось тут. Про що я? Про повну відсутність інформації, про стертий файл. Про голос. Якої тональності? Якого тембру, швидкості, гучності? Як можна пам’ятати його вії і геть забути його голос? Може, про нього нагадає його почерк? Листи на горищі. То йди почитай! Ха-ха, уже побігла, розкидаючи капці. Наповнюй свій келих, дурепо. Стирай долонею сльози навідліт, як наче написане на шкільній дошці. Ховайся від чоловіка у ванній кімнаті, бурмоч пресловуте жіноче: «Мені голова болить нині». Яка дурня, яка безглуздість…

Плач, жінко, плач. Це вперше за останні місяці ти плачеш не лише від повідомлень про загиблих на війні в твоїй країні. Плач. Коли душі боляче, вона так дає знати, що жива.

Пес злизує сльози з твоїх щік. Його язик шорсткий та гарячий.

А він? Що зараз робить чоловік, що на фото? Мабуть, п’є пиво перед телевізором. Саме перед телевізором, обурюючись від новин. На якому, цікаво, каналі, ха-ха! Додивиться – і піде вигулювати свого пса, такого як у неї, один в один. Тільки на іншому повідку. Але чому ті очі на цьому фото такі сумні? У двох чоловіків поруч очі як очі, а його такі невимовно сумні…

«Не вигадуй, – обсмикує себе. – Тобі що до того? Та й не сумні вони, а просто п’яні. Хоч часом це одне й те ж. І тобі, до речі, досить».

«Він дивиться на мене, – каже вона собі, – саме цієї хвилини – ось фото перед очима – він дивиться на мене. Але не знає про це».

Порожня пляшка – не залишати ж сліз на денці. Тому й думки плутаються. Ще кілька днів тому вона не знала, де він, хто з ним, що з ним, а тепер всмоктала всю інформацію до краплини – навіщо вона їй? – до імен доньок, до клички собаки. Що їй до цього усього? До цього нового чоловіка? Усі клітини його тіла вже помінялися не раз. Це давно вже не він. Той хлопець, якого вона ніколи не забуде, залишився в юності. Далеко-далеко, п’ятнадцять тисяч днів назад, у тому часі, коли в них все було спільним: учора, сьогодні й завтра; музика, слівця, жарти, друзі, вчителі… Усе було спільним, тоді навіть та двоколірна стрічка означала зовсім інше. І все давно змінилося. Вони зараз інші, вони навряд чи порозумілися б. Хіба б на три хвилини, почувши ту мелодію, що називали «наша пісня». Він залишається в тому часі, той хлопець, що мав бути її чоловіком. Він там. І все, що було між ними, там залишається. Воно нікуди не зникає. Жодні зміни не здатні витерти того, що мало забутися, як за сорок біблійних років в пустелі.

Який він зараз, не має значення, бо до нього, теперішнього, вона не має жодного стосунку. Він, нинішній, їй не чужий, не ворог, він їй ніхто.

Ось він спирається на вчительський стіл. Руки трохи завеликі. Бунтівне пасмо волосся спадає на око. Він не виправдав її очікувань, але він і не мусив відповідати чиїмось очікуванням. Хіба своїм власним. Тож нехай обминають його гіркі невиправні втрати, нехай він не хворіє, нехай буде щасливий у тому сенсі, як він розуміє щастя. Нехай просто буде. Живий.

Госпіталь. Розвантажувальні дні

1

– Хлопці ногу мою знайшли, – повідомляє Володя-ротний. Він дмухає собі на пальці, бо занадто спритно вхопив горнятко cвіжозапареного чаю – мало на підлогу не випустив.

– Попереджала ж: гарячий! Що ще за муть про ногу?

– Яку ногу? – далася спровокувати на запитання.

Жодного поруху у Володиному обличчі. Він береться за металеву ручку над головою, підтягується на лікарняному ліжку вище, підпихає собі подушку під спину. Кивок на ногу без ступні, сповиту бинтами: невже не зрозуміло?..

Хлопці з сусідніх ліжок ховають усмішки. Хтось тримає Марину на оці, хтось кидає короткі погляди – цікаво ж, як вона реагуватиме. Розважаються, наче шестикласники на уроці. Тільки в кожного як не рука в апараті зі спицями наскрізь, то нога на витяжці.

– Щойно хлопці дзвонили, – незворушно веде далі Володя-ротний. – Знайшли, кажуть, твою ступню! Ага, кажу, то що?.. Як там вона, без мене? Почорніла… Навіщо ж вона мені, чорна? – Володя розводить руками: ні до чого, мовляв. – Кажу їм: а як там ситуація з сєпарівськими ступнями? Бо мені й чужа підійде. Відрубайте в сєпара. Ноги ж не винні. За дурною головою і ногам нема спокою. Я на сєпарську ступню погоджуюся!

Оповідач фиркає, випускає нарешті на волю широку усмішку. Хлопці підхоплюють хвилю. Довго ж стримувалися. Га-га-га! – струшує сміхом палату хірургічного відділення. – Га-га-га!!!

Чорний гумор тут за таблетку править, за таблетку-антидепресант. Он як завзято регочуть. Особливо ті, хто без руки, без ноги. Смішно їм цієї хвилини – і слава Богу.

– А раптом не праву ногу пришлють? Раптом ще одну ліву? – вступає в гру Марина.

– То ходитиму «наліво», – відбиває подачу Володя, провокуючи новий вибух реготу. – Лівою! Лівою! Лівою!

Двері рвучко відчиняються. Медсестра. Ні, це вже занадто! Вона не потерпить безладу.

– Що за шум? За стіною, між іншим, люди відпочивають!.. І на тумбочках поприбирайте зайве! І на столі.

Медсестер та санітарок у госпіталі бракує, особливо тепер, коли поранених везуть та й везуть зі Сходу. Лікарі тут дива роблять, а от із доглядом проблеми, без волонтерів не обійтися. Ще й ліків катастрофічно бракує, та що там ліків – усього бракує, навіть питної води. В усьому потреба – в одязі, взутті, зубних пастах, щітках, станках та пінках до гоління, туалетному папері, серветках і пакетах для сміття.

Багатьох хлопців привозять роздягнених, без особистих речей. Одяг на них як не згорів, то подертий-закривавлений. Без підтримки волонтерів – ніяк. Тому й Марина тут, хоча в неї сім’я, діти, робота, кредит на житло, проблеми – усе, як у багатьох, а вона вечорами тут й вихідними тут. І Світлана в госпіталі, волонтер ще з Майдану, з «Медичної сотні». Коли у липні виявилося, що в госпіталі багато поранених і потрібні помічники, «Волонтерська сотня» узяла цей клопіт на себе. Студентка Настя навіть перевелася зі стаціонару на заочне, уже кілька місяців ходить у госпіталь як на роботу. Десятки дівчат з «Волонтерської сотні» забули про те, що таке вільний час, відклали до кращих часів неспішне кавування з подругами, походи в кінотеатр, вечір з книжкою… Навіть у свої персональні свята – дні народження, іменини – вони в госпіталі або працюють за потребами госпіталю: перуть речі, купують ліки, приймають допомогу, складають й оприлюднюють звіти. Гроші збирають на все – від медикаментів до спорядження на фронт, організовують додаткове харчування у реанімації, тримають зв’язок з іншими волонтерськими організаціями, передають на передову необхідне, навіть машини. Куплять, підремонтують – і на Схід. Організаторської роботи щодня новий віз. Ще й доводиться мити тих, хто сам не може, годувати поранених з ложечки, голити, стригти нігті, обробляти ранки, втирати антигрибкові мазі між пальцями ніг (на передовій іноді впродовж кількох діб не знімають берців)… Марина робить усе без вагань, вона лише «утку» виносити не може. Кривавий гній з гумової пеленки відмиє й не скривиться, а «утку» з сечею до туалету донести не береться, санітарку кличе.

Шукаю Світлану. Вона десь тут, Марина її щойно бачила. А тоді й дівчата з волонтерського «офісу» підтвердили: тут вона, де ж їй бути – її мобілка на столі. Офісом дівчата називають кімнатку на прохідній госпіталю: двері весь час відхилені, ноутбук у куті, на стіні розклад чергувань, списки потреб, номери телефонів, дитячі малюнки: «Люблю Україну», «Повертайтеся живими!» – наївні, щемкі закарлюки, слова з помилками. На поличках – стоси одягу, коробки з медикаментами, штабель памперсів, розміри від S до XL. «Треба, – каже Тетяна, – поділитися з будинком престарілих, бо з тими памперсами вже перебір, не треба їх аж стільки». Тетяна тут сьогодні чергує, приймає від людей допомогу: коробки печива, мандарини, батарейки, мінеральну воду…

Хлопчина в куртці та шапці зазирає через голови.

– Футболку у вас можна попросити? – каже невпевнено.

Його вже виписують, він повертається у свій батальйон, і все в нього є, він сам купив, а от про змінну футболку забув.

Рудої куртки Світлани, її робочого спецодягу, немає на вішачку. Вона зазвичай у ній курсує між корпусами. Десь на території, Світлано, здибаємося.

У палаті, де йде концерт, її немає. Вадим співає під гітару, він у відділенні вже за свого. Професійний музикант, викладач музшколи, з чоловіком Марини, теж музикантом, в одному рок-гурті грають. Госпітальний репертуар у Вадима на будь-який смак – від класики до жартівливих пісень. Він зазвичай переходить з палати в палату, з гітарою та стосиком паперу під пахвою, зі словами пісень. За ним на милицях соває ноги мовчазний хлопчина, одні й ті самі пісні по кілька разів слухає.

Підсідаю на ліжко до двох слухачів, господар посувається, приймаючи гостей. Двоє поранених – «лежачі»: наймолодший, з вигляду школяр, двадцятиоднорічний Славік з гірського села, і Олександр, дядя Саша, він так себе називає усім, з ким знайомиться, хто молодший від нього.

Не потрапляючи в ноти, Олександр підспівує Вадиму, емоційно реагуючи на музику. Російські пісні теж лунають, Шевчук і Тальков; тексти давні, а наче сьогодні написані…

Я мечтаю вернуться с войны,

На которой родился и рос

На руинах нищей страны

Под дождями из слёз.

Но не предан земле тиран,

Объявивший войну стране,

И не видно конца и края этой войне…

Олександр ворушить губами, намагаючися вгадати забуті слова, підхоплює останні в кожному рядку, він колись знав цю пісню, після повернення з Афгану. У приспіві вже чується впевнено, голос його міцнішає:

Я пророчить не берусь,

Но точно знаю, что вернусь

Пусть даже через сто веков

В страну не дураков, а гениев.

И, поверженный в бою,

Я воскресну и спою

На первом дне рождения

Страны, вернувшейся с войны…

У дяді Саші всі емоції на обличчі. Він з Луганщини, з міста Щастя, з якого одні пішли в українські батальйони, другі – в ЛНРівці, а треті нікуди, ні туди й ні сюди; а ще інші гинуть під обстрілами у своїх будинках, на своїх вулицях.

Хлопці плескають у долоні; ті, у кого руки вільні, стараються найдужче. У кого рука закута в металеву фіксуючу конструкцію, б’ють здоровою по нозі, ляскають по тумбочці… Суцільний захват. Концерт у розпалі.

«Жовті стрічки-и, – Вадим змінює тональність, – символ розлуки і печалі…» Дядя Саша ледь помітно мовчки погойдується в такт музиці, цих слів він ще не знає.

Після кожної пісні – загальне пожвавлення й обмін репліками. Вадим заглядає у свої папери. Що далі?

Далі – просто мелодія з кінофільму «Ромео і Джульєтта». Вона з перших акордів робить нас беззахисними. Усі завмирають: волонтери, що зайшли мінералку роздати, підполковник Роман біля вікна, рядовий Славік з гірського села, де зараз туристи на лижах мали б кататися, але не катаються, і ми з ним вже встигли обговорити проблему цьогорічного безсніжжя, а отже, і відсутності заробітків у місцевих. І сивий сорокарічний кіборг Ян з Донецька, поранений неподалік від своєї вулиці, у старому терміналі Донецького аеропорту. Він не був вдома вже кілька місяців, відтоді, як поховав маму та перевіз сім’ю в Запорізьку область, та й дім його тепер не в Донецьку, а там, де його дружина і донька.

…Наче триває гра «замри-відімри». З останнім акордом – спільне втягування повітря і синхронний віддих: х-ха!

– Іспанський танець? – пропонує Вадим. Він задоволений ефектом. Ми зараз глина в його руках, роби з нами що хочеш.

– Так! – відразу погоджуються усі. – Так, так.

– Ех, – мрійливо озивається дядя Саша, – сюди б ще танцівницю з кастаньєтами.

– Я можу, – підхоплює тему волонтерка Олена.

– Досить і самої музики, – нарешті озивається Ян, він сьогодні мовчун.

– Мій син приїде, – каже Олександр музиканту після сальси. – До мене сюди приїде. Провідати. Прийдеш до нас пограти?

Вадим каже «так», і дядя Саша широко всміхається, показуючи відсутність кількох зубів. Разом із сином він воював у батальйоні «Айдар», обидва рядові, тепер Володя там без батька.

– Альоно! Де наш коньяк? – Олександр сьогодні дуже активний. – За це треба випити! Ну чого-чого?.. Бо на душі полегшало. Із чого пити? Де шоколадка?

Олена видобуває з тумбочки пляшку, відкорковує, наливає на денця пластикових стаканчиків, з сухим клацанням ламає плитку шоколаду.

– Не підганяй мене, – стримує Сашкове нетерпіння.

Беручка до роботи, вона все робить спритно. Майже щодня тут. Годує хлопців, миє посуд у палатній раковині, наводить лад на спільному столі під вікном. У неї тут маленьке господарство – усе продумано, усе по своїх місцях. А вдома вона тепер хіба ночує. У серпні її попросила про допомогу Марина, і відтоді Олена всі найважчі дні біля Сашка. Тут її волонтерський пост, вона сама собі його доручила. Тепер не відступиться.

Сіла поруч. Шепоче у вухо, незважаючи на гітарні перебори, не помічаючи незадоволення хлопців:

– Тут щойно медсестра заходила, ну та, що завжди з претензіями: закінчуйте з тим концертом! Може, каже, вам сюди ще проституток привести?.. Оце так заявочки!

Саша сміється, він зовсім розімлів від музики та коньяку.

– Що ти зробив! – увага Олени повертається до Сашка, вона забирає в нього порожній стакан. – Це ж було на два рази, а ти за раз вихилив!

– Я не зрозумів, що на два… – погляд Сашка злагіднів, голос розім’як, в очах блищить волога. – Ах, як добре! Яке свято! Як добре, що я ще й поголитися встиг!

Поголила його Олена, але він цього нюансу не озвучує, і Олена його не виправляє. «Я сам» – обнадійливий симптом. Йому набридла нерухомість, остогидла прикутість до ліжка. Він пришвидшує події, підганяє майбутнє. Я дивлюся на них обох, часом не можу відвести погляд – про них би оповідання написати або роман і за законами жанру повернути події куди завгодно, у будь-якому напрямку, бо це були б вже зовсім інші, вигадані Олена та Олександр. Життя звело б їх тут невипадково. Колишня дружина айдарівця опинилася б дуже далеко від нього, в усіх сенсах далеко, і географічно, і від розуміння того, за що він воює, за що вони з сином воюють разом, і хто кого збив з пантелику, хто кого підбурив, бо хтось же з них двох повів іншого за собою. А Олена до зустрічі з Олександром не вміла б доглядати за лежачими хворими, тим більше за пораненими, але швидко б стала досвідченою доглядальницею, хоча це слово до цього контексту геть не пасує, бо жодна доглядальниця не працювала би з такою готовністю, терпінням та відданістю, як Олена біля Олександра. Можна було б написати про закони та примхи взаємозалежності, про те, хто від кого часом більше залежний – він чи вона? Особливо в певній ситуації. Той, хто наразі безпомічний, але за першої ж нагоди намагатиметься чимшвидше спертися на себе самого, забути про будь-які обмеження у власних можливостях? Чи той, хто віддає іншому свій час, свої сили, усе більше занурюючись у потребу опікуватися, допомагати, бути потрібним? Ідеться натомість про реальних людей, а не про літературних персонажів. Правдиве життя, сповнене недомовок, протирічь та загадок, є цікавішим, непередбачливішим за будь-яку вигадку, йому затісно в рамках роману. Хоча у фільмі за цим гіпотетичним романом головну чоловічу роль (я вже бачу цю усмішку актора) міг би зіграти Стів Бушемі – той, що у «Фарго» братів Коенів. Він з нашим героєм – один типаж.

Олександр у госпіталі вже п’ять місяців, тут він свій ювілей відзначив, своє п’ятдесятиріччя. Він часто згадує місто Щастя Новоайдарського району, місто на лінії фронту, де Луганська ТЕС. Батальйон «Айдар» захищав Луганський аеропорт, у липні поблизу містечка Лутугіне одною міною їх поранило утрьох – його і двох товаришів. Хірурги ледве врятували від ампутації ліву ногу, осколками повиривало шматки м’язів з правої, але вона вціліла. Тепер одна нога на витяжці, друга – з брунатними западинами до самої кістки на понівеченій гомілці. Нутрощі, як каже боєць, осколками нафаршировані. Крупні витягли, кілька дрібних залишили в шлунку, наразі їх не рухатимуть. Увесь порізаний, у шрамах-прямокутниках від пересадки шкіри, наче в слідах від гірчичників, Сашко попри все всміхається. Сміється й жартує. Така натура.

– Якби не Олена, не знати, що було б з дядею Сашею, – говорила мені Марина в коридорі кілька днів тому. Ми сиділи біля вішака з флизеліновими халатами, затяганими, несвіжо-блакитними, для відвідувачів. Раз по разу хтось підходив до нас, скидав халат, одягав халат, плутався у зав’язках; за такої інтенсивності – тиждень максимум, і місце халата в смітнику. Не настачишся. Марина розповідала про Олену. Із захватом. Син дорослий, живе сама, удень викладає в інституті, ввечері та в суботи-неділі – у госпіталі. Колеги-викладачі й студенти допомагають грошима, продуктами для поранених. Вона ще й встигає щось смачненьке вдома приготувати для хлопців. Не лише за дядею Сашею доглядає, вона усім у палаті допомагає.

…Двері – рип! Медсестра, гроза клініки ушкоджень, промовисто завмирає в одвірку. Музика не зупиняється. Очі медсестри – на потилиці музиканта, він смикає плечем, відчуває цей погляд, сидячи спиною до входу. До акордів додається відчутний неспокій, він розливається палатою, наче коридорна прохолода. Рука медсестри залишається на клямці дверей, друга впирається в стегно. Багатообіцяюча поза. Тільки б дала дослухати. «Може, досить?» – каже вона, дочекавшись, поки стихнуть оплески.

Важливо випередити Олену, бо вона – це очевидно – уже готова щось різке сказати. Олену поза очі називають «Крейсер Аврора», вона про це знає й не заперечує: крейсер так крейсер. Прямолінійність їй личить – це частина її натури, її броня й зброя, вона складає гармонію з її худорлявим обличчям, з її підтягнутою фігурою майстра спорту («Кандидата», – виправляє вона, коли чує про майстра). Олена біля Олександра – і друг, і охоронець.

Виходжу в коридор, покликавши медсестру.

– Ви ж бачили, які в них зараз очі… Не позбавляйте їх цієї радості.

Але вона не дає себе збити з обраного курсу:

– І що з того?.. Уже годину триває концерт!

– Та хоч би й дві, – намагаюся знизити гучність розмови, – музика хлопцям як ліки.

– Ви мене не вчіть, я двадцять років тут працюю. Існує порядок, у лікарні має бути тихо.

У мене більше немає аргументів. Останнє слово залишається за нею:

– Закінчуйте концерт! Розкомандувалися тут…

Між медичним персоналом та волонтерами часом аж іскрить, але ці хвилини протистояння навіть війнами місцевого значення не назвеш. Так, дрібна шарпанина. Без волонтерів тут вмить виросли б еверести роботи, з якими й удвічі більшому медперсоналу не впоратися.

Одного разу відділення було настільки перевантаженим, що дядю Сашу перевели в інше, і він три дні там лежав, нікого не турбуючи. Йому приносили їсти, ставили тарілку на тумбочку, згодом забирали застиглий суп чи кашу зі словами: «Чому не їсте? Треба їсти!»

А йому було незручно тягнутися до тарілки, ще й ногу сіпало. А волонтерів поруч не було. У Марини та Олени ті три вечори були зайняті іншим. Коли ж вони прийшли до нього в палату й спробували пересунути нерухому ногу, палець Олени провалився у щось м’яке й вологе: зі споду на гомілці утворився абсцес, під прозорою плівкою шкіри набралося гною, але цього ніхто не помічав, навіть дядя Саша, звиклий терпіти ще й не таке.

Ох як «Аврора» розвернула корму! Як підняла бойовий прапор, як посунула коридором до чергової медсестри… Крейсер на бойовому рейді. А тоді, після словесного морського бою, випустивши пару, разом і рану почистили, і поприбирали.

Чому волонтери не роблять зупинок? Чому не можуть сказати «досить з мене»? Чому не перемикаються на свої справи? Бодай тимчасово. В одної дитина без зимового взуття, доношує старе, а нове купити ніколи; у другої домашні вже забули, що таке недільний обід з борщем та варениками. Там чоловік усе розуміє й підтримує, а тут – знову обручку на столі залишив, добре, коли до вечора… Скільки можна, мовляв! І справді, скільки можна? Звідки ці запаси терпіння? Мабуть, звідки й затятість хлопців на фронті. Утомилися, а не вступаються, бо що тоді?..

Життя в госпіталі – як будь де (з певними поправками, звичайно). І люди різні. Здавалося б, прооперовані, спільним побутом пов’язані, звиклі до стогонів і до «уток» на сусідньому ліжку. Госпітальне братерство. А от чогось один води з пляшки не вип’є, аби не запропонувати іншим, а другий півлітрову банку олів’є при всіх виїсть, дзенькаючи ложкою до скла, наповнюючи палату хвилюючим запахом домашньої кухні, – і нічого, лише утреться серветкою. Той червоною барвою вкривається, загикується, соромиться вимовити просте запитання, хоча діло дріб’язкове – труси попросити. А цей сприймає все як належне («не бачиш, я тяжко поранений») і навіть не дякує за гостинці («он там залиш»).

Роздаємо в палатах те, що принесли: після обіду на це саме час. У Марини рука вже натренована – усе поділила, ще й запитує: кому йогурт? кому мандарини?.. свіжі газети?.. Одному книжки не потрібні, іншому – цукерки. Від цигарок майже ніхто не відмовляється.

Часом видається, що найбільша тут потреба – поговорити, але в певний час, за певних обставин, коли це буде доречним. Бо можна невчасно прийти, коли людині живіт болить або коли в палаті зібралися фільм дивитися і вже на моніторі пливуть початкові титри. Ноутбуки тут є чи не в кожній палаті, майже всі подаровані, хоча дехто не вміє давати з ними раду. Інше діло – розмови. Про що? Про колишню роботу. Про друзів. Про «козлів нагорі». Про зраду. Майже в кожного, хто зі Сходу, війна проїхалася гусеницями по сім’ях. Волонтерки знають або здогадуються, у кого дружина «за сєпарів», у кого зять по той бік воює, за ДНР чи ЛНР. Така правда життя. Що в країні, те й у сім’ях.

Проситься до висловлення щось дуже болюче, що хлопці там пережили; вони хочуть розповісти про те, що сидить скалкою у серці, у мозку, у пам’яті, будить серед ночі. І водночас сторожко бережуть вхід до цієї потаємної кімнати. Найменший необачний рух, не та інтонація, поспішний невдалий коментар – і дверцята затраскуються.

Прийшла психолог, роздала фломастери й папір. Намалюйте дерево. Хлопці покрутили фломастери, хто в лівій, хто в правій… І білі аркуші залишилися чистими. Кінець експерименту. Такі підходи для іншої аудиторії, після інших травм. Психологи – вони теж різні. І не знати, з ким розмова піде, а з ким закінчиться, щойно розпочавшись.

У Марини товаришка вийшла заміж за американця, то його дядько (багато років тому повернувся з війни у В’єтнамі) дотепер відвідує психолога. Щотижня. Бо є така потреба. Психічне здоров’я нерідко потребує більшої уваги, аніж фізичні проблеми.

2

На подушці кіборга Яна – кумедний шматяний кіт, пошитий з кольорової тканини. Очі-ґудзики витріщає. Його хтось з відвідувачів подарував. Ян котів любить; коли вивозив сім’ю з Донецька, змушений був залишити своїх двох на сусідів. Був упевнений – тимчасово, вийшло – чи не назавжди. Ян почуває себе винним перед своїми котами, думає, як там вони? З ким? На новому місці до Яна з дружиною та донькою пристало мале кошеня на тоненьких ніжках-патичках – вони вигодували його з пипетки. Тепер буде з нами, каже Ян, хоч куди б нас занесло.

Ян отримав поранення при захисті Донецького аеропорту. Куля розтрощила кістку правої руки, застрягла в м’язі. Хірург кулю витягнув – віддав бійцю. Шматок металу, холодна абищиця, а могла ж влучити трошки лівіше…

Кілька місяців тому Ян був гірником на шахті «Щеголка Глибока» у Донецьку. Він вже заробив собі «підземний стаж», може у п’ятдесят років йти на пенсію. На гірника він не схожий, виламується з певного стереотипу – і зовні, і внутрішньо. Мова інтелігентна, багато читає, переважно з електронної книжки, стриманий, ввічливий. А чого ж варто було очікувати від гірника? Колоритної говірки, присмаченої обсцентною лексикою?.. безцеремонності?.. бозна-яких трафаретів, нав’язаних телевізором та відсутністю живого спілкування? У полоні банальних стереотипів живемо, одне одного маркуємо: «східняк», «західняк»…

– Нічим, – каже Ян, – я не примітний. Активістом не був, але те, що почалося на Донбасі у квітні, відразу не прийняв. Тоді ж записався в добровольчий батальйон, він тільки формувався у Днепропетровську, навіть трохи побув у Нацгвардії під Києвом. Але обставини склалися так, що потрібно було повернутися в Донецьк. Мама сильно хворіла. Не вдалося її врятувати…

У протилежному куті палати тихе бубоніння. Тут розмови течуть у багатоканальному режимі, ніхто ні від кого не таїться, не ховається, бо й нема куди.

– Забрав дружину й доньку, – далі веде Ян, – поїхали звідти. Виїжджали через ДНРівські блокпости. Чоловіків виводили з автобуса, перевіряли документи. До нас кричали: боягузи! хто захищатиме Донбас від нациків?!

Зупинилися в місті Дніпрорудне під Запоріжжям. Знайшов роботу, дружина теж. Але важко було слухати новини про Донецьк і дуже неприємно – про переселенців. Переселенці… – Ян робить паузу, добираючи слова, – вони різні. Хоча багато піни наїхало. Не зміг я залишатися там. У серпні була третя хвиля мобілізації, пішов у військкомат. Добровольцем. Потрапив в учебку «Десна». Розподілили в 93-ю механізовану бригаду під Дніпро. Там формували перший батальйон, а в ньому – третю роту, яку мали відправити в аеропорт. Брали туди тільки добровольців.

– Хлопці, вечеряти будете?

До палати зазирає санітарка, тітонька з лагідним обличчям та червоними долонями. Тягне коридором візочок – баняк, стосик тарілок, нарізаний хліб.

Ян хитає головою: «Дякую».

– Дивився на своє місто. З вікон розбитого старого терміналу… Бачив висотку, де прохідна заводу «Точмаш». Розграбоване «Метро». Вентиляційний ствол шахти Засядька… Здавалося, можна вийти й піти додому, а ні – стріляють.

Слухаю, намагаючись уявити, як це – бачити знайомі вулиці, знати, що десь там вікно твоєї кімнати, твої книжки, зів’ялі без нагляду бегонії у вазонках, коти у сусідів або у під’їзді, безпритульні, прислухаються до кроків, чи ти, бува, не повертаєшся…

Три тижні в листопаді Ян з хлопцями своєї роти тримали старий термінал.

– Перший раз намагалися заїхати в аеропорт дев’ятого листопада. Анекдотичний випадок, – Ян гмикає, поправляє хустку-пов’язку, вона його руку в металевому каркасі підтримує. – Хоча нам було не до сміху. Завантажилися в БМП ушістьох. Водій-механік недосвідчений, так гнав, що ми проїхали повз аеропорт. Загальмували вже біля селища Спартак, а в цей момент у Спартаку був прем’єр ДНР Захарченко. Да-а… Коли перший раз щось відбувається, ти ще неляканий, не знаєш, чого чекати. Їдемо – і здається, що по броні камінчики стукають, потім відчуваєш: кришка люка ходить ходором, а тоді спалах і потужний удар… Урешті виявилося, ми зробили коло й повернулися в Піски. Вибралися назовні – і що бачимо: броня витримала п’ять влучень РПГ. Чотири по дотичній і одне пряме. Нас врятувало те, що на броні були прикріплені речмішки і бронежилет. А РПГ, може знаєте, коли б’є, кумулятивний струмінь пропалює метал, розплавляє броню й усе всередині випалює. Але тут силу удару пом’якшили мішки й бронежилет. Хлопців, що поруч зі мною сиділи, контузило, один від удару отримав травму хребта, а я цілий залишився. Потім ми дивилися по «сєпар-тв» новини, які транслює Донецька телевежа, і там сказали, що українські військові намагалися атакувати. Насправді ми просто заблукали.

Поки ми розмовляємо, нас кілька разів переривають відвідувачі. Жвавий день сьогодні в госпіталі, день відкритих дверей. То діти прийшли привітати, малюнки принесли, то мами курсантів з солодкими подарунками. Але Ян не губить нитки розповіді.

– А другий раз ми таки заїхали в аеропорт, – повертається туди, де зупинився. – Це було дванадцятого листопада. Уночі ми перейшли в старий термінал. Усі дні тривали перестрілки, але складалося враження, що це більше імітація, «докучливий вогонь». Сєпаратисти змінювалися щотижня, їм не хотілося підставлятися. Стріляли, щоб звіти для Москви скласти – так мені здавалося. А двадцять дев’ятого листопада розпочався справжній штурм. Відразу було зрозуміло: приїхали професіонали з конкретним завданням, вони й узялися за справу конкретно. Ми чули, що були серед них і чеченці, з характерним акцентом. Та ми й бачили їх – у беретах, бородаті. Найнебезпечнішим і ймовірним напрямком для штурму була східна частина старого терміналу. Нас тішила думка, що там були розтяжки й сигналки. Може, попередні сєпари думали так само. Тепер не важливо, були там розтяжки чи ні, це не завадило атакуючим. А в нашому взводі особовий склад – це механіки-водії, наводчики-оператори, командири БМП, був ще просто водій. Хлопці в основному з Херсона, Запоріжжя, Дніпропетровської області… Ніхто й не здригнувся, гідно зустріли, істерик не було, всі стояли по своїх місцях. Хоча й не були підготовлені до бою в приміщеннях, коли до ворога метрів десять-п’ятнадцять. А то й п’ять.

О пів на дванадцяту дня почався штурм. Перший поранений. Нічого, трималися. Мене вибили близько п’ятої години. Просто відчув удар в руку, відкинуло – і все. Бій тривав. А десь годині о десятій вечора серед нас було вже дев’ять поранених. Тоді з нового терміналу прийшло підкріплення з 74-ї аеромобільної бригади, і поранені вночі потихеньку перейшли зі старого терміналу в новий, уздовж паркана, там метрів вісімдесят… усе прострілюється… Головний у нас там був Тополя, заступник командира 93-ї бригади. Його теж контузило.

Хлопці потім розповідали, бій тривав увесь день. Важко дався. Сімнадцять «трьохсотих», чотири «двохсотих» – один, на жаль, залишився там. Не вдалося витягти. Старий термінал став його могилою… Довелося підірвати старий термінал.

Ян показує фотографії з мобілки друга Артема, бо його власна мобілка розбилася в бою. Артем з Дніпропетровська, під Іловайськом потрапив в оточення, був у полоні, потім у госпіталі, повернувся назад…

– Ось тут, – Ян показує фотографії на екрані мобілки, – на першому поверсі старого терміналу, коли тихо, найбільшим задоволенням було посмажити картоплю на вогні. У нас там якийсь саморобний мангал був, піднос знайшли… Уночі було дуже холодно. Це тільки коли бій – жарко. А у черговому режимі, на посту, холодно. Заступали втрьох. Один стоїть дві години, двоє відпочивають, потім змінюються. Якщо є тепловізор – дивишся в тепловізор, якщо ні – орієнтуєшся на слух. Щось зашаруділо в повній темряві, якийсь підозрілий звук: чеку з гранати висмикнув – і туди. Одного разу виявилося, що це кіт шурхотів. Потім прибіг до нас, обурено нявкаючи. – Ян нарешті усміхається, нагадує: – Я котів люблю…

Показує у мобілці стіну, на якій усі розписувалися, підвал, де могли поспати, більш-менш обігрітися; показує отвір у стіні, за ним – чорнота.

Ось звідси пішов штурм, з цієї діри. Звідси полетіли гранати, запрацювали гранатомети…

А позивний? Який у Яна позивний? У нього не було позивного. У них у підрозділі по іменах один до одного зверталися, а позивні були лише в тих, хто по радіостанції спілкувався.

Ян поступово одужує, чекає на приїзд дружини й доньки. Багато читає. Він вдячний комусь невідомому, хто «набив» до букрідера книжок до його смаку. Є улюблена фантастика, воєнні мемуари. Ян хоче в білих плямах Другої світової війни розібратися… І – усмішка – боїться набрати кілограмів. Каже: за місяць схуд на десять кілограмів, а тепер, з таким наполегливим годуванням, – кидає оком на Сашкову Олену – можна легко повернутися до попередньої ваги…

– Ви знаєте, – кажу йому, – хто першим назвав таких, як ви, кіборгами? Самі бойовики. На початку вересня один з бійців так званої Новоросії написав: я, блін, не знаю, хто захищає Донецький аеропорт, але ми їх вже три місяці вибити не можемо… І далі близько до тексту: намагалися, мовляв, штурмувати, але нам так вломили, що змушені були відійти… А висновок був такий: не знаю, хто там сидить, але це не люди – це кіборги.

Ян невизначено гмикує, я цього слова – «кіборг» – від нього не чула. Як і інших слів: «патріот», «герой», «батьківщина»… Він і про бій за аеропорт розповідає буденно, звичайними словами.

Розмови, розмови, розмови… Вони тут лікують. Вони тут душу перевертають, знімають з неї тягар. Волонтерка Настя (та, що перевелася на заочне й у госпіталі щодня) переконана, що це іноді найголовніше – поговорити з хлопцями, просто послухати їх з розумінням. Але воно не завжди так буває, щоб усе збіглося – настрій, певний час, реакція… Приходить бабуся з домашньою картопелькою, загорнутою в газети, у кілька рушників. Ще гарячою. Хлопці вдячні їй, хоча саме цієї хвилини їжа до рота не лізе, але й бабцю ображати не хочуть, з’їмо, кажуть. Трошки пізніше неодмінно з’їмо. Бабусі цього замало, її переповнює співчуття, і вона сама все псує: «Ой Божечку! – зі схлипом, з надривом, до безногого: – Бідна дити-ина! Та що ж з тобою зробили… Та як же ти тепер?..»

І без того на серці шкребло, а тепер й поготів – хіба встати й вийти. Курити. Хто може встати, бодай на милицях.

Тому Настя часом зупиняє деяких відвідувачів біля ліфта:

– Ви до кого?

– На солдатиків подивитися…

– Подивитися? – обурюється вона. – Хіба ж це зоопарк?..

Настя, за її власним визначенням, «відповідальна» за хірургічний корпус, за те, щоб хлопці тут мали все необхідне. Інформацію, списки потреб виставляють на «Фейсбуку» на сторінці «Волонтерської сотні».

Про один з найпам’ятніших днів Настя згадує так: «Це коли в корпусі було погано з водою… звичайною питною водою. Її практично не було. На сім палат – одна баклажка, і всі хлопці просили пити…»

У воді завжди найбільша потреба, а з одягу найперший дефіцит – спортивні штани. Хто б сказав ще рік тому, що найкращим подарунком для дівчини буде кілька чоловічих треників…

Якби Настя була літературним персонажем, якби оповідання про неї було не фотографією, а написаною з натури картиною, то цю дівчину привело б у волонтерство не що інше, як кохання. Потреба підтримати близьку людину вийшла б за рамки романтичних стосунків, розрослася б до необхідності допомагати багатьом, стала б стилем життя. Оповідання про Настю мало б світлий фінал. Її майбутнє проглядалося б у тому, що вона відчуває і що робить тепер.

3

Під вечір береться мороз. Перебігаємо між корпусами, встигаючи відчути холод зимового повітря. На ґанку стоїть Василь, айдарівець, у самій футболці з тризубом. І хоч би що йому, з рота пара, жартує з хлопцями-дівчатами, а ті – у теплих куртках. Застудите героя!

Про Василя писали всі засоби масової інформації: йому в полоні відрубали руку з татуюванням «Слава Україні!». А тоді, скаліченого, обміняли на когось із родичів свого ватажка. Забираємо Василя до корпусу, а швидше, він сам вирішує, що час йти. Обганяє нас у коридорі відділення, ліве плече нижче правого, наче рука відтягує його донизу.

Час від часу Василь приїжджає до госпіталю зі Старого Самбору на реабілітацію. Удома завдяки йому виник швейний волонтерський батальйон, де шиють з флису шкарпетки, балаклави, кикимори, маскувальні халати. Передають на Схід. Він сам з волонтерами вже возив на Луганщину термобілизну, військову форму, тепловізор. Хтось починає з волонтерства, а тоді стає бійцем, бере до рук зброю. А у когось навпаки, спочатку передова, бої, поранення, одужання, а тоді – волонтерство. І всюди різні люди зустрічаються. Є люди, а є гівномути, як сказав один з поранених бійців. Таке слово вигадав. Василеві один такий зустрівся з порадою: для чого тобі дорогий протез, тобі достатньо вчепити гак, аби пакет тримати… Але трапився й медик, що дав надію: є, мовляв, у світі такі сучасні біонічні протези, що наче мають нервові закінчення, штучні пальці згинаються-розгинаються. Але й ціна немала, до двохсот тисяч доларів… Підключай, сказав, волонтерів та доброчинців, вони допоможуть.

– Волонтери – наше все!

Це Фелікс радіє, зустрічаючи Марину. Високий, говіркий, помітно накульгує. Доброволець з батальйону територіальної оборони «Волинь». На реабілітації. Стильна зачіска, палиця в руці, футболка «Слава Україні!». «Знову, – каже, – перукарі приходили» (перукарі тут теж волонтери). Розповідає, як спочатку на Сході батальйон нічого не мав, нічогісінько, і як ситуацію заходилися виправляти звичайні люди. Волонтери привозили все необхідне на передову, незважаючи на обстріли. «Ми їм руки готові були цілувати, – каже Фелікс. – Якби не волонтери, то ні армії, ані добровольчих загонів не було б. Нічого б не було. І тут у госпіталі, те саме…»

Неспішно проминає нас зворушлива трійця: у центрі чалапає крихітна дівчинка, на голові підстрибують п’ять кумедних хвостиків. Маленьку тримають за ручки батьки: високий чоловік у жорсткому корсеті й молода жінка, коса через плече.

Дівчинка нещодавно навчилася ходити, у госпіталі й навчилася. Це перше, що дізнаюся про цю сім’ю, а друге – що вони з Білої Церкви. «Я Віку ще годую груддю», – каже Людмила. У кількох госпіталях сімейне тріо разом, тепер жінка з дитиною живуть у школі-інтернаті, шукають житло поближче, але з ранку до вечора – зі своїм чоловіком і татом. Руслан воював у 72-й окремій механізованій бригаді, після тяжкого поранення чотири місяці лікувався в столичному госпіталі, а сюди потрапив на реабілітацію. «Розходжуюся потихеньку», – усміхається він. Маленька Віка, крекчучи, подає батькові календарик, на фото – козенятко, символ наступного року.

– Скажи: «На!» – підказує чоловік, – і я візьму.

Мала сопе, мовчки пхає татові картинку.

– Не розумію, – м’яко наполягає він. – Скажи: «На!»

– Вона говорила, – Людмила прагне похвалитися успіхами малої, – вона щойно говорила, Руслан її навчив…

4

Світлану зустріли в «хірургії», у третій палаті – вона вітала Андрія з іменинами.

– Почекайте, – сказав нам Андрій, залишивши подарунок на ліжку. – Сашко, де в нас там..?

Брат витяг звідкись пляшку червоного вина.

– Та не треба! – замахали руками до нього.

– Треба-треба. По три ковтки, за здоров’я. Штопора, щоправда, немає, але це не страшно.

Спостерігаємо за тим, як можна відкоркувати вино без жодних допоміжних засобів. Виглядає як фокус. Андрій перекинув пляшку догори дригом, тримає її в повітрі, а брат Сашко б’є в дно дволітровою пляшкою мінеральної води. Глухі удари – і жодного ефекту.

– Зараз піде, – запевняє Андрій, міцно стискаючи здоровою рукою пручливе каберне, – нікуде не дінеться…

На ньому синя футболка з написом: «Україна – моя земля». Прооперована, схована в жорстку лангетку рука на перев’язці затуляє останнє слово. Андрієві потрібна допомога, але він не дозволяє нікому втручатися. Та й ніхто з нас не здатний відкоркувати пляшку без штопора, без ножа, голими руками. Нам залишається лише дивитися.

Корок вперто тримається скляного горла.

– Може, іншим разом? – пропонує хтось з дівчат.

На неї дивляться з осудом: нікуди ми не підемо, особливо тепер, коли нічого не виходить, коли той корок ані руш. Андрій має відкрити це непоступливе вино. Однією рукою. Він б’ється з тою пляшкою чимдуж, підохочуючи брата:

– Давай, Сашко! Ще! Ще! Сильніше бий!

І корок не витримує.

– Є! – каже Сашко.

Каберне вибулькує в пластикові стаканчики. Тост: «За перемогу!» Андрій тягне свій ковток через трубочку. Обличчя йому відновлювали канадські пластичні хірурги. Боєць 80-ї аеромобільної бригади, після поранення в Луганському аеропорту він переніс уже кілька операцій голови, руки, ноги. Ще в аеропорту йому ампутував ногу хірург-травматолог, який згодом повернувся на постійне місце роботи – у цей госпіталь, у це відділення, яким керує. Тепер «веде» Андрія. Як і дядю Сашу з «Айдару», який прикривав відхід поранених з аеропорту.

У ті липневі дні підполковник медичної служби разом зі своїми колегами облаштував похідну операційну в Луганському аеропорту. Знеболювального бракувало, траплялися дні, коли пораненим витягали осколки під «дерев’яною» анестезією: «Тримай, брате, патичок у зубах!» Але медикам вдалося неймовірне, вони не втратили жодного з півсотні поранених. Згодом Андрію зі шматочка стегнової кістки лікарі сформували щелепу, з ноги взяли шкіру на понівечену руку…

– Зібрали мене, – каже, – як конструктор. Невдовзі ставитимуть зубні імпланти, усе буде гаразд з обличчям Андрія, уже й чутливість поступово повертається…

– Андрія врятував хірург і велике кохання, – говорить Світлана.

Над ліжком Андрія, між дитячими малюнками, портрет повненької білявки з двома дівчатками. Сім’я.

– З Андрієм зараз брат, а тоді знову дружина приїде, у цій сім’ї своїх не кидають, – це Світлана вже дорогою до «офісу». – А є такі випадки… хай Бог милує. Скажи, Марино?

Марина киває. Були в госпіталі хлопці з обома перебитими руками, і траплялося таке, що дружина приїжджала раз на два місяці, посиділа поруч, навіть на тумбочці не поприбирала – забралася й поїхала. А хлопцю без допомоги ніяк. Його товариші по палаті в туалет водять. Він не може себе обслуговувати, навіть сам води напитися не в змозі.

– А ще трапляється, що родичі пораненого користуються його грошима, – докидає Світлана. – Ми організовуємо збір коштів на лікування, протезування, аж раптом помічаємо: дружина до госпіталя підкатує тільки на таксі, щоразу в гарному новому вбранні, хоча приїхала гола-боса. Є й такі… Одні останнє віддають, інші сподіваються, що за них хтось усе зробить.

Мало не забула, для чого шукала Світлану: мені потрібні координати волонтерів, які шиють «розгрузки». Це слово ще кілька місяців тому мало зовсім інше значення. Принаймні для більшості. А тепер хто ж не знає: «розгрузка» – це військовий спецодяг, розвантажувальний жилет з багатьма кишенями та петлями для необхідних речей. Можна купити за грубі гроші, а можна й пошити – і тут волонтери не пасуть задніх, шиють самі. Записую телефон.

В офісі на прохідній пахне свіжою випічкою: дівчата розрізають на кавальчики величезний гарячий пиріг з капустою. Приніс чоловік, сказав: теща спекла. Повертаємось у корпус з розкладеними в маленькі пакети шматочками. Безрозмірний пиріг – вистачає і хлопцям, і медсестрам, і волонтерам. Запах розбурхує голод, за цілий день ми нічого не їли, і навіть не хотіли.

– Тепер розумієте, – каже Марина, – чому я схудла за останні місяці?

5

Новий день – інша пісня. І у Вадима репертуар змінився, і настрій у багатьох. Олександр нині не в гуморі, але виду не подає. Тільки говорить й говорить, тамуючи біль. Йому цього тижня зробили операцію, начебто останню – вставили металеву пластину в стегнову кістку. Раз у раз замовкає, стиха стогне. Після уколу знеболювального оживає, робить компліменти медсестрі, береться розповідати, як працював водієм, ганяв вантажівки на великі відстані. Курив по дві пачки на добу. Одну цигарку викурює – по наступну тягнеться, отак було. Страшенно смалив. Часу на дорогу давали обмаль, немов автомат програмували на певне завдання: наче ти не людина і тобі не потрібні ні сон, ані їжа, ані зупинки. А з оформленням супроводжувальних паперів усе навпаки: тягнули, душу вимотували, змушували чекати годину, дві… Щоб не заснути за кермом, Сашко припікав собі шкіру між великим та вказівним пальцями на лівій руці: біль не давав закемарити, стримував, щоб не запасти в сон.

Коли остаточно отямився в реанімації, зробив відкриття – не так його перебиті ноги вразили, як той безперечений факт, що він кілька днів не курив. Не відчував жодного бажання! Хлопці курили навіть на ліжку, бо ходити не могли, а він нюшив повітря й не міг второпати: як так? чому його, затятого курця, не тягне до цигарки? Дивна історія, він так і не знайшов їй пояснення.

Біля Андрія, за здоров’я якого ми пили червоне сухе, тепер дружина, я її відразу впізнаю, бачила ж фото біля його ліжка. Волонтер Тетяна цього дня знову привезла спеціальні чохли на поранені руки-ноги. Кілька днів тому знімала мірки, і от вже волонтери їх пошили. Славік застібає блискавки на чохлі, нога з апаратом Єлізарова ховається в одежину, зсередини – флисову, зовні – з вологовідштовхуючої тканини.

– Тепер можна й на вулицю! – радіє Славік.

Тетяна обмірює руку Яна, він матиме обнову за кілька днів.

– Доведеться апарат на руці ще не один тиждень носити, але це нічого, – каже Ян, він знає, як розробляти м’язи та сухожилля. – Колись на шахті сильно травмував пальці, і нічого, поступово розпрацював їх. І цю руку розпрацюю.

– Ви волонтер? – запитує мене чоловік у коридорі, когось провідати прийшов.

– Ні, я помічник волонтера.

– А-аа. Бо тут щось вайфай глючить!

Чого тільки не доводиться з’ясовувати волонтерам…

А от і Світлана у своїй рудій робочій куртці.

– Добрий день, – кажу.

– Який ще добрий день? Слава Україні! – відповідає з усмішкою, а очі сумні. Збирається на Схід. – Новини читали?.. Отож. Повезе на передову те, що зібрали. Там, каже, хлопці воюють, з якими на Майдані разом були. Хочу, каже, там залишитися.

– А ми тут з ким залишимося? – зупиняє її Марина. – Не відпускаємо. Навіть не думай.

Світлана, якби це відбувалося в оповіданні, теж поїхала б на Схід. Повезла б танкістам спальники. А там їм трапився б якийсь метушливий, заклопотаний командир: швиденько, швиденько, ось тут розвантажуйтесь – і дякую, давайте назад, тут небезпечно. А через кілька днів Світлана видзвонила б своїх підопічних: слава Україні! То як там спальники? Не мерзнете тепер? А танкісти й далі сплять під танками на землі. Не дійшла до них волонтерська допомога. Світлана вибухнула б монологом, від сили якого розтанув би сніг і розкололася крига. Вона сказала б усе, що думає, не добираючи висловів. І назад! До того забудькуватого командира. У крижаному мовчазному спокої… У тому оповіданні вона б залишилася на передовій, і чоловіки-побратими розповідали б про неї неймовірні історії.

Біля ліфта зустрічаю доньку дяді Саші, Аню. Вона тепер тут, і її старша сестра Олександра, падчерка дяді Саші, обидві з дітьми, обидві біженки з Луганська. Аня кілька днів тому сяяла усмішкою, демонструючи ямочки на щоках, розповідала, що віддала дітей до дитячого садочка, а нині зовсім без настрою. Що таке? Друг у Луганську повісився. На власному ремені. У неї такі зараз очі, що краще б вона сьогодні не приходила до батька. Важкий день.

Сашкові знову роблять знеболювальний укол. Він блідий як стінка, очі запали, ще й неприємності якісь в «Айдарі». Вам, каже, цього краще не знати… А тоді й розказує, і висновок робить: хлопці поїхали воювати, а не гнити, яке, до дідька, перемир’я…

Олена шепоче: зрив був у нього сьогодні, може, від болю, а може, від новин. Нещодавно заспокоївся. Ніколи не знати, що може статися наступної хвилини з терплячою людиною.

Тут ще таке було. Хлопчина, якому ступню вибухом відірвало (таких тут чимало), тихий, невередливий Андрій з Волині, завжди занурений у свої думки, раптом через якусь дрібницю – у крик. Немов чеку висмикнув. На нейтральну репліку про туристів у місті – ходять, мовляв, радіють життю – його понесло без гальм: усе в них у шоколаді! наче в іншій країні живуть! це в нас війна! а в них все чудово!

І все голосніше:

– А я без ноги! Я без ноги тепер! Чому зі мною це сталося? Чому я?!

Йому спочатку хтось один, а тоді й усі:

– Ти живий, дякуй Богові, дякуй долі, у кого віриш, тому й дякуй.

А він ще голосніше:

– За що дякувати?! За те, що я тепер каліка?! А вони на вечірках та дискотеках?

– І ти будеш…

– На протезі?

– На протезі. Якщо характеру не забракне.

– Не хочу! Я жити не хочу!

Така істерика почалася, що повтікали всі. Марина залишилася. Стримуючи себе, говорила, говорила, аби не мовчати. Не можуть усі йти воювати, хтось має працювати, щоб податки платити, щоб було за що армію утримувати. А сама думає: «Якого чорта таких, як він, туди беруть, а фахівцям відмовляють? Не готових до пострілів та окопів, вчорашніх школярів, які життя не бачили, автомата в руках не тримали, – беруть, а спецназівців, нехай не першої молодості, не дуже здорових, але добровольців – не поспішають. Треба брати тих, хто служив в армії, хто має військову спеціальність».

А вголос інше:

– У тебе життя попереду, ти будеш ходити.

Андрій її не чує, пустився берега, ридає. Так страшно, так безнадійно… Аж раптом – телефон озвався. Мама. Марина: «Алло!» І втратила дар мови від почутого. Малий загубився! У Стрийському парку! Щойно був поруч – і вже нема!!!

– Як загубився?..

Марину трусить, а що ж Андрій – замовк, повалився на ліжко.

Малого швидко знайшли, він навіть не встиг налякатися. На той момент Андрій, накрившися ковдрою, уже тільки схлипував, чимраз тихіше. Сам як дитина, що загубилася.

6

За кілька днів маленька Віка наче подорослішала. Смикає маму за руку, тягне кудись, заважає розмовляти з лікарем. Підходжу так, щоб на рівні очей малої опинилася торбинка, з якої визирає біла кудлата іграшка. Дівчинка замовкає, витягає песика, притискає до себе. Віка не боїться дорослих, до всіх йде, усім усміхається, госпіталь для неї – майже дім. Коли її батька підняли за бойовою тривогою, їй було п’ять місяців, коли поранило – десять. Зараз їй рік і чотири. Поки ми розбираємо торби з продуктами, поки розмовляємо з батьками, дівчинка гуляє вже сама, без догляду. Усі її тут знають.

Руслан і Людмила тримаються разом усі ці місяці. Коли старшому лейтенанту вручали в київському госпіталі медаль «За оборону рідної держави», його дружина Людмила отримала медаль «За вірність та кохання». Роман зі своїми двома взводами стояв під самим кордоном з Росією, біля Червонопартизанська. Наказ був: триматися! Двадцять четвертого липня блокпост почали обстрілювати.

– Я навіть не зрозумів, що упіймав кулю, відчув лише, що ноги відмовили, – Руслан лежить у палаті, корсет поруч – на тумбочці, без нього не ходить. – Куля зі зміщеним центром залетіла під бронежилет, пробила, як потім з’ясувалося, легені, пошкодила хребет і вийшла через печінку… Хлопці мене перемотали, два уколи наркотику ввели, щоб біль притлумити, відправили в польовий госпіталь. Комбат прийняв рішення відвезти кількох важкопоранених на територію Росії, бо нікуди більше б не довезли живими. Через пропускний пункт Червонопартизанськ-Гукове. «Градом» стріляли з Гукового – це Ростовська область, – і операцію мені зробили в Гуковому… Вдячний лікареві, що мене врятував. Це був «Червоний Хрест». Того ж дня мене відправили в Ростов-на-Дону «швидкою», а звідти літаком у Київ…

У реанімації Руслана підключили до апаратів підтримки життєдіяльності, але дихав він самостійно. Лише через два тижні відчув поколювання в кінчиках пальців і зміг ними поворушити. У ті перші тижні Руслан перетворився на суцільний біль, а Людмила була саме терпіння. Каже, що чоловік страждав несамовито, не давав до себе доторкнутися.

Якби не волонтери, не вийшли б Руслан і Людмила з цієї біди. Одна крапельниця коштувала три з половиною-чотири тисячі гривень, а Руслан їх отримував по три-чотири на день протягом двох місяців. Дружина з малою була з ним удень, уночі сидів біля нього хтось з волонтерів – Руслан був зовсім безпомічний. Волонтери забезпечували ліками. Автомайданівці возили Людмилу з Вікторією у Русанів до брата Руслана (він там живе), за сорок кілометрів, туди і назад. Згодом Людмилу з дитиною кияни взяли до себе на квартиру неподалік госпіталю, щоб вони не витрачали час на переїзди. Без грошей взяли, просто так. Дівчинка-школярка, п’ятнадцятирічна Таня, донька волонтерів, гуляла з Вікторією надворі. Принесе в госпіталь погодувати – і знову на вулицю. Мала до неї звикла, як побачить – ручки тягне, обіймає. Тепер Людмила з дитиною вже знову «на квартирі», знайшли кілька днів тому. Половину платні за помешкання узяли на себе добрі люди…

Ставати на ноги Руслан почав ще в Києві. Каже, не впізнав себе, коли вперше побачив у дзеркалі. Виглядав «як патик». На двадцять кілограмів схуд – до поранення важив вісімдесят п’ять кілограмів, а після – шістдесят п’ять. При зрості сто вісімдесят дев’ять сантиментрів. Зараз Руслан потихеньку ходить у корсеті, спирається на ціпок. Жартує, що навчилися ходити одночасно з донькою.

На Новий рік, на Різдво дружина забирала Руслана «додому». Купила маленьку ялиночку, накрила стіл з шампанським та домашніми смаколиками.

– Якби не дружина, – усміхається Руслан, – довелося б писати Макарову, щоб прислав пістолет… І якби не волонтери, теж би не виборсався… Тепер піднімуся обов’язково. Ще одну операцію переживу – і ходитиму.

7

Їду в маршрутці додому. Дві жінки переді мною обговорюють проблему схуднення. Довічну жіночу проблему. «Усе просто, каже повніша, – один розвантажувальний день на тиждень: ані крихти! ні грама до рота. Повна розгрузка!»

І тут «розгрузка». Тільки інша. Слова звучать однаково, а зміст геть різний. Бачили б ці товстулі Марину, у якої старшій доньці двадцять років, а Марина – як студентка, неодмінно почали б розпитувати, як такі фігури даються, якими дієтами… Одну закономірність зауважила: майже всі волонтери – гарні люди. Така особливість.

Якби Марина стала героїнею оповідання, я б навколо неї багато чого накрутила. У жанрі фентезі. Їх було би дві Марини. Одна робила б те, що робить зараз, а друга – у паралельній реальності, в інших сферах – боролася б за правду та справедливість. У Марини було б кілька дітей, свої, чужі, велика сім’я. Усі вони (а серед них були б її доросла донька і п’ятирічний син) отримали б захисні грамоти, обереги від життєвих серйозних проблем. Марина заробила б для них добрячий запас життєвого льосу. Такий парадокс – тимчасово не додаючи своїм рідним уваги в реальному житті, вона заклала б надійний фундамент для їхнього майбутнього в якихось інших, тонших орбітах, спаливши усі карми, що мають здатність тягнутися через покоління. Навряд чи можна наперед заслужити в долі якісь бали, але якщо для інших, то можна. Марина в тому оповіданні про це навіть не здогадувалася б.

Ранок у сосновому лісі

Глянула під кришку: так і є. Півкаструлі каші пропало, піднялося шумою.

– Тю, от же ж гадость! Гадость така! – гримнула кришкою. – Та щоб тебе, паразита, розірвало!

Кинула злі слова спересердя й замовкла. Злякалася. Раніше, гніваючись, ще й не таке чоловікові виговорювала, а тут язика прикусила. Наче й безневинна ота буденна лайка, для зв’язки слів лише, для випускання пари. Носик чайника, нічого більше. Хіба слова можуть завдати шкоди… Надто такі слова, що давно втратили свого первісного значення. А все ж. Це так було раніше, в іншому житті, коли ще не стріляли. А нині затерті вислови звучать геть інакше, немов їх вперше чуєш, сприймаються буквально. «Та щоб тебе розірвало!» Не приведи Господи…

Але й змовчати несила! Як тут не прохопитися незлим-тихим словом, коли він її прохання в одне вухо впустив, в інше випустив? Казала ж: винеси кашу на холод. Та де там! Аж голова від того всього розколюється, коли б тиск не піднявся. Півкаструлі їжі через нього пропало! Тепер хіба Бровкові. Говори не говори, усе одно якусь шкоду зробить. Півкаструлі перловки! Два дні мали б що їсти. Паразит!

Хтось зайшов до сіней, чимось хрустким зашарудів. Чужий?.. Їх тут і бути не могло, чужих, але й своїх тут немає – нікого, окрім Люби та Миколи. Проте вже надто дивний звук був; відклавши шиття, Люба прислухалася, гукнула стривожено: «Ти?»

Миколин кашель, його неквапні кроки, голос з одвірку: хто ж іще?..

Переступив поріг повільно, з хеканням, заніс відро води, неповне, поставив на лавку.

– Чим це?

– Целофаном.

– Тю…

Вони давно розмовляли неповними реченнями, розуміли одне одного без слів. Могли й самими поглядами, достатньо було глянути. На Миколиному чолі – краплі поту. Оце лише тепер, придивившись, зауважила, як чоловік здав останнім часом, як постарів, ледве ноги соває. Один до одного став схожий на діда Петра, царство йому небесне, давно вже немає старого на цьому світі. А Микола вже старший за свого діда, охохо…

Піт над кущавими бровами рясний. Микола повільно обтер його долонею, опустився на табурет, зітхнув, знову закашлявся.

Голка застигла в жіночій руці. Люба дивилася на чоловіка, немов давно не бачила, забула, що пришиває до халата гудзики. Відірвані десь загубилися, то вона знайшла в банці з різним причандаллям більш-менш подібні, трошки іншого кольору. Та то нічого, хто там бачить її у старому линялому халаті – аби чистий. Нема кому приглядатися, окрім Миколи, а вона йому й у старому вбранні годиться.

– Що там?

Поправила на носі розхитані, спільні з Миколою окуляри для дрібної роботи, опустила очі до шиття, намацуючи голкою отвір у гудзику.

– Тихо наразі.

– Мороз?

– Нема.

– А ти чого?..

– Та щось… наче тисне, – знову провів по чолу долонею.

Що це з ним справді? Люба вже й забула про ту кашу. Шиття вбік, підійшла до чоловіка: чоло вологе й наче гаряче. Температури лише бракувало до всього.

– Та ні, – Микола відвів голову вбік, скидаючи її руку. – Рухався, то й зіпрів. Зараз пройде.

Похитала головою – і знову за шиття, нитку вузликом затягнула раз, тоді ще раз, відрізала ножицями зайве. Давно вже нитку зубами не відкушує, як замолоду, та й зуби вже давно не ті. Згадала про те, що треба берегти, коли нема вже що… Голку з ниткою – у поролонове картате серце на цвяшку, у саморобний подарунок Наталки на Восьме березня бозна якого року. Встромила й подумки зафіксувала: голка – на місці. Набута звичка – обов’язково закріпити словами важливу дію, підвести риску під зробленим – сказати: «Світло вимкнула», «Ручку газу повернула», «Праска на місці», «Кран закрутила», «Двері зачинила…» Словесна фіксація, важлива складова дії, без цього фіналу згодом губишся, чи все гаразд. Усе робилося на автоматі, особливо тепер, з такою головою – аж поки відійшла потреба вимикати світло й праску, бо електрика зникла, пошкодило вибухами електромережу. І крани закручувати вже не треба, бо водогін снарядом перебило.

Микола підвівся, крехчучи; обдав її запахом поту. Його піт з роками набув інакшого запаху, ослаб, прокис, уже не був тим міцним, духовитим, який вона так любила вдихати, коли він її обіймав, коли спав поруч на високій подушці, закинувши руку за голову. Коли повертався зі зміни, мився надворі, а вона зливала йому на руки, на плечі, на голову. Замолоду вона завжди була з ним у такі хвилини, бо він любив, схиляючись над тазом, щоб вона стояла поруч, тримаючи в одній руці рушник, а в іншій кухлик. Фиркав, як кінь, гарикав, розбризкуючи воду навсібіч, змивав вугільний пил. Від нього було забагато шуму; його енергія, майже видима в такі хвилини, струменіла, заповнювала собою подвір’я, весь простір біля новозбудованої хати, вихлюпувалася за ворота, розтікалася вулицею. Теплі хвилі від його зарослих підпахв бентежили її так само, як його яскраво-голубі очі, гучний сміх, його жарти; вони викликали такі самі почуття, як його міцні вузлуваті пальці та обведені вугільною пилюкою очі. Як давно це було, а пам’ятається до дрібниць. За понад півстоліття разом, за все життя, не зблякли ті давні кольори та запахи, залишилися з нею як частина її самої.

Миколу вона й полюбила колись за його запах. Молодий, міцний, терпкий запах. Вдихнула, опинившись поруч, зітхнула й зрозуміла: це він, її чоловік, навіть якщо він про це наразі не здогадується. Тоді все мало інший запах. А тепер і хата, і їжа, усе навколо пахне інакше. Особливо зараз, у ці місяці… Навіть борщ. Хоч і на печі зварений – добре, що не розвалили її, коли газову плиту поставили, бо тепер он як знадобилася… Зварила борщу з чого було, він навіть по-інакшому булькотів на плиті, наче сердився, що його позбавляють важливих складових, але й далі називають це вариво борщем. Що тут поробиш? Нема цибулі, нема картоплі, нема часнику, ще й олія закінчилася… Залишився качан капусти й сім літрових банок морсу. Чого-чого, а морсу вона минулого літа накрутила найбільше, наче знала, що на них чекає… Наталка колись говорила, приїжджаючи додому з навчання: «Морс, ма, це насправді не те, що ми тут називаємо. Морс, – виправляла, – це такий напій з ягід, ма». Люба, слухаючи, сердилася: «Тю, та що нам до міста! У нас морс – це перемелені помідори, їх так називала моя бабця, і прабабця, то як я маю морс називати? Як ти його, доцю, маєш називати, га? Як? Соус? Охохо. От вже вигадають! Сміх та й годі. Та соус – це ж оте, що на плиті, – картопля з куркою, приправлена смаженою цибулькою та морсом. Ти що, забула, доцю?.. Суп?! Тю, та який це суп! Що ти верзеш!.. Хто так на соус каже? Вони? Та щоб їх там розірвало! Тьху на них, безпам’ятних!»

Тиша надворі, тиша в хаті. Лише чути, як цокотить годинник на стіні.

– Їсти даєш? – питає Микола, голос якийсь тихий.

– Каші перлової?

Не зауважив уїдливої інтонації.

– Можна й каші… – прикрив очі втомлено. – А краще борщу. Ти ж борщ варила?

Подай-принеси, й отак усе життя… А він сидить за столом, поклавши руки на розведені коліна, мовчки втупився поглядом у стіну. Перед ним парує тарілка борщу. Що він? Чекає, аби вистигло? Якби ж то! Люба знає, що йому треба, чортяці невгамовному.

– Що вже? – з притиском до нього. – У чому затримка?

Відомо в чому – випити хоче. Сидітиме так над тарілкою, з непорушним поглядом, поки вона не дістане з буфету пляшку зі стопкою.

– Чортяка старий… – почовгала до сховку, а що було робити.

Відразу й ожив, обхопив стопку пальцями, перехилив, крекнув – і за ложку, заходився їсти, наче й з апетитом, відламуючи кусні від спеченої на сковороді перепички. На мить призупинився, прожував. На обличчі легко читалося, наче написане: такий собі борщ, на трійочку, та що вже зробиш, їсти можна.

А вголос сказав:

– А ти чого?

– Я вже поїла, не дочекалася.

Він знов за ложку.

– Хліба хочеться. Нормального людського хліба.

– Скоро й на перепічку не буде…

Обтер губи долонею, змовчав. І Люба ані пари з вуст. Де ж його візьмеш, нормального хліба… Добре, що мука ще є, але й вона незабаром закінчиться. Про завтра страшно й думати.

– Сьогодні сон наснився, – Микола гикнув, відсунув тарілку, не доївши; сперся до спинки стільця. – Сто років снів не бачив, уже й забув, що воно таке… Аж дивно… Пам’ятаєш ті сосни? Той ліс, що ми до Стьопи їздили мотоциклом?

Любу заціпило, звела брови, намагаючись щось пригадати. Тоді ледь чутно охнула й сплеснула руками. Згадала! Сон свій згадала, а не той сосновий ліс, у якому вони були на першому році спільного життя, у своє перше сімейне літо. Вона того лісу й не забувала ніколи. Видіння минулої ночі – ось що їй відкрилося, немов хтось відхилив штору на вікні. Побачила повалене трухляве дерево, ранковий ліс, плями сонця на високих стовбурах. Наче війнуло в кімнаті ароматом зеленого моху. Щось там було перед тим, в її сні, щось відбувалося. І після того теж. Однак лише цей момент вихопився з пам’яті, випав самотнім кадром з нічного кіно. Який був сон! Яка обида! Як можна було таке побачити й забути? У їхніх степових краях таких лісів немає, як біля Стьопиної хати; дерева до неба, ти крихітний проти них. І запахи такі, що не забудеш. Стьопа служив разом з Миколою, обіцяв тієї ж осені, не відкладаючи, приїхати до них, з заходу на схід, теж мотоциклом. Подивитися, що то за Донбас такий, що за степ такий донецький. Але так і не приїхав ніколи. Затягнуло в роботу, у життєву коловерть. І вони до нього більше не їздили, теж не до того було.

– Отак стою, – розповідав Микола. – Голову задер, дивлюся вгору. А сосни аж гудуть у небі. Високі…

– Не може бути!

– Кажу тобі. Ми маленькі, як ті мурашки, а сосни під хмари, і шумлять. Як тоді, – і замовк, хитнувши головою, наче сам засумнівався, чи справді бачив такий сон.

Люба змахнула долонею зі столу невидимі крихти.

– Миколо, не повіриш, – усміхнулася. – Мені теж ті сосни сьогодні наснилися.

– Не вигадуй.

– Тю! Кажу тобі, наснилися сьогодні. Я, може б, не згадала, якби не ти – ти сказав, я відразу й згадала. Як можна було забути такий сон? Дурня якась часом у голову залізе й сидить…

– Во-во…

– …а тут такий гарний сон – і вилетів, як не було. Тільки я не верховіття бачила, як ти, а он, як там, на килимку.

Над ліжком – килимок з ведмедями, він від першого дня з Любою та Миколою, подарунок від його бригади на весілля. «Ранок у сосновому лісі» називається.

– Я забула, це хто? – запитала, кивнувши на стіну.

Він зрозумів.

– Васнєцов, – сказав впевнено, а тоді виправився: – Або Шишкін. Яка різниця? Знаменитий російський художник.

Ворс на килимку давно вигорів, де-не-де витерся до залисин кольору зів’ялої трави в степу, скільки донька говорила їм зняти цей мотлох, замінити чимось сучасним, фотошпалерами наприклад, з водоспадом чи морським прибоєм, – ні, батьки не реагували. Миколі байдуже, а Люба не погоджувалась, а чому, ніхто б не здогадався, а вона б і не сказала, соромилася. Їй чоловік, коли ще парубочив, купував шоколадні цукерки з таким самим малюнком, з тими ж ведмедями поміж сосен. Фабрики «Красний Октябрь». Нема вже тих цукерок, і «Красного Октября» немає, а килимок – ось він, на стіні від самого початку сімейного життя. Як можна його поміняти на інший?

– От наче цей ліс, – каже Люба, – від хати Степана трохи вгору, де сосни над яром…

Піднесено переповідає свій сон, забула про ранковий головний біль, про безнадійно втрачену перлову кашу.

– Тебе не бачу, – аж захлинається, – але знаю, що ти поруч. Такий ранок чудовий, сонце, пташки… Краса…

– …і ведмеді, – докидає Микола.

– Ні, – відказує вона серйозно, – ведмедів не було. Не бачила їх. А ліс точнісінько такий самий. Навіть стовбур повалений. Миколо…

– Ну?

– Один сон на двох. Чого б це?

– Бо дожилися. До ручки. А хто повірить?

– А кому розкажемо? – Люба намагається усміхнутися. Охопила обличчя долонями, сперлась ліктями до столу: – Самі на усьому білому світі, нема кому розповісти. Охохо…

Судомно втягнула повітря й заплакала.

У неї тепер траплялися такі різкі переходи до сліз, мало що потребувало, аби вони викотилися з очей.

Микола гмукнув, видав протяглий звук, якесь глибинне зітхання, підвівся й вийшов надвір.

Напередодні вони посварилися через дурничку. Микола зайшов до хати в черевиках, важко прогупав до столу, до своїх окулярів. «На секунду!» – прикрикнув на дружину, випереджаючи зливу обурення. Вона, може, і гукнула б «Куди?», та й по всьому, але ж цей його зверхній тон… Він в усьому винен. Може, в іншому випадку обійшлося б докором, але ж тон був, наче це вона щось зробила не так, вона, а не він. І Люба розійшлася не на жарт. І паразита йому згадала, і чортяку старого, і щоб тебе розірвало! Микола теж немов з цепу зірвався, здуріла, мовляв, зовсім зі своїм прибиранням! Завтра тут гепне, усе рознесе до чортів собачих, як в усіх! Що ж ти думаєш, наша хата якась особлива?.. Заговорена? І вибухи її весь час обминатимуть, як ти думаєш? Шкреби-шкреби, намивай, робити бабі нема що!

Вона й справді шукала собі заняття щоразу, як вибиралися з погребу після обстрілів. Хотілося одного – чимшвидше до хати, через подвір’я, під зимовим млявим сонечком. Направо-наліво гляне нишком, відчує, як волосся дибки стає, як морозом обсипає скроні – і до себе. Що гірше довкола, то завзятіше намагалася навести лад у хаті, утримувати його попри все. Виснажувала себе хатньою роботою. Спина терпла, коліна крутило, руки пухли, наливалися втомою, а вона й далі вперто підбирала Миколині речі, розвішувала на спинках стільців, складала на лавку. Мела, крекчучи, підлогу, перебирала залишки харчів – пшона, манки, цукру… Здавалося, продуктів надовше вистачить, якщо знатимеш, на що можна розраховувати. Найбільше залишалося запасів томатного морсу. Морсу й пшона. Сім літрових банок морсу й півкілограми крупи.

А Миколі що! Десь ходить селом, прийде – мовчить, і все йому «до лампочки», геть збайдужів до порядку. Сварилися тепер нечасто. Хіба погиркаються, як чоловік казав, в односторонньому порядку: хтось один заведеться, другий не озивається, говори собі, говори. А тоді навпаки, поміняються ролями. А вчора зійшлися в герці, забули про загрозу інфарктів-інсультів, слово за словом, розкричалися на всю хату. Стався з ними одночасний нервовий зрив. Ще й Микола назвав її так, як ніколи не називав. Люба замовкла:

– Хто? – перепитала.

– Дід Пихто і баба Оленка! – гримнув у відповідь.

Люба віддихалася й тремтячим голосом винесла вердикт:

– Заснеш – задушу подушкою!

У той момент була здатна на це. Уночі прокинулася від храпу, від віддаленого, як гроза на відстані, бухання снарядів. Місячне молоко з вікна підсвічувало сиве волосся чоловіка, воно стояло ореолом над його чолом. Підгорля рухалося, ритмічно надимаючися та западаючи. Микола був схожий зараз на хлопчика, якого зла чарівниця перетворила на старого жабака. Беззахисного й невинного.

Як вона могла йому таке сказати? Про подушку? А він їй – те, що вона почула, як?

Часом видавалося: вона мало знає чоловіка, з яким прожила все життя. З яким спали в одному ліжку, милися одним шматком мила, витиралися одним рушником. Зубні щітки стояли поруч у склянці побіля пластмасової коробки з зубним порошком, він визнавав лише його, а ніякі там новітні пасти. То й вона до нього звикла, порошок то порошок, чом би ні. Усе було в них спільним, і водночас стояли між ними таємниці й недомовки. Вони були – вона це відчувала. Колись побачила у вікно, як він повернув дорогою додому на обійстя Свєтки-лахудри. Вичекала хвилин десять, а тоді й сама туди поспішила. Свєтка не відразу озвалася; глянувши, змінилася в обличчі (чи то здалося?): здрасьті, це ти… а твій тут… мені лагодить… А тоді й Микола з кімнати вийшов, в одвірок сперся. Докір у погляді. Чогось тоді так боляче штрикнуло в серці, кольнуло отруйною шпичкою…

А її напівправда? Їздила в районну лікарню на аборти, не говорила йому, бо що воно казати… Допоміг би він чи що? Тільки б гірше було. У кожного в душі є закутки, куди нікому нема ходу, хоч часом чужий допускається, а найближча людина – ні.

Весь день було хмарно. Вітер дмухав зі сходу. Зранку заносило дрібним снігом, але до обіду й скінчилося. Нуль градусів. Не стріляли.

Микола відірвав листок календаря зі стіни; звик до відривних календарів, так у молодості було, так і зараз має бути. Просив доньку купити в місті настінний відривний календар. Вона перед своїм від’їздом привезла, три місяці тому, коли село накрило першим обстрілом і молоді почали збирати речі, виїжджати подалі. Тоді й Наталка, хоча давно не молода, а все така ж, як ті, перекотиполе, закомандувала батькам: збирайтеся, їдемо!

– Ми нікуди не поїдемо, – відказав Микола, за себе й за дружину вирішив.

Запитувати Любу було зайвим, у неї така сама відповідь сиділа на язику. Залишаться вони вдома, хай там як, а ти їдь, доцю, повернешся, коли все владнається.

А тепер що? Куди їй тепер повертатися? На лінію зіткнення? Нема куди повертатися. Нічого б вона тут не впізнала, жодної вулиці, хіба хату й подвір’я батьків. Їх, на диво, обминали снаряди, немов тут стояв захисний невидимий купол.

Микола почепив окуляри, вчитуючись у дрібний текст.

– Сьогодні – преподобного Павла Фивейського та Іоанна Кущника, – голосом телеведучого. – Якщо зірки блищать – бути морозу, якщо вони тьмяні – поверне на тепло. Хмари з півночі – не варто чекати відлиги. Чуєш, Люб? Сніговий буран вдень віщує міцний мороз уночі… Отже, морозу не буде.

– Я й так знаю, що не буде. У мене на зміну погоди суглоби крутило б…

Микола обережно сів.

– Ти дивися, – здивувався, прислухаючись до себе, до якихось нових відчуттів. – Люб… Що в нас є від серця?

– А що таке?

– Тисне.

– Знову? Ох ти ж, господи боже мій… Ну що в нас є від серця… Корвалол, корвалдин…

– Люб, – Микола окуляри з носа зняв, у руках тримає, очі незахищені, сивого кольору. Від колишніх яскраво-блакитних сама сивина залишилася. – Люб, послухай мене. Якби що – виходиш надвір і йдеш в тому напрямку, – махнув рукою. – Чула мене?

– Якби що? – повторює Люба.

– Мало що. Усяке може бути. Виходиш тоді надвір – і туди, зрозуміла? Зрозуміла, кажу?

– Та нікуди я не піду. Чого ти мене женеш?

Роззирнулася: де ж та коробка з-під взуття? Що з ліками? На столі, щоб завжди під рукою. Що тут є для Миколи?… А воно все не те, що треба. Тоді глянула: а Миколи немає. Куди вже завіявся?

– Миколо! – гукнула. Щойно ж тут був.

З сіней шарудіння. Целофанове. Та звідки він той целофан притягнув? Такий рипливий. Мабуть, ще й брудний, у грязюці.

– Миколо! – роздратовано.

В одвірку Дуська. Сусідка.

– Це я, не лякайся.

У Люби й серце застрягло в горлі, руки затрусилися, не вгамувати. Давно тут не було нікого.

– Ти? Як ти тут?.. Звідки?

– А де ж мені бути?

– Та ти ж давно виїхала. Після того як твого Івана… Ну… Після всього. Коли ж ти повернулася? Як?

– Ма… Це я, – каже Дуська.

– Миколо! – відчайдушно гукає Люба в нікуди. – Де тебе чорти носять? Миколо! Дуська до нас!

Хотіла підвестися – ноги не тримають.

– Ну все-все, – Дуська відступає за двері. – Не хвилюйся. Поспи. Чи, може, їсти хочеш?

– Дусько…

– Що? Що ти хочеш? Будеш їсти? Підемо гуляти?..

І це вже не Дуська, а Наталка. Щось в голові замакитрилося чи то з тиском щось робиться? Скаче та й скаче. Це ж Наталка, донька. І кімната інакша. Усе геть інакше. Квартира Наталки, чи де це вони опинилися…

– Доцю, – каже Люба, – а що ти нині зварила?

– Я? – зраділа Наталка. – Борщ, котлети. Хочеш котлет?

– Хочу, – каже Люба, подумавши.

Вона хоче котлет, вона вже звикла до цих перевертнів: де сон, де яв, де вона, з ким… В одну мить усе може змінитися, Микола ховається, чужа людина стає донькою, а тоді донька перетворюється на сусідку, Микола повертається, усе крутиться, і часом нудить, як на каруселі. І їсти хочеться завжди, це відчуття з нею що тут, що там, навіть уві сні, коли вона розуміє, що це сон. При доньці добре, зараз вона нагодує. Хіба ж погано? У теплі й сита, по телевізору щось цікаве показують. А все ж думається: швидше б додому, у свою хату, нехай навіть в ту, уже без газу, без світла, але з дровами та пічкою. І щоб Микола зайшов до сіней, прогупав до кімнати, не знявши взуття, щоб було до кого озватися: «Куди в черевиках?!»

Ось-ось крутнеться барабан у голові, уже зараз або за півгодини, за годину: обернеться довкола себе – і ось воно, перед очима, поролонове картате серце з голками, подарунок доньки, ще школярки, на Восьме березня… Кроки Миколи за дверима. «Миколо, ти?» – «Хто ж іще!» Прочинені двері в сіни. «Ранок у сосновому лісі». Потерті місця на старому килимку. Чиїсь голоси. Один наче доньчин.

…Стареча деменція… Альцгеймера… Переживи стільки, як вона… А що вже зробиш… Може, реакція на стрес, хтозна. Та я тепер для неї рідко, коли я; частіше – Дуська або фельдшерка Марківна. Жаліється мені на суглоби, свариться, що лікувати не вмію, а їй, мовляв, на «Ятрані» цілий день вистукувати… Вона машиністкою працювала в конторі, у шахтоуправлінні…

Це бубоніння заважає, дратує, але нарешті слабшає, тане, перекривається шумовинням дерев над головою.

Промені у верховітті. Запаморочливий сосновий дух. Мох пружинить у спину, вгинається під потилицею, поколює через сукню сухою опалою глицею, коли небо над Любиним поглядом заступає обличчя чоловіка з голубими ясними очима. Її чоловіка, з яким вони побралися кілька місяців тому. Вона вдихає терпкий рідний запах, що змішується з запахом соснового лісу, заплющує очі й чує поблизу якесь мурмотіння, чийсь відволікаючий голос…

Складно пояснити. Мозок вражає… ну як сказати… втрата зв’язків між нервовими клітинами. Знищуються десятки мільйонів контактів між ними. Ізольовані клітини стають вразливими перед натиском хвороби…

Голос стишується, його вже ледь чути.

А що село… Його більше нема. Стерте «градами» у січні 2015-го.

Запах скошених кульбабок

– Цікаві факти! – вигукує Інна Максимівна. Вона у своєму віці читає без окулярів, надто старанно тримаючи неслухняними пальцями прим’яту газету. Непідключена система для крапельниці стоїть поруч в очікуванні медсестри. – Найдавніший міст у Парижі називається Новий міст!..

– Цікаво, – озиваюся зі свого ліжка, відриваючи погляд від книжки. Про найстаріший міст я чую від неї вже втретє, але навіщо моїй сусідці про це знати? Вона сприймає прочитане ніби вперше, радість її чиста та щира.

Інша сусідка по палаті, огрядна Оксана, спить сидячи на стільці, склавши руки на животі й прилаштувавши три підборіддя на безрозмірні груди («Якщо я ляжу, то вже не встану»). Це вдень. А ввечері, після процедур, їде додому на таксі, не забувши створити на своєму місці ефект присутності: на тумбочці – апельсин, на спинці ліжка – яскравий рушник. Дочекавшися, коли донька Інни Максимівни, невизначеного віку руденька Ірина, поведе маму на УЗД, Оксана, незграбно похитуючись, розгортається до мене всім тілом: їй дійсно дев’яносто, цій бабці?

Не маю жодних сумнівів. Учора вона згадувала Харків двадцять восьмого року. Справді повірити важко: двадцять восьмого року минулого століття! Інна Максимівна пам’ятає готель, де вони тоді жили з мамою, батьком та старшим братом, і сусідів по коридору пам’ятає, ігри в готельному дворі та як мама виплітала їй маленькі кіски. У цих розповідях усе залишилося на своїх місцях: назви, імена, дати. Жінка їх пам’ятає лише тому, що це було дуже давно. Моя цікавість її надихає, додає красномовства, але вона остерігається видатися нав’язливою, тому зупиняє себе коротким: «А!» – з одночасним помахом руки. Облишмо, напевно, означають ці вигук і жест, що вже там говорити! Коли їй було п’ять років, через той двір проходили цигани, і дівчинка-підліток, озирнувшись та затримавши на дітях проникливий погляд, тицьнула на неї пальцем і сказала: «А ти проживеш дев’яносто років».

– Що це було? Здатність побачити майбутнє чи вміння його запрограмувати? – міркує Інна Максимівна, відклавши газету. – Хай там як, у найважчі часи я собі говорила: «Я проживу дев’яносто років». Це було як дитяча гра: чик-чирик, я у хатці… А! – відкрита долоня, помах руки, поплямленої старечою гречкою. – Коли мені нарешті виповнилося дев’яносто, я змінила платівку. І тепер кажу: я прожила до дев’яноста років, а далі як вийде.

Інна Максимівна делікатно відчуває момент, коли варто зупинитися, вона не втомлює розмовами. Та й говорить не стільки про себе, скільки про свій час. Вона взагалі з повагою ставиться до часу. «От і новий день розпочався», – сповіщає вранці. А вечорами: «Ще один день минув, спасибі цьому дню за все хороше».

Медсестрі ніяк не вдається проштрикнути їй вену. Моя крапельниця вже наполовину порожня, рука втомилася від нерухомості, а сусідці все ніяк не можуть підключити систему.

– Попрацюйте кулачком, – робить своє медсестра, – ще… ще… Тепер затисніть. Добре.

– Ви, молоді, не вмієте радіти життю, – міркує Інна Максимівна, слухняно випроставши руку. – Рвете серце, поспішаєте, нервуєте. Навіщо? Чи варте такої ціни те, заради чого ви так квапитеся, так біжите без зупинок? Відчуваєте, як пахне скошеною травою?

Вона робить паузу, наче дає можливість перевірити. Пахне, ще й як, особливо тепер, коли зеленими ароматами завіває в палату. І веде далі:

– Сьогодні покосили кульбабки. Іра встигла чимало зібрати з-під носа газонокосарки…

З цим враженням – безстрашна донька рятує кульбабки – вона повернулася з прогулянки, її очі сміялися.

Для того щоб згадати, скільки років доньці та онуці, Інні Максимівні потрібно зосередитися. З цифрами останніх десятиліть у неї пішов розлад. До крововиливу, запевняє, пам’ять не зраджувала – вона свій інсульт називає крововиливом. «А! – коротко відмахується Інна Максимівна. – Не варто про це. За будь-яких обставин знайдуться в житті прекрасні моменти».

Тема хвороби між нами відсутня. Першого дня, познайомившись, ми поцікавилися одна в одної: а у вас що? І закрили тему.

– Набюстник! – сміється вона, шурхотить тепер вже журналом. Вона повсякчас розгадує кросворди, каже, це гімнастика для мозку, її порятунок і втіха. – Придумати ж таке: набюстник! Що це, як ви думаєте? Відповідь проста – це ліфчик. Я перевірила у відповідях!

Читати довгі тексти Інна Максимівна не може.

– Від такого задоволення довелося відмовитись! – констатує з прикрістю. – Але що зробиш! Добре, що кросворд прочитати можу. Хоча й тут іноді літери не слухаються, перекидаються на інші, маскуються та зникають, не відразу й пізнаєш, що воно таке.

– Ах, як смішно, – коротке симпатичне ги-ги. – Читаю дупа. Як?! Що таке? Як це розуміти? Дупа?! Тоді приглядаюсь як слід, а це лупа… Відчуйте різницю!

Вона сміється. Інсульт їй виставляє свій рахунок та свої обмеження, вона відповідає йому новими звичками та самоіронією, тримає під рукою це рятівне коло.

Іра приносить пиріг. Розгортає з провощеного паперу, ріже на шматочки й сидить, чекаючи на оцінку, схожа цієї хвилини на дівчинку-відмінницю. Дуже смачно. Ніби медівник, але ще смачніший. Чи то після лікарняних каш починаєш тонше відчувати смак їжі? Побачивши нашу реакцію, Іра підхоплюється, береться пояснювати: до тіста додала меду з кульбабок і в кремі той самий мед. Або ж варення, хто як називає, це одне й те ж, аби з кульбабок.

Із задоволенням спостерігає, як ми наминаємо пляцок, як тягнемо до рота нові кавальчики. Вона зараз дуже подібна на свою маму. Її обличчя світиться радістю: догодила, здивувала. Ділиться рецептами – і меду, і пляцка, перепитує, чи правильно я записала пропорції. «І не вимочуйте кульбабок, – попереджає вона, – гірка нотка має бути присутня. Без неї смак буде не той, надто солодкавий. Обов’язково має відчуватися гірчинка, у цьому суть».

Після Ірининого «до побачення!» відкриваю роман на сторінці з закладкою – це пташине пір’ячко, знайдене в траві, чорно-біле з синіми полисками. Інна Максимівна занурюється у свої кросворди.

– Так, знаєте, прикро. Я ж знаю це слово. Воно десь є у моїй голові, але знайти його в тих закапелках, витягнути з глибин пам’яті не можу. Що значить вік!

– Та при чому тут вік, – не погоджуюся я. – У мене теж так буває: фурх – і в найвідповідальніший момент раптом вилетить з голови назва або прізвище. Таке огидне відчуття, коли не можеш слова згадати. Наче готуєш на незнайомій кухні: де тут сіль? де лавровий лист? Тицяєшся туди-сюди. Коли знайдеш, воно вже не потрібно.

– Дуже противне відчуття, еге ж? – Інна Максимівна задоволено позирає на мене.

Вона знаходить привід для веселощів там, де їх мало б хто шукав. Сама собі цікава та самодостатня, цінує простір свій та чужий і навіть звичайні питання починає зі вступу: «Не хочу видатися вам нав’язливою…»

Мені комфортно з моєю сусідкою. Сподіваюся, їй зі мною теж. Ми обидві потребуємо дозованого спілкування, уникаємо надмірної уваги до себе. Жодних балачок нон-стоп! Нам так добре мовчати вдвох, куди там розкоші мовчання до розкоші спілкування, нас тиша не обтяжує, а єднає. Довгі дні в лікарні заповнені свіжим повітрям і сонячним світлом, за вікном весна, рано-вранці чути пташиний спів, а ввечері шепіт листя та шурхіт дощу. За стіною жебонить телевізор, черговий телесеріал збирає схвильованих прихильниць.

– Жорстка полуничка, – лунає в тиші. – Що це таке, як ви думаєте?

– Скільки там букв? П’ять?.. Тоді, напевно, порно.

– Як?

– Порно.

– Не знаю такого слова.

Коротко пояснюю, ретельно формулюючи доволі узагальнені визначення.

– Ага, – каже вона. – Не знала. А ось це знаю: нарком. Підходить. Третя буква р. Гм, дійсно, порно… Що б я без вас робила?

Встає рано. У довгій нічній сорочці, під якою гойдаються повні груди, вичовгує за двері палати, шурх-шурх, у спільний на дві кімнати коридорчик – рушник через плече, зубна щітка та паста в сухеньких кулачках, синці в згинах ліктів від уколів. Повертається з переможним вигуком:

– Усе! Як нова копійка! – знову зручно вкладається в ліжку, копирсається, обсмикуючи нічну сорочку. Тягнеться до горнятка на тумбочці. – Немає нічого кращого, скажу вам, як почати новий день зі склянки чистої води…

Інна Максимівна насправді Октябрина. Не тому, каже, що Жовтнева революція й все таке, а тому, що в жовтні народилася, тисяча двадцять третього року, у Харкові, – нагадує рік і місце народження. А потім закінчила інститут й потрапила до Львова. Зі зміною місця змінилося й ім’я. Була Октя – стала Інна.

Ми говоримо про Харків двадцятих – тридцятих років, про війну, повоєнний Львів, про велику історію та індивідуальну історію конкретної людини та її родини й про те, що зазвичай не потрапляє до підручників. Маленька харківська дівчинка в ранньому дитинстві говорила німецькою. Сусідами були німці, фахівці з Німеччини, вони приїхали до Харкова зі своїми сім’ями, працювали на ХЕМЗі. Оповідачка уповільнює темп: «Це Харківський електро-механічний завод», – пояснює. Жили в готелі, він потім став «Інтуристом». Діти бігали коридорами, грали разом на подвір’ї.

– У школі згодом було легко на уроках німецької, – Інна Максимівна спирається на лікоть, повертається до мене, – я її навіть не вчила, на жаль. Трималася на старих запасах. Хочу їсти, віддай мій м’ячик… Простенький набір побутових фраз. А в тридцяті роки настали страшні часи. Чорні воронки, нічні візити, розмови дорослих пошепки про те, кого забрали. Татів друг викинувся з вікна, не витримали нерви, бо у двері гупали НКВДисти. А виявилося, вони не за ним того разу прийшли… У батька був пістолет, то він його розібрав, розкидав деталі по різних ділянках парку. Тато був інженерно-технічним службовцем на заводі. Із початком війни відправив сім’ю в евакуацію, син пішов на фронт, сам опинився в прифронтовій зоні на військовому заводі… Я не втомила вас своїми розповідями?

– От ви кажете, як гарно пахне скошеними кульбабками, – змінює тему сусідка.

Не пам’ятаю, щоб я це говорила, але не заперечую: запах скошеної трави – один з найкращих серед усіх можливих.

– А нас трава врятувала від голоду, – Інна Максимівна підбиває подушки й відкидається на них. – Лобода, кропива, іван-чай, заяча капуста, ті ж кульбабки… Уявіть, Свердловськ, голод, базари порожні. Ні-чо-го. Усе, що можна, поміняли на хліб та муку. Але мама казала: «Головне – до першої зелені дотягнути, а там заживемо». Вона з тої трави примудрялася готувати – трошки муки до чогось додасть, напече оладок, з іншого суп зварить, і, ви знаєте, смачно було.

– Душа пройшла всі стадії печалі, тепер уже сміятися пора… – цитує поетичні рядки. – Бачте, дещо пам’ятаю. А колись, боже мій, скільки я колись віршів знала напам’ять, а!

Фрамуга під стелею відкрита дні й ночі, ми її не зачиняємо. Особливо свіжо вечорами, коли я зі свого ліжка, відклавши книжку вбік, спостерігаю, як змінюється колір неба в отворі між високими тополями за лікарняним корпусом – від блакитного до темного оксамиту. Під ранок повітря в палаті бадьорить.

– Вам не холодно, Інно Максимівно?

– Ні, мені добре, нехай… не зачиняйте…

Вона принюхується, чим пахне вулиця. І прислухається до усього навколо. Мої допитуються по телефону, що принести. Я нічого не хочу, кажу.

– Як це – нічого не хочу? – відкинувши свою делікатність, повчає мене сусідка. – Як це, не треба приходити? Людина повинна хотіти! До людини повинні приходити її рідні! Це найкращі ліки від депресії.

– Яка, – кажу, – збіса депресія. Ніколи не знала, що воно таке. Це просто душа не на місці. Збитим жужмом усе навалилося, лавиною пішло – не відітхнути, не перевести дух. І тільки чуєш, як воно, коли серце тремтить, наче упіймана пташка. Жодних метафор – лише прямий і точний зміст.

– А ви не піддавайтеся, – спокійно озивається сусідка. – Найслабшою та найвразливішою людина стає після потужної емоційної напруги. Не виснажуйте себе, не випалюйте душу. Скільки ж то часу мине, поки вона відновиться… Радійте малому. А далі життя зробить своє. От я сьогодні хруща бачила. Крила відстовбурчив, вуса-щітки наставив, пові-ільно в повітря здійнявся, чогось сердитий, ж-жж… Давненько я хруща зблизька не бачила. Про дитинство мені нагадав, настрій підніс.

На годиннику майже десята вечора. Сидячи на ліжку біля тумбочки, сусідка апетитно хрумтить солоним огірком, базікає по телефону:

– М’ясо з грибочками прекрасне. Ні, не хоче, – кидає на мене оком, – відмовилася. А мені смакує. Дуже смакує. Дякую. І лягаю спати цілковито умиротворена.

Пізня вечеря діє на Інну Максимівну як снодійне.

– Спасибі цьому дню за все хороше! – промовляє вона і за кілька хвилин вже тихенько посопує зі свого кутка. Усталені уявлення про шкоду їжі перед сном зруйновано, та й уся система здорового харчування під загрозою. Хто сказав, що їсти на ніч шкідливо?

– Ви сечу зібрали? – цікавиться вона вранці, крутить у руках вузьку баночку, видану кожному. – Як я сюди влучу – мені невтямки, – проте бадьоро суне виконувати завдання, спираючися на спинки ліжок. – Але ж спробувати можна?

Від неї фонить імпульсами активного життєлюбства.

– Донечко, ластівко, – м’яко шелестить у мобілку.

Щойно відтручувала свою Ірину, бо та напосідала на неї:

– Мамо, зарядка… мамо, твої вправи…

– Годі вже! – сердилася Інна Максимівна. – Більше не можу! Уже п’ять разів ноги піднімала, відчепися. Яка ж ти настирлива, Ірко!

І ось тепер: донечко, ластівко…

Донька сидить біля мами по півдня. Дрімає на ліжку товстулі Оксани. Ідучи, залишає пакет з останньою порцією вихоплених з-під газонокосарки кульбабок. Ми одночасно їх зауважуємо на підвіконні: забула! Операція порятунок кульбабок триває – ховаємо їх у холодильнику наприкінці коридору. Щоб не зів’яли.

І онука в сусідки теж ластівка. На вигляд школярка, зовсім юне створіння з косою, а, виявляється, уже працює після університету. Вони перекидаються з бабусею жартами, онука охоче допомагає їй доїсти щось смачненьке.

– Еге ж, каже, я побігла, – цілує бабцю.

– Біжи, ластівко, – відповідає бабця.

– Ви якісь захекані всі, – проводжає її поглядом. – Не варто аж так поспішати. Мене мама підганяла заміж, боялася, що буде запізно. Мама хворіла, я за нею доглядала кілька років. Яке тут особисте життя? А потім вийшла заміж, і нічого від мене не втекло, усе встигла, – у голосі – ледь відчутна гірчинка. А може, здалося.

– Цікаві факти! – піднесено повідомляє мені в день своєї виписки. – Найдавніший міст у Парижі називається Новий міст! Оце так-так… Ви знали?

Маленький привід для радості, один з багатьох, вони повсюди. Вміти б бачити. Навіть у повторі забутого та у замовлянні майбутнього. Плани в Інни Максимівни такі: разом з донькою та онукою вона висадить на подвір’ї багатоквартирного будинку виноград «південну ізабеллу». Пагін уже давно пустив коріння в трилітровій банці з водою, стоїть на кухні, у чорному пакеті. Назовні визирають цибухи з кількома тоненькими блідо-зеленими прутиками та листям. Проте садити в землю ще рано, треба мати терпіння й дочекатися стиглого травня, коли відійде небезпека нічних приморозків. Живцем виноградної лози поділився знайомий. У нього плодоносить справжня «ізабелла», і він щоосені заохочує сміливців, ділиться пагонами з тими, хто має намір переконатися, буде щось з того чи ні. Не Крим, не Закарпаття, звісно, не той клімат, але весь секрет в догляді. І в терпінні. Інна Максимівна сповнена рішучості перевірити. Виноград ростиме під балконом, сусід обіцяв зробити навіс, а під ним – лавку. Можливо, і стіл. Буде така альтанка для усіх. Інна Максимівна допомагає собі руками: ось тут, креслить у повітрі, балкон, тут альтанка, а лавка з цього боку. Вона зараз вимальовує майбутнє не згірше тої дівчинки-циганки зі свого дитинства.

Іде додому, спираючися на руку онуки, двічі зупиняється, посеред палати й у дверному отворі. Кілька несерйозних порад мені наостанок. Жартувати та усміхатися – її повсякденна потреба. Онука терпляче чекає, доки бабуся закінчить свою промову, без найменшого роздратування чекає, з ледь помітною усмішкою.

– Нічого не забули? – озирається Інна Максимівна. – Не потрібно нічого забувати в лікарні. Не хочу повертатися. А! – помах руки. Наче точка в кінці абзацу.

Та, що в той же день замінила Інну Максимівну, виявилася з категорії «зачиніть вікно». Вони є чи не в кожній маршрутці, ці жінки, яким дме. Валя відразу захряпнула фрамугу: протяг. Затулила краєвид за вікном вертикальними жалюзі. У нас, виявляється, були жалюзі. Шурхотливий звук відрізав від світу, я не побачила, як ввечері поступово змінюється колір неба в отворі між високими тополями за лікарняним корпусом. Проте наслухалася нескінченного монологу по телефону: а він що? а ти? ги-ги-ги. І далі щось про свекруху й про яйця під майонезом, дуже голосно, так наче навколо нікого. У стіну роздратовано погупали.

– Тихіше! – гукнув хтось.

– Це до нас? – здивувалась сусідка. – Що за люди! А у вас що? З чим лежите? – І заходилася докладно звітувати про свої проблеми, з найдрібнішими подробицями.

Після безсонних годин я нарешті забулася сном під ранок. Розтулила очі: жалюзі на вікні. Негайно на вулицю. Негайно! Тільки б двері надвір були відчиненими. Вони легко подалися назустріч, випускаючи до пташиного співу, до м’яких косих променів ранкового сонця. Чиста свіжість у повітрі, у затінку – трава в росі. Від запаху скошених кульбабок залишився лише спогад. Траву на газонах учора зібрали, але під бордюрами ще в’януть побляклі водянисті трубочки з коричневими китицями на кінці. А серед низько постриженої конюшини – самотні, дивом униклі гострих лез яскраві кульбабки.

Попереду мене рухається моя довга струнка тінь. Ранкові промені вміють це робити – видавати бажане за дійсне. Помахую руками. Яка ж я тут збіса струнка, легка й невагома. Маківка тіні добігає до куща жасмину, прохолодного й сліпучого. На зелених пуп’янках майбутніх квітів тремтять краплі нічного дощу.

Велика радість – у малому.

Зараз повернуся в задушливу палату, скажу новій сусідці: так чудово на вулиці, чого ви тут сидите зачинені? Відкриймо жалюзі, опустімо ручку фрамуги… Тут немає протягів, нужбо перевіримо разом.

А якщо вона не погодиться, то що ж, не біда. Більше гулятиму. Переселюся в цей чудовий зелений двір. Ще три дні – і на волю. Як там казала Інна Максимівна? За будь-яких обставин знайдуться прекрасні моменти. Уміти б їх побачити.

Примітки

1

Уперше опубліковано в збірці «ПРОти НАСильства» за підтримки Канадського уряду.

Content

Галина Вдовиченко
Ось відкрита долоня

Не бігай за білками

Дякую, я тільки дивлюсь

Штат Айова, округ Медісон

Богдана і падре Піо

Пахне інакше

Імовірність дощу нуль відсотків

Залежність

Ліве око крокодила

Повертаючись до Матроської Тиші

Брат

П’ятнадцять тисяч днів

Госпіталь. Розвантажувальні дні

1

2

3

4

5

6

7

Ранок у сосновому лісі

Запах скошених кульбабок

Примітки