Дейвид Балдачи

Ширината на света

(книга 3 от "Вега Джейн")

На Санди Вайълет и Каспиан Денис, задето бяха така чудесни още от първия ден.

В света има и нещо добро и заради него си струва да се бориш.

Дж. Р. Р. Толкин

Във време на повсеместна измама да казваш истината, е революционно дело.

Джордж Оруел

UNUS[1]

Място, наречено Честен

Приземихме се невидими върху паважа и едва не загинахме.

Петра Сонет изпищя, Делф Делфия слисано изсумтя, кучето ми Хари Две изквича, а аз, Вега Джейн, щях да се прекатуря презглава, ако не бяха магичните нишки, които ни свързваха. Халата, която се носеше насреща ни, профуча покрай нас с гръм и трясък. Беше обемиста и закрита, направена от метал и дърво, с остъклени врати от двете страни. Също имаше четири колела подобно на каруца, но без слепове, които да я теглят.

Проклетата чудесия се движеше сама! С пухтене, хриптене и още някакви звуци, напомнящи тракане на желязо. Отпред чифт силни ветроупорни фенери осветяваха пътя. Муцуната й беше от лъскав, набразден метал, а върху нея бе отпечатано името РАЙЛИ.

Райли? Дали това не беше собственикът й? Или пък онзи, който я бе направил? У дома в Горчилище имахме един майстор каруцар на име О’Дугал, който изписваше името си върху всяка нова талига.

След още няколко секунди Райлито, поклащайки се тежко и изригвайки облаци дим от задницата си, сви зад един ъгъл и изчезна от погледите ни.

— Какво беше това, мътните го взели? — обърна се Делф към мен, пребледнял.

Поклатих глава, защото нямах и най-малка идея. Още потресена от случката, почесах Хари Две зад единственото му оставащо ухо.

Всички носехме белези от прекосяването на Мочурището.

Делф бе получил изгаряния.

Хари Две бе загубил ухото си.

Петра бе ранила ръката си.

А аз носех знака на трите куки, сякаш татуиран или жигосан по неведом начин върху опакото на дланта ми.

Поех си въздух и тъкмо се канех да ни направя отново видими чрез завъртане на пръстена, когато се зададоха двама души. Всички замръзнахме, притаили дъх, за да не ни усетят.

— Сигурен ли си, че беше тук? — попита по-високият.

Онзи кимна.

Мислите ми препускаха. Бяха същите мъже, които бяхме видели и по-рано, след бягството от Мочурището. Но как ни бяха последвали дотук?

Делф и Петра ме гледаха с разширени от ужас очи.

Направих им знак и всички тихо се промъкнахме зад ъгъла. Оставихме торбите си на земята и аз едва чуто прошепнах:

— Нещо ни е издало. Какво?

Петра само повдигна рамене, но Делф предположи:

— Дали пък не усещат магията? Нали с нейна помощ ни докара дотук.

Погледнах пръчката си така, сякаш бе отровна змия, готова да ме ухапе. Нима беше възможно?

— Вижте там — рече Делф, сочейки надясно. В самия край на павираната улица имаше голяма постройка от камък, тухли и греди, с висок, островръх покрив.

— Катедрала — промълвих удивено.

— Има и камбана — додаде Делф. — Татко ми е казвал, че и нашата Катедрала имала навремето, но се е счупила.

— Какво ще рече Катедрала? — попита объркано Петра.

— Място в Горчилище, където Уъгмортите ходят да слушат как Езекил Проповедника изнася безкрайно дългите си речи — поясних. — Наставлява ги да бъдат добри, а в същото време ги плаши до смърт с разкази за онова, което ги чака, независимо как ще постъпят.

Докато обяснявах, ми хрумна, че нощем Катедралата в Горчилище винаги е празна. Зачудих се дали и с тази ще бъде така.

Нарамихме торбите и се запромъквахме напред, докато не достигнахме масивните й двери.

Край тях имаше табела.

— „Свети Некро“ — прочетох и хвърлих поглед към Делф. — Говори ли ти нещо?

— Не, никога не съм чувал за такъв светия.

Натиснах тежката брава от ковано желязо, но тя се оказа заключена. Насочих пръчката и тъкмо се канех да произнеса „Ингресио“, когато Делф ме сграбчи за ръката.

— Без магии — прошепна предупредително.

Кимнах и бавно свалих ръка.

Той също пробва да отвори, но резето бе здраво.

Тогава Петра забеляза малко прозорче отстрани.

— Оттам май ще можем да влезем.

Делф я повдигна и тя се промъкна с лекота. Аз я последвах. После той ми подаде Хари Две, а накрая се прехвърли и сам.

Озовахме се в просторен храм, много по-голям от онзи в Горчилище, но устроен по сходен начин — с яркоцветни прозорци, редици от пейки с проход между тях и издигнато място в дъното, откъдето несъмнено говореше проповедникът. Зачудих се дали и той е така отегчителен, както нашият Езекил.

— Сега накъде? — рече тихомълком Петра.

Посочих каменното стълбище, водещо нагоре.

— Да проверим какво има там.

— А защо не ето там? — махна тя към друго стълбище, водещо към подземно ниво.

— Не. Нагоре ще е по-добре.

Тя ме изгледа скептично, но аз не възнамерявах да чакам одобрението й. Ако искаха да ги водя, трябваше да ме следват! Тръгнах нататък, кучето се шмугна покрай мен, а Делф и Петра забързаха по петите ни.

Тъкмо тогава край входа се разнесоха стъпки.

Приклекнахме между две пейки и аз чух някой да изговаря:

— Ингресио.

Дверите се разтвориха широко.

Стъпките започнаха да приближават и аз предпазливо надникнах да видя кой идва. Бяха същите две фигури, загърнати с наметала.

Но това беше невъзможно. Не бях използвала магия, за да проникнем тук. Тогава по какъв начин…

Вторачих се в знака върху ръката си и сърцето ми замря. Дали той не ме издаваше?

Стъпките вече бяха почти до нас и аз чух единия от двамата да изговаря:

— Сигурен ли си?

— Увери се сам. — Другият протегна ръката си, в която държеше магическа пръчка. Тя видимо сияеше.

— Хм. Имаш право.

— Ето там! — извика в този момент първият, стигнал до скривалището ни, и замахна с пръчката. — Инфернус!

— Ембатлементо! — реагирах моментално аз.

Огненото кълбо рикошира от моя щит и той трябваше да се приведе, за да не бъде сам изпепелен.

Другарят му се втурна напред, хвърляйки заклинание подир заклинание, едно от друго по-силни.

Петра също образува щит и те взеха да отскачат от него, като прекатуриха две от пейките и ги разбиха на парчета.

Магиите вече се разменяха толкова бързо, че ми беше трудно да ги следя. Цялата вътрешност на сградата постепенно се опустошаваше. Трошаха се стъкла, хвърчаха трески от дърво, а една каменна статуя, неволно улучена, буквално експлодира. Никога не бях участвала в подобна битка. Скоростта и яростта й почти ме парализираха. Макар още да бяхме невидими, опасността да бъдем убити просто защото се намирахме в това затворено пространство бе напълно реална.

Едва успявах да се сетя за поредните магични думи, и те вече излитаха от устата ми. Обърнах се към Петра и видях в очите й смесица от страх и гняв. Това по някакъв начин ме изпълни с решимост.

Хвърлих се по корем, пропълзях под една от пейките и излязох зад гърба на непознатите.

— Импакто!

Единият се откъсна от пода и полетя към отсрещната стена, но отскочи от нея, обърна се и започна да сипе заклинания в посоката, където предполагаше, че се намирам.

Преметнах се през облегалката на най-близката пейка и в същия момент видях как Делф и Петра биват разхвърляни като парцалени кукли от ударните вълни.

Започнах отчаяно да изстрелвам всяка магия, която ми идваше наум, но проблемът бе, че противникът умело ги отблъскваше. Ръката ми взе да изтръпва, а Петра още не се бе възстановила достатъчно, за да ми помогне. Ушите ми зазвъняха от поредния взрив и приклекнах за кратко на пода, за да си поема дъх. Вдигнах глава тъкмо навреме, за да видя как Делф връхлита върху мъжа, събаря го на пода и се стоварва отгоре му. Сетих се, че навремето бе използвал същия трик на Дуелума в Горчилище. Онзи начаса омекна.

В следващия миг покрай лицето ми профуча мълния, удари зида зад мен и проби огромна дупка. Силата на взрива ме прекатури презглава и разкъса нишките на невидимостта, които ни свързваха.

— Паднахте ли ми най-сетне! — изрева вторият мъж, който бе стрелял по мен, и насочи пръчката си право в оголената гръд на Делф.

Преди да успея да сторя каквото и да било, един глас извика:

— Субсервио!

Магията на Петра попадна право в целта. Нападателят отпусна ръце и остана да гледа пред себе си като истукан.

Всички се изправихме на разтрепераните си нозе.

— Благодаря ти, спаси ми живота — рече запъхтяно Делф на Петра.

— Вярно е — додадох и аз. — Браво на теб.

Тя изпусна дълга въздишка.

— Аз… просто се радвам, че успях. Не можех да позволя да ти се случи нещо, Делф.

Погледите им се срещнаха и аз усетих как страните ми пламват. Намесата й действително бе чудесна, но трябваше ли да го зяпа така? А на всичко отгоре и той нея?

— Ха, я виж тук, Вега Джейн.

Докато тънех в подобни размишления, Делф бе доближил вцепенения ни противник и изучаваше пръчката в ръката му.

Притичах нататък и челюстта ми увисна.

Върху още сияещата дръжка ясно личеше знакът с трите куки! Същият, който бе жигосан върху ръката ми. И пулсираше, сякаш беше жив.

— Ето как са го направили — рече Делф. — Твоят знак им е подавал сигнал.

Вероятно бе прав, но какво можех да сторя? Да си отрежа ръката?

— Вега Джейн, ръкавицата!

— Какво? — промърморих разсеяно.

— Ръкавицата ти. Тя притежава могъща сила. Дали няма да заглуши сигнала?

Бръкнах в джоба на наметката и извадих ръкавицата, дадена ми от Алис Адронис заедно с Мълнията — копието, умеещо да се смалява до размерите на магическа пръчка. Навремето смятах, че не мога да боравя с него с гола ръка, но Астрея Прайн, моята учителка от Мочурището, ми доказа, че не е така.

Сега надянах бързо ръкавицата, покривайки знака върху ръката си. Оставаше само да се надявам, че магията, съдържаща се в нея, ще е достатъчна.

Погледнах пръчката на мъжа и въздъхнах с облекчение. Тя вече не сияеше, а символът на трите куки бе изчезнал.

— Страхотен си! — възкликна Петра, като прегърна Делф и му лепна целувка на бузата. Той се ухили, но после, като видя физиономията ми, се прокашля, изчерви се и каза:

— Е, всеки можеше да се досети.

— Всъщност наистина бе доста находчиво — отбелязах аз. — Но ако се прегръщаме и целуваме всеки път, щом някой направи нещо умно, няма да ни остава време за нищо друго.

Петра само вирна нос и демонстративно поглади изгореното място върху кожата на Делф. Аз скръцнах със зъби, обърнах се към втория ни противник, още лежащ върху пода, и приложих Субсервио и на него. Изтрих от паметта на двамата всеки спомен за случилото се, а после завъртях пръстена и всички отново бяхме обгърнати от невидимостта.

Едва след като Петра и аз отстранихме щетите в сградата, освободих нашите нападатели от заклинанието.

Те се озърнаха наоколо и единият каза:

— Какво, по дяволите, правим тук?

— Не знам — отвърна другият, като погледна надолу към ръката си. — Дали няма нещо общо с пръчката ми?

Другарят му поклати раздразнено глава.

— Последното, което помня, е, че си бях в леглото и именно там възнамерявам да се върна.

Той закрачи към изхода, а вторият, след като огледа изпитателно помещението още веднъж, също излезе и затръшна дверите след себе си.

— А сега — рекох, щом останахме сами — да намерим къде да се скрием.

Поехме по дългото, вито стълбище нагоре. Бях сигурна, че ще ни отведе чак до върха на камбанарията, но нещо ме спря по-рано. На стената отдясно имаше врата. Опитах я — заключена. Извадих пръчката и секунда по-късно тя се отвори. Бях започнала да върша тези неща почти машинално. Обожавах да съм магьосница!

В стаята имаше стари сандъци. А също и прозорец, както се бях надявала.

Затворих вратата подир нас, заключих и посочих към прозореца.

— Щом се разсъмне, оттук ще наблюдаваме какво става там, долу. Ще опознаем обстановката.

— Чудесен план — отзова се Делф, а Петра само сви рамене.

— Сега можем да поспим — продължих, — но както и в Мочурището, ще се редуваме да стоим на пост. За всеки случай.

Предложих да пазя първа, а останалите се настаниха на пода, като подложиха торбите си вместо възглавници. В един ъгъл открихме купчина прилежно сгънати одеяла — за наш късмет, защото сред каменните зидове бе доста хладно.

Приседнах край прозореца, а Хари Две се сви на кравай до мен. Долу не се мяркаше жива душа. Напразно се надявах да видя още някой от онези странни самоходни фургони. В далечината сякаш се носеше тънко, протяжно свирене, но нямаше как да съм сигурна, защото звуците достигаха дотук приглушено.

Накрая пристъпих към сандъците и като гледах да не вдигам шум, за да не събудя другарите си, взех да ровя из тях с надеждата да открия нещо, което да ни даде по-добра представа къде се намираме.

Първият се оказа пълен с дрехи. Панталони, сака, ризи, рокли и обувки, дори шапки. Но материите и кройките ми бяха напълно непознати. Извадих няколко и ги огледах, сравнявайки ги със собственото си облекло. Ако искахме да се впишем в новото място, нямаше да е зле да сменим тоалета си.

Повдигнах капака на следващия сандък и при вида на съдържанието му се почувствах така, сякаш бях открила заровено имане.

Книги! Взех няколко от най-горните и като запалих светлина на върха на пръчката си, се залових да ги прелиствам.

Първата съдържаше нещо, наподобяващо проповедите на Езекил — тромаво и досадно, способно по-скоро да те уплаши, отколкото да те извиси. Следващата обаче ме заинтригува. Беше озаглавена „Книга за Честен“.

Честен, както скоро узнах, бе името на мястото, където се намирахме. За мое учудване, срещаха се думи, които никога по-рано не бях чувала, от рода на година, кон, хора, църква и автомобил. За щастие, повечето имаха пояснителни картинки. Така научих, че както мъжете, така и жените тук се наричат хора, а не Уъгморти.

Продължих да се самообразовам. „Кон“ беше онова, на което ние казвахме слеп, а кретът се наричаше „крава“. Сесията беше „година“, а зданието, в което се намирахме в момента, явно се назоваваше „църква“. Колкото до чудото, профучало покрай нас на улицата, то беше „автомобил“.

Облегнах се на студените камъни и взех да си повтарям думите, свързвайки ги с изображенията върху страниците. Не знаех, че ще ми се наложи да уча нов език, но защо пък не? И без това откакто бяхме потеглили, всичко в пътуването ни бе напълно непредсказуемо. Трябваше ли това да се променя само защото бяхме напуснали Мочурището? А и трудно можехме да очакваме да се впишем в обстановката, ако обикаляхме наоколо, наричайки конете слепове, а пушките — морти.

Нататък пишеше, че Честен вече от няколко века — думата „век“ ми бе позната още от гостуването при Астрея — живее в мир и благоденствие, но преди тях е имал трудни периоди на несигурност и война. Имаше картинки на Уъгове и Женски — тоест на мъже и жени, забавляващи се със своите Младоци, които тук наричаха „деца“. Гледах усмихнатите им лица и те някак не ми се връзваха с дивите, кръвожадни Маладони — магичната раса, за която Астрея Прайн ми бе казала, че е сразила нашата в голямата война. Ако това бе вярно, сега Маладоните трябваше да владеят тук.

От друга страна… ако тези хора бяха победили и прогонили самите Маладони? Това би обяснило споменаването на отминали войни, последвани от мир. Но как са успели да го сторят? За тази цел е трябвало да притежават по-силна магия дори от Маладоните, които без особен труд се бяха справили със собствените ми могъщи предци.

А Маладоните едва ли бяха измислица, защото според мен вече поне на два пъти се бях срещала с тях. Следователно бяха истински. Това наистина ме озадачаваше.

Продължих да чета и да уча колкото мога повече. Взирах се в илюстрациите на автомобили и се дивях как са способни да се движат без слепове — тоест без коне, които да ги теглят. Дали не бяха надарени с вълшебство?

Докато усетя, навън започна да се развиделява. Бях забравила да събудя Делф или Петра, за да ме сменят, но не усещах ни най-малка умора. Главата ми бе пълна с новата информация; безброй възможности и въпроси се стрелкаха в съзнанието ми. Най-вече въпроси, ако трябваше да съм честна. Отидох отново до прозореца и погледнах навън през него. В първите слънчеви лъчи предметите вече се открояваха ясно. Градът бе по-голям, отколкото ми се бе сторило предната вечер. Виждах покривите на много сгради в далечината, а по улиците вече се появяваха Уъгове — тоест хора. Махнах с пръчката и промърморих:

— Кристиладо магнифика.

Гледката моментално се избистри, сякаш всичко се намираше на няколко педи пред лицето ми. Със задоволство отбелязах, че поне хората изглеждат като нас — инак задачата ни би станала трудна. Дрехите им също наподобяваха като онези от сандъка, което бе добре. Но въпреки това си оставахме трима чужденци с едно куче. Как щяхме да обясним появата си? Някакво бучене привлече вниманието ми и в усиленото от магията зрително поле се появи автомобил. Последва го още един, но различен — по-голям и возещ повече хора. Те бяха насядали на седалки на две нива — горно и долно. Край ъгъла на пресечката големият автомобил спря и някои хора слязоха, а на тяхно място се качиха нови. Отстрани имаше надпис, гласящ ГРАДСКИ ТРАНСПОРТ НА ЧЕСТЕН.

— Да ме вземат мътните! — чу се зад гърба ми познат глас.

Извърнах се рязко и видях Делф и Петра да надничат през рамото ми.

— Защо не си ни събудила да те сменим? — попита укорително тя.

— Реших да ви оставя да поспите — отвърнах малко неловко.

— Не можеш да правиш всичко сама, Вега Джейн — вметна Делф. — Знам, че не съм магьосник като теб, но не съм прекосил цялото Мочурище само за да дремя в ъгъла!

Думите ми дойдоха като плесница. Делф никога не ми говореше така. По вида на Петра отгатнах, че е доволна от коментара му, което накара кръвта ми да кипне. Овладях се и казах само:

— Извинявай, имаш право. Затова пък научих доста неща.

Отделих време да им покажа дрехите, книгите и да споделя с тях новите думи като хора, година, коне и автомобили. Те попиваха всичко и си личеше, че са по-изумени дори от мен.

Едва щом дочух стомаха на Делф да къркори, осъзнах колко гладна съм всъщност. И тримата проверихме багажа си, но запасите ни от храна бяха напълно изчерпани. Хари Две ни гледаше жалостиво, наклонил глава встрани.

Трябваше да се действа. Извадихме дрехи от сандъка, преоблякохме се и стегнахме торбите. Аз пъхнах в джоба на новото си палто книгата за Честен.

— И сега какво? — рече Петра. — Да не искаш да излезем навън?

— Наблюдавах доста време Уъговете… — започнах и се поправих. — Наблюдавах хората и ми направи впечатление, че рядко се поздравяват един друг. Това място е далеч по-голямо, отколкото си мислехме отначало. Ние пристигнахме посред нощ. През деня, когато е по-оживено, можем да се смесим с навалицата, особено в тези дрехи.

— Ами Хари Две? — повдигна вежди Делф.

— В книгата имаше много картинки на кучета, а и вече забелязах някои Уъгове… някои ХОРА да ги разхождат из улиците.

Той ме изгледа объркано за миг, но после се досети.

— Виж, не може ли поне помежду си да говорим на уъгски?

— По-добре да свикваме с новите думи. Още повече че Уъгове има само в Горчилище.

— Май си права — кимна Делф.

— А може и повече да си мълчим, докато не чуем как говорят местните — предложи Петра.

— Добра идея — съгласих се с усмивка, защото всъщност я харесвах и исках да сме приятелки. Но ако се окажеше Маладон, се надявах да я убия, преди тя да убие мен.

— Всичко това е чудесно — каза Делф, — но някой ще ми обясни ли как ще намерим храна, след като нямаме пари, за да я платим?

Въпросът ми дойде изневиделица, но се постарах да звуча непринудено:

— Ще мислим, когато му дойде времето.

Направих всички ни отново видими и вкупом заслизахме по стълбището.

Стигнахме до външната врата и тъкмо я бях отворила с помощта на пръчката, когато нечий глас извика:

— А! Вие пък какво правите тук?

Не изчаках дори да видя собственика му, а сторих онова, което толкова често бях правила в Мочурището — плюх си на петите.

DUO

Град без зло

Тичахме накъдето ни видят очите, свивайки зад ъгъл подир ъгъл, докато най-сетне не спряхме, останали без дъх.

— Ко-ко-кой беше това? — едва успя да промълви Делф.

— Не знам — поклатих глава. — Но положително ни видя.

Петра преглътна с усилие и каза:

— Беше някакъв пълен тип, с дълга черна дреха и бяла якичка на шията. Възрастен, със сива коса. Носеше книга в едната ръка. Сигурно работи в сградата, но не вярвам да е бил там снощи, иначе щеше да чуе цялата суматоха.

Изгледах я с възхита и същевременно с известен срам. Тя бе проявила достатъчно самообладание да види кой вика по нас, докато аз просто бях побягнала.

— Най-добре да не се застояваме много на едно място — обади се неспокойно Делф.

Действително, минувачите по улицата се заглеждаха по нас. Сред тях имаше и такива, яздещи двуколесни устройства, задвижвани от собствените им крака. В предната им част бе прикрепена кошница, в която можеха да се слагат разни неща. От картинките в книгата знаех, че се наричат велосипеди.

Втурнахме се към отсрещната страна на улицата и отново едва не бяхме прегазени от автомобил. Водачът ни се закани с юмрук, а някъде от недрата на машината се разнесе оглушително квакане, излязло сякаш от гърлото на разярен гъсок. Ни живи, ни умрели се добрахме до тротоара, където явно можеше да се ходи спокойно. Достигнахме първия ъгъл, свърнахме надясно и… се заковахме на място.

Пред едно заведение имаше опашка от Уъгове — искам да кажа, от хора. И не бе трудно да се досетя защо. Отвътре се носеха възхитителни аромати, от които устата ми се изпълни със слюнка.

— Мътните ме взели! — рече Делф, вторачен в табелата. — „Каспийски творения“. Какво според теб означава това?

— Означава място за ядене — посочих му към витрината, през която се виждаха хора, насядали край красиво подредени маси. Пред тях имаше чинии и чаши и те се хранеха безгрижно, използвайки лъскави метални вилици, лъжици и ножове.

— Напомня ми на „Гладниците“ в Горчилище — каза Делф.

— На мен пък не ми напомня на нищо — промълви Петра. — За първи път виждам подобен разкош.

Възхитеният й тон ме накара за сетен път да се замисля, че несгодите на моя роден край бледнеят пред онова, което е трябвало да понася в Мочурището.

Физиономията на Делф, както и муцуната на Хари Две бяха притиснати в стъклото в ням унес. Там, зад дървен тезгях, стояха мъже и жени в бели престилки, явно изпълняващи поръчките на клиентите. Още по-навътре смътно се мяркаха други хора, трудещи се край печки, тенджери и тигани. В големи телени кошници върху тезгяха бяха подредени различни видове хляб, а на рафтовете до тях имаше всевъзможни торти, кремове и сладкиши. Усетих как главата ми започва да се мае.

Щом успях да откъсна взор от този рог на изобилието, видях хартиените и металните пари, разменяни между хората от двете страни на тезгяха. Дори оттук се забелязваше разликата с нашите монети от Горчилище. Колкото и да бяхме гладни, ако опитахме да ги използваме, веднага щяхме да се издадем.

Делф, очевидно споходен от същите разсъждения, каза:

— Дали не можем да си намерим някаква работа, колкото да изкараме пари за храна?

В този момент зад гърбовете ни се разнесе глухо бръмчене и аз се обърнах.

Една голяма, лъскава кола спираше край бордюра. Върху металната й решетка бе изписано името „Зефир“.

Зад колелото, очевидно служещо за управление, седеше мъж, а на седалката зад него — още един, облечен в изключително хубави дрехи. На главата му имаше лъскав, черен цилиндър, а носът му бе месест и червен. Той извика нещо, при което онзи отпред пъргаво слезе и заобиколи колата. Прозорецът на задната врата се смъкна и гласът на мъжа с цилиндъра се чу ясно.

— Пак закъснявам заради теб, Уейнрайт. Нямам време дори да хапна като хората. Влез и ми вземи обичайната закуска. Ще я изям по пътя.

Въпросният Уейнрайт, който бе облечен с ботуши до коленете, сако с множество лъскави копчета и твърда кожена шапка с вдигнати на челото очила, рече умолително:

— Но, сър, опашката е много дълга.

— Това не е мой проблем, нали? Справяй се с опашката както намериш за добре, но побързай. Ето ти пари.

Той измъкна от вътрешния си джоб кафяв кожен портфейл и извади от него къс хартия и няколко монети. От мястото си можех да видя, че портфейлът е добре натъпкан. В живота има моменти на колебание и други, в които изборът е ясен. Този беше от вторите.

Издокараният тип очевидно имаше прекалено много пари. Дори нямаше да усети, ако го избавех от част от тях.

Озърнах се и незабелязано извадих пръчката.

— Делф — произнесох с половин уста. — Ще ми трябва един от твоите малки трикове за отвличане на вниманието.

— Какво? — учуди се той, но сетне забеляза пръчката и кимна разбиращо. — А, ясно.

Направи две крачки встрани и извика, сочейки нагоре във въздуха:

— Майчице, какво е това?

Гласът му бе толкова силен и гръмлив, че всички наоколо извърнаха глави, включително двамата от колата.

— Реджойнда, хм… малко пари от портфейла на онзи мъж — измърморих аз, правейки плавно движение към себе си.

Малка вихрушка от хартийки и монети излетя оттам, профуча току под брадичката на униформения шофьор, зяпнал както и всички останали във въздуха, и се озова в другата ми ръка.

Пъхнах ги бързо в джоба си и отидох да се наредя на опашката.

— Но това не е ли кражба, Вега Джейн? — смръщи вежди Делф.

— И какво? — възрази Петра. — Как смяташ, че Лак и аз сме оцелявали в Мочурището толкова време?

— Но сега не сме в Мочурището, нали? — не отстъпваше Делф.

— Искаш ли да ядеш или не? — скастрих го аз и той млъкна.

Изчакахме, докато опашката се източи, и най-сетне стигнахме заветния тезгях.

Озовах се лице в лице с жена в дълга бяла престилка и шапка със същия цвят. Кожата й бе по-бледа от моята, а очите — големи и кръгли. Дългата й черна коса бе прибрана акуратно отзад на тила.

— Какво ще обичаш, миличка?

— Ами… какво имате? — попитах плахо.

Тя посочи дългото меню на стената.

— Всичко, което пише там, плюс нещата, които виждаш на рафтовете. До едно отлично приготвени. Тук, в Честен, правим нещата добре.

Петра пристъпи напред и изпъчи гърди.

— А вие какво обичате най-много?

Жената се усмихна, погледна я и каза тихо:

— Ако трябва да съм честна, любимото ми е номер четири.

Погледнах номер четири в менюто. За мое учудване, съставките на ястието ми бяха напълно познати.

— Звучи добре — кимнах. — Три порции, моля.

Тя погледна надолу и зърна Хари Две.

— Но ще трябва да оставите кучето отвън.

— О, да, разбира се.

— Много е сладък. Как се казва?

— Хари — отвърнах след миг колебание. — Просто Хари. — Ако й бях казала истинското име, това можеше да предизвика нежелани въпроси.

— Изгубил си е едното ухо, горкичкият — цъкна съчувствено с език тя.

— Да, за съжаление. Сби се с едно друго… куче.

С крайчеца на окото си видях как Делф придърпва ръкав, за да скрие изгореното място, а Петра пъха ранената ръка в джоба си.

Отведох Хари Две навън и му заръчах да чака пред витрината. После се върнах и платих за поръчката. Зачудих се дали хартийката, която подавам, ще е достатъчна, но жената я прие спокойно и ми върна други хартийки и малко монети, които прибрах.

— Виждам, че носиш само една ръкавица, миличка? — отбеляза.

Гърлото ми леко се стегна.

— Подарък ми е от мама. Изгубих другата, но нося тази заради нея.

— Това се казва добро момиче. И аз имам три дъщери, та разбирам.

Усмихнах се неловко и побързах да се отдалеча.

Една маса до прозореца тъкмо се освобождаваше и ние седнахме на нея.

Щом храната ни пристигна, отнесох на Хари Две неговия дял.

На връщане ми направи впечатление изражението на Петра, която съзерцаваше блюдата пред себе си така, сякаш бяха най-прекрасната гледка на света: бъркани яйца с бекон, пухкави наденички, препечени филийки с масло, горещ чай, овесена каша и пушени херинги.

Тя усети, че я гледам, изчерви се и доби леко сконфузен вид. Пресегнах се и улових ръката й.

— Знам какво е да си гладен. Но никога не съм гладувала така, както ти и Лак. Затова хапвай, без да се притесняваш.

Тя ми благодари с усмивка.

През следващия четвърт час бяхме заети основно с дъвкане, гълтане и пиене.

— Храната тук май не е толкова различна от нашата — измърмори Делф между хапките.

— За вас може би не — изгледа го накриво Петра. — Аз никога в живота си не съм виждала подобно угощение.

Забелязах, че тя няма представа как да си служи с ножа, вилицата и лъжицата. Нарочно използвах моите бавно, за да й дам възможност да гледа и да се учи. Знаех, че ако опитам да я наставлявам, само ще я подразня.

С добре натъпкани стомаси, станахме и се упътихме към изхода. Хари Две отдавна бе приключил с храненето и тъкмо вдигаше крак срещу ъгъла на една сграда.

— Е, ами сега? — попита Петра. Изглеждаше пълна с нови сили и готова да се впусне в изследване на Честен.

Но тя бе поспала тази нощ, докато моите клепачи тегнеха като олово.

— Сега трябва да намерим място, където да отседнем.

— Няма ли първо да поразгледаме?

— Едното не пречи на другото.

Докато вървяхме, Делф се обърна към мен и попита:

— Къде според теб са Маладоните, Вега Джейн? Смяташ ли, че живеят тук?

— Не знам. Може би. Явно изобщо не се различават от хората.

— Откъде си толкова сигурна, че съществуват? — възрази Петра.

— А какви, по дяволите, бяха според теб онези симпатяги снощи? — сопнах й се аз. По-рано бях предполагала, че Маладоните ще се разпознават лесно по зловещата външност и свирепия си нрав. Нападателите ни от предната вечер положително бяха свирепи, но външността им бе като на всеки друг в Честен. Това бе плашеща мисъл — да не знаеш кой е срещу теб, докато не извади пръчката си.

Делф оглеждаше оживлението, царящо наоколо.

— Очаквах да заварим нещо по-различно — отбеляза.

Знаех какво има предвид. Бяха ни казвали, че Маладоните са зли убийци и — което бе още по-важно — че са победили нашата раса. Което означаваше, че трябваше да са тук и да управляват.

Тогава защо всички изглеждаха толкова щастливи и… свободни?

Обикаляхме из Честен още известно време. Зад всеки ъгъл ни очакваше нещо ново и непознато. Предназначението на големите, двуетажни автомобили, които бях видяла през прозореца на църквата, явно бе да откарват хората там, където искат да отидат. Те слизаха и се качваха на места, обозначени с табелки, и си плащаха за превоза.

Наблюдавахме също местните, влизащи и излизащи от сградите. Мнозина водеха за ръце Младоци или, ако бяха още съвсем малки, ги бутаха пред себе си в специални колички, загърнати с пъстри одеялца.

Въздъхнах в ума си. Деца. Тук ги наричаха деца, а не Младоци.

Това ме наведе на мисълта за собственото ми семейство. За родителите ми, брат ми Джон и нашите разходки заедно. Спомних си за силната прегръдка на баща си, любящата усмивка на майка си, неуморимата любознателност на своя брат. Очите ми се замъглиха от сълзи. Забелязах, че Петра ме гледа любопитно, и побързах да ги избърша с длан.

— Хайде, да вървим — подканих спътниците си.

На някои от уличните ъгли имаше хора с купчини напечатани листове. Те подвикваха неща от рода на: „Пожар в склад заради лоши хигиенни условия“ и „Кметът призовава за повече моливи в училищата“. Други хора вземаха листовете от тях в замяна на дребни пари. Нямах идея защо го правят.

Едни от минувачите бързаха, други крачеха бавно. По кръстовищата имаше мъже в униформи, с множество лъскави, пиринчени копчета. Те даваха път на едни коли, а други спираха.

Покрай тротоарите имаше сергии, на които се продаваха различни закуски и напитки. Деца търчаха напред-назад, опъвайки нервите на майките и бащите си. Е, това поне ми беше познато.

Тук-таме хората стояха на групички и бъбреха помежду си досущ като Уъговете в Горчилище. Но у тях се долавяше някакво заможно доволство, с което родното ми място далеч не можеше да се похвали. Също нямаше членове на Съвета, които да се разкарват наоколо в черни туники и със заплашителен вид.

Но друг въпрос ме смущаваше повече от всичко.

Къде беше МАГИЯТА?

Като се изключи предната вечер, не бях видяла нито вълшебна пръчка, нито хвърлено заклинание, нито зли същества, с които да се сражавам.

От друга страна, онези двама мъже в църквата положително разбираха от магия. Тяхното нападение едва не ни бе убило и аз не хранех и капка съмнение, че са Маладони. Как иначе щяха да проследят клеймото върху ръката ми? Но зловещата им поява никак не се връзваше с мирната, безметежна обстановка, която ни заобикаляше в момента.

Почесах се озадачено по главата.

— Вега Джейн? — рече тихо крачещият до мен Делф.

— Какво?

— Мисля, че онзи отзад ни следи.

— Кой? — понечих да се обърна, но се сдържах навреме. — Защо мислиш така?

— Защото се влачи подире ни още откакто излязохме от онова място за хранене, ето защо — отвърна вместо него Петра. — Не си ли отваряш зъркелите?

Метнах и гневен поглед, но повече бях ядосана на себе си. Какво ставаше с моята наблюдателност? Свърнах и прекосих на отсрещния тротоар. Сторих го бързо, така че Делф и Петра почти трябваше да подтичват, за да ме стигнат. Обърнах се уж да ги погледна, но всъщност целта ми бе да видя нашия преследвач.

Оказа се доста лесно. Той дори не правеше усилие да се крие. Беше нисък и дебел и също пресичаше, без да откъсва взор от нас. Носеше бяла риза, костюм, дълга червена вратовръзка и шапка със странна форма, каквато вече бях виждала на други мъже тук.

— Какво ще правим сега? — попита раздразнено Петра.

Погледнах право пред себе си.

— Вече минахме по онази малка уличка, идвайки насам. Сега пак ще свърнем по нея.

Достигнахме ъгъла, крачейки енергично, и щом се озовахме зад него, аз извадих пръчката. Съединих всички ни с магичната нишка и завъртях пръстена със знака навътре. Вече невидими, се притаихме до тухлената стена и зачакахме. Не се наложи да чакаме дълго.

Мъжът се вмъкна задъхано в тясното пространство между сградите и спря като закован. Можех само да си представя какво минава през главата му. Огледа пустата пряка с изхвръкнали от орбитите очи, сетне се затича до края й. Там спря, озърна се отново и се втурна назад към мястото, където всички ние стояхме и го наблюдавахме.

Извади хартиена тръбичка с нещо, наподобяващо пушливо биле, запали я с клечка кибрит и издуха дим през ноздрите си. В същото време потропваше по паважа с лачената си обувка и потъркваше брадичка.

Очаквах да извади пръчка и да започне да хвърля заклинания напосоки. Ако го стореше, бях готова да се защитя. Държах собствената си пръчка в ръка, а Дестин, моята верига, която наред с другите си качества ми позволяваше да летя, се стегна по-здраво около кръста ми, сякаш усетила напрегнатото очакване.

Надявах се, че Петра е готова да ме подкрепи. Обърнах се през рамо и се уверих, че наистина е така. Изражението на лицето и бе концентрирано, без ни най-малка следа от страх.

Вгледах се по-внимателно в нашия преследвач. Ако това представляваха Маладоните, не намирах особен повод за безпокойство. Той изобщо не ми се струваше опасен. По дяволите, дори жалкият Клетъс Луун от Горчилище навярно щеше да победи този шишко. След като довърши пушливото си биле, непознатият го смачка с подметка, хвърли сетен изпитателен поглед по протежение на уличката и си тръгна. Изчаках още малко, за да се уверя, че действително си е отишъл, преди да обърна пръстена и да снема заклинанието от нас.

— Кой според теб беше това? — попита Делф.

— Шпионин на Маладоните, вероятно. Ако притежаваше магични способности, не смяташ ли, че щеше да ги използва, за да ни открие? Поне аз бих сторила така.

— Да, права си — рече той, впечатлен от логиката ми.

— Но това означава, че ако Маладоните господстват тук, някои от местните им помагат. И дори да не си служат с магия, също са против нас.

— Тоест всеки срещнат е потенциален враг?

— Напълно е възможно, Делф.

Замислих се и за друго, което ме бе впечатлило. Хората в града изглеждаха много различни един от друг. Уъговете в Горчилище, макар всеки да имаше своя физиономия, като цяло си приличаха. Само Моригон, с нейната кървавочервена коса, се открояваше сред тълпата. Но тези тук имаха всевъзможни черти на лицето, а също кожа с оттенъци, каквито не бях виждала преди — като се започне от кафяв и черен и се стигне до далеч по-светъл от моя. Това дори ми харесваше. Щеше ми се и в Горчилище да имахме повече разнообразие. За щастие, бялата кожа в Честен бе достатъчно често срещана, за да не изпъкваме излишно с вида си.

— Тук сме в непознати води — прекъсна разсъжденията ми Петра, — а щом този задник ни е надушил, вероятно е казал и на други. Ако Маладоните са умни, ще пратят много шпиони по петите ни, докато накрая не ни хванат. Не можем да стоим вечно невидими.

— Абсолютно вярно — рече Делф, взирайки се с възхита в нея.

Въздъхнах вътрешно. Чувствах се във вечна надпревара с Петра Сонет, чийто край не се виждаше. Дори само мисълта за това ме изморяваше.

— И какво ще правим сега? — попита тя.

Двамата впериха очи в мен — тримата, ако броим и Хари Две, а аз винаги го броях.

— Не можем да отидем пак в църквата — отвърнах. — Трябва да си намерим друго място за подслон. Преди да се е мръкнало.

— Добре, но какво място? — настоя Петра.

Тъкмо тогава до ушите ни долетя далечно боботене и рев.

— Елате — махнах с ръка и всички се завтекохме нататък.

Отминахме една-две пресечки, водени от звука, докато не се озовахме на огромен площад, изпълнен с хора, сновящи във всички посоки.

И накрая го видяхме — дълго нещо, състоящо се от свързани метални коли. В началото му имаше чудовищна черна машина, в сравнение с която онези по улиците изглеждаха като детски играчки.

Коминът, издигащ се на носа й, бълваше кълба от дим. Тя постепенно намали ход и с пухтене се скри зад една голяма сграда.

Спогледахме се и тръгнахме към сградата. Щом доближихме, вратите и се отвориха и пропуснаха голяма тълпа излизащи хора.

Отвътре се разнесе приятен, мелодичен глас:

— Експресният влак за Голям Честен потегля в 9:10 часа. Оправомощените пътници могат да се качват. Моля дамите, господата, а също и децата да внимават за разстоянието между перона и стъпалото на влака.

— Експресен влак? — рече Делф.

— Явно още един начин за придвижване на тукашните — произнесох бавно.

— Голям Честен? — додаде Петра. — Какво, по дяволите, е това?

— Очевидно място, различно от… обикновения Честен. И съдейки по името, по-голямо от него.

Но нещо друго в казаното от приятния глас ме чоплеше. Кои бяха оправомощените пътници?

Пред нас се издигаше тухлената сграда, в която току-що бе влязъл влакът. Надписът отпред гласеше ЖЕЛЕЗОПЪТНА ГАРА ЧЕСТЕН.

Погледът ми се плъзна по обширната фасада.

— Мисля, че току-що открихме своето скривалище.

— Какво, вътре, сред всички тези хора? — рече скептично Петра.

— Тъкмо това е идеята — отвърнах. — Да вървим.

TRES

Изоставени

Отвътре железопътната гара изглеждаше още по-голяма, отколкото отвън. И бе пълна с бързащи хора, понесли куфари и чанти. Положително бяха повече от всички Уъгове в Горчилище, взети заедно.

Огледах се и забелязах нещо. На една от стените имаше голямо табло с надписи, приличащи на имена на населени места, с цифри срещу всяко име. Хората спираха пред него, четяха, а сетне поглеждаха часовниците на китките си и забързваха нататък.

— Това ще да е разписанието на въпросните влакове — предположи Делф. — Кога пристигат, накъде отиват и тъй нататък.

— Откъде ти хрумна? — поинтересувах се.

— Имахме нещо подобно в Мелницата. — Когато товарехме чувалите с брашно, на стената висеше табела, по която се ориентирахме кога трябва да заминат и за кого са предназначени.

Кимнах в знак на съгласие. И все пак изглеждаше невероятно, че място като това може да граничи с Мочурището. И че Горчилище е от другата страна на Мочурището — село, забутано сякаш в друго време, където липсваха всички тези автомобили, влакове и други чудесии.

Недалеч от нас имаше изход, водещ към дългия влак, вмъкнал се току-що в гарата. Над него примигваше надпис ГОЛЯМ ЧЕСТЕН.

Пред стъкления портал се точеше опашка от хора. Всички спретнати, добре облечени и изглеждащи… в общи линии като мъжа, наругал шофьора си пред ресторанта — така, сякаш са по-важни от останалите. Те показваха на двама униформени билетите си, а сетне и нещо друго. Извадих пръчката и криейки я в ръкава си, промърморих:

— Кристиладо магнифика.

Веднага видях ясно какво е „другото“ — малка книжка с тяхната снимка, име и някаква допълнителна информация. Също протягаха и ръцете си към проверяващите. Върху дланите им имаше нещо, но не се разбираше какво.

Мнозина от пътниците на гарата носеха от хартиените листа, които бях забелязала да се продават из улиците. Някои ги държаха сгънати под мишница, а други седяха по пейките и ги четяха. Един стана и остави своите листа, а аз се осмелих да ги взема, за да ги разгледам. Бяха пълни с печатни букви, а също с картинки, каквито не бях виждала преди.

— Колко доволни изглеждат само — отбеляза Петра с леко презрение в гласа.

Беше застанала до мен и наблюдаваше една жена, която търкаше плочите на пода с голяма гъба и кофа със сапунена вода. Жената се усмихваше и си тананикаше така, сякаш притежаваше всичките пари на света, но нямаше нищо против да стои на колене и да чисти мръсотията, оставена от другите.

Всички наоколо имаха приятни изражения на лицата — не само тук, но и по улиците, и в ресторанта. Разбира се, като се изключат сърдитият мъж в голямата кола и онзи, който ни беше преследвал. Да, Петра имаше право — повечето местни изглеждаха напълно доволни от живота.

Но това не означаваше да притъпяваме бдителността си. Всеки момент някой можеше да ни подгони отново и тогава току-виж тези „щастливи“ жители извадеха вкупом магическите си пръчки и започнеха да мятат заклинания по нас. Както и по-рано в църквата, инстинктът ми диктуваше да вървим нагоре. Забелязах стълбище в дъното и поведох другарите си към него. Известно време се разминавахме с други хора, после те изчезнаха и останахме сами. Изкачвахме се, докато не стигнахме площадка, а след нея — коридор с множество врати отстрани. Използвах пръчката, за да видя какво има зад тях. Бяха просто стаи, пълни с различни предмети. Накрая попаднах на една, която изглеждаше празна.

Отворих вратата и влязохме вътре.

Оказа се, че стената в дъното всъщност е гърбът на таблото с разписанието на влаковете. Щом доближихме, забелязах, че в него има процепи, през които се вижда просторната зала, напусната от нас току-що. Изведнъж таблото завибрира и някакви пластини по него започнаха да се въртят с шеметна бързина.

Отскочих сепнато назад, но Делф побърза да ме успокои:

— Това е просто новата информация. При толкова влакове трябва от време на време да я обновяваш, та хората да са в течение, нали?

— Предполагам — отвърнах без ентусиазъм. Ако таблото постоянно тракаше в същия дух, трудно щяхме да си отпочинем тук.

Бях очаквала да заваря в града смърт, опустошение и кръвожадни Маладони, властващи над всичко. Вместо това наоколо цареше мир, благоденствие и както по всичко личеше, свобода.

Обзе ме дълбоко разочарование, а в следващия миг се почувствах гузна. Кой би предпочел войната пред мира?

Но сетне продължих да размишлявам. Първоначално бяхме напуснали Горчилище в търсене на истината. Истината за нашето минало и за нашето бъдеще. В Мочурището се бяхме натъкнали на Астрея Прайн, неговата Пазителка, която ме бе обучила за магьосница. Тя ни бе разказала за миналото. Как войната срещу Маладоните е била изгубена, а Горчилище — създадено като място, където се скрият оцелелите. Мочурището е било изградено с вълшебство около него, за да не можем ние да излезем, а Маладоните — да влязат вътре.

С мъка я бях убедила да позволи на Делф и мен да си опитаме късмета — да прекосим Мочурището и да подновим битката срещу чудовищата. И ето че някакви типове, владеещи магия, действително ни бяха проследили и нападнали, но бяха ли те Маладони? Съществуваха ли изобщо подобни същества? Все пак от войната насам бяха изминали осем века. Много неща можеха да се случат за толкова време.

По изражението на Делф отгатнах, че и в неговата глава се върти същото.

— Може пък Маладоните да са били победени — подхвърли той. — От хората, които сега живеят тук.

— Но как? — погледнах го невярващо. — Те дори не си служат с магия.

— Не бъди толкова уверена — вметна Петра.

Махнах с ръка.

— Не сме видели никой да го прави, освен онези двамата в „Свети Некро“. Нито онзи с черните дрехи, дето ни завари в църквата, нито другият, който ни следеше от ресторанта. Иначе нямаше да сме тук, нали? — Замълчах за секунда. — Има и друго. Преди да надяна ръкавицата, техните пръчки можеха да усетят знака с трите куки. Той е нашият символ — мир, надежда, свобода. Всичко, което Маладоните са ненавиждали. Откъде ще знаят за него, ако не са от тях?

Петра отвори уста да възрази, но се отказа. Делф също изглеждаше объркан.

Аз самата се чувствах толкова уморена, че мозъкът ми отказваше да работи. Таблото отново забръмча и пластините се запремятаха лудешки, подобно на моите мисли. Ами ако грешах? Ако Маладоните изобщо не контролираха това място?

Ако Астрея Прайн и себеподобните й бяха направили колосална грешка, обричайки всички Уъгморти на най-безрадостното възможно съществуване?

Сведох очи към пръчката си. За какво ми беше цялата тази магия, ако нямаше битки за водене? Войни за печелене? Страховити врагове за побеждаване? Ето че аз бях тук, а брат ми Джон — у дома в Горчилище, под опеката на Моригон, която го бе превърнала в нещо напълно неузнаваемо. Нима го бях изоставила напразно? Но после ме осени внезапна мисъл, която всъщност винаги бе витала в дъното на съзнанието ми.

Ами родителите ми? Моят дядо?

Дали те не бяха тук, в Честен?

Изправих гръб, ободрена от тази възможност. Ако претърсех мястото както трябва, нищо чудно и да ги откриех.

— Май нещата не се връзват, а? — рече Делф, който ме наблюдаваше внимателно.

— Кое не се връзва?

— Твоят дядо Върджил е бил Екскалибур, нали?

— Да.

— Екскалибур? — попита заинтригувано Петра.

— Нещо като могъщ магьосник по рождение — поясни Делф. — И е напуснал Горчилище сред кълбо от пламъци преди много време, когато Вега и аз сме били още съвсем малки.

Петра изглеждаше смаяна, но си премълча.

— Знам всичко това, Делф — пресякох го аз малко рязко, очаквайки да мине по същество.

— Значи може да е дошъл тук.

— Да, мина ми през ума. Тъкмо си мислех дали няма да го открием наоколо. Както и родителите ми.

— И щом е пристигнал, да е видял същото, което и ние — продължи той, сякаш не ме беше чул.

— Имаш предвид, мирно място, където всички преливат от щастие и са добре нахранени? — рекох иронично.

— Именно. И после да е сторил онова нещо.

— Кое? — смръщих озадачено чело.

— Да е призовал родителите ти, както спомена Астрея. И то сравнително неотдавна.

— Дори ако е така, какво?

— Защо ще го прави, ако не е имал нужда от тях? Върджил не е бил глупак. Трябва да е имал основателна причина, не смяташ ли?

Прехвърлих думите на Делф в ума си. В тях действително имаше смисъл. Но после се сетих за друга подробност, която явно му беше убягнала.

Моят дядо не беше призовал мен. Не беше измъкнал от Горчилище нито мен, нито брат ми.

Всъщност не беше сторил за нас нищо, освен… да ни зареже. А и родителите ми не бяха правили опит да се свържат с нас след изчезването си. Така че вероятно просто не ги беше грижа дали ще прекараме целия си останал живот в Горчилище. Без тях.

— Какво се оклюма, Вега Джейн? — попита Делф.

Идеше ми да се разплача, но стиснах зъби и се въздържах. Не исках да показвам слабост пред него, а още по-малко пред Петра.

— Изглежда ще трябва да открием всичко сами — казах. — Тук надали има някой, който да иска или да може да ни помогне.

Изгледах ги подред, преди да сведа отново очи към пода.

— Изоставени сме.

QUATTUOR

Закъснелият влак

Ето че бяхме отново сбутани в малка стаичка, подобно на мишки в хралупата си, и това никак не ми се нравеше.

Делф и Петра спяха на пода, положили глави върху торбите си. Хари Две бе опрял муцуна в скута ми и похъркваше тихо. Само аз, както обикновено, не можех да спя. Независимо дали тук, в Мочурището, или у дома в Горчилище, сънят никога не ме спохождаше лесно. Съзнанието ми бе твърде неспокойно. Погледнах завистливо към спътниците си, легнали близо един до друг. Може би твърде близо. Спомних си как тя докосваше Делф по ръката, докато същевременно ми отправяше онази усмивка. Знаех, че рано или късно ще се спречкаме по въпроса. Само не бях сигурна какъв ще е резултатът.

Обърнах се да надзърна през пролуките в информационното табло. Трябва да беше много късно, защото в чакалнята не се мяркаха никакви хора. Не можех да видя предната част на таблото, за да разбера дали се очакват още влакове.

Тъкмо се бях отпуснала и притворила клепачи, когато се разнесе тънко, далечно изсвирване. Сетне още едно, последвано от приближаващ тътен.

Приседнах и се огледах.

— Точно като снощи, а? — разнесе се гласът на Делф, който също се беше събудил. — Когато влизахме в Честен, след като бяхме напуснали Мочурището, пак се чу свирене и громолене. И то по същото време, ако не се лъжа.

Той беше прав. Наистина бяхме чули тези звуци предната вечер, докато летяхме към града.

— Защо влак ще пристига толкова късно? — почудих се.

— Не знам, но определено идва насам.

Вече будни до един, изчакахме още няколко минути.

Тракането на колелетата все повече се усилваше и ние вперихме погледи през процепите на таблото. Можехме да различим стъклената врата, зад която бе перонът за спиране. В чакалнята бях разгледала макет на влакова композиция и знаех, че бълващата дим черна машина в началото й се нарича локомотив. До всяко от умалените вагончета също имаше табелка с пояснение. Последното например се казваше спирачен вагон.

Макар да бе тъмно, знаех, че лесно ще видим влака при влизането му в гарата, защото купетата са осветени отвътре.

По лицата на останалите личеше, че са не по-малко любопитни от мен. Грохотът вече бе почти оглушителен и аз се напрегнах в очакване фаровете на локомотива всеки момент да блеснат насреща ни.

Но това не стана. Звукът просто заглъхна и той така и не се появи.

— Какво се случи? — възкликна удивено Делф.

— Има само един начин да разберем — отвърнах и станах от мястото си. Другите ме последваха.

Слязохме до голямата чакалня и се озърнахме наоколо.

— Вега Джейн, може би няма да навреди, ако ни направиш пак невидими — отбеляза тихо Делф.

Кимнах, обгърнах всички ни с вълшебната нишка и завъртях пръстена. Вече бяхме в безопасност от чужди погледи. Закрачихме предпазливо и аз отново долових някакъв звук, но не бях сигурна откъде идва.

Преминахме стъкления портал и се изправихме на ръба на перона. В краката ни се точеха лъскавите метални релси, по които се движеха влаковете, с дебели квадратни греди, положени перпендикулярно между тях. Умно изобретение.

Помислих си с тъга, че брат ми Джон би могъл да сътвори нещо подобно, ако му се предостави възможност.

— И защо влакът не спря тук? — прошепнах.

— Не само не спря — допълни Петра, — но изобщо не се появи. Къде ще отиде, щом се движи само по релси?

— Именно — обади се и Делф. — И какъв е смисълът да идва до Честен, ако ще подминава гарата? А беше адски близо, иначе нямаше да го чуваме така.

— Може да има и друго място за спиране — сведох поглед надолу. — Под земята?

— Защо пък там? — повдигна вежди Петра.

По кожата ми полазиха мравки, както често се случваше, щом в мен заговореше инстинктът. А аз се бях научила да разчитам на него.

— А защо изобщо влак ще пристига по никое време? — контрирах я.

— Защото сега всички спят — отвърна Делф. — А в цялата работа има нещо тайно. Ей там има стълбище. Да вървим да проверим.

Отидохме до стълбището и се взряхме надолу, но в подножието му бе тъмно като в рог и не се виждаше нищо. Вдигнах пръчката, изрекох заклинанието и гледката начаса се проясни.

— Голяма врата — рече Делф. — С цял куп знаци, гласящи „Влизането забранено“.

— Бас държа, че е заключена — додаде Петра.

Нямах съмнение, че е така. Поведох групата към нея и щом стигнахме, насочих пръчката.

— Ингресио!

Ключалките щракнаха, а едно от крилата се открехна няколко пръста. Натиснах бравата и го побутнах колкото да влезем.

Озовахме се в кратък проход, с друга врата в дъното. Преминахме и нея и заслизахме по ново стръмно стълбище.

Продължихме напред по още стълби и коридори, докато накрая вече ми се струваше, че сме на цял километър под земята.

Стигнахме до огромно, влажно, тъмно пространство. Нищо чудно да бе също толкова просторно, колкото и чакалнята горе.

— Чувате ли това? — промълви Делф, сочейки към нова врата, вградена в стената.

Долепихме уши до нея. Действително отвъд се носеше свистене и потракване, доста по-тихо от предишния грохот.

Изрекох заклинанието Кристиладо магнифика и пред погледите ни се разкри дълга зала, пълна с народ — мъже, жени и дори малки деца. А до тях беше спрял влакът, с угаснали прозорци, макар от комина на локомотива все още да се виеше дим.

Очевидно всички тези хора току-що бяха слезли от него.

Те носеха багаж и вървяха мълчаливо, гледайки право пред себе си като в транс.

— Ако излезем всички, ще се блъснем в някого в тълпата — казах аз. — Приклекнете зад тези сандъци, защото ще трябва да прекъсна магичната нишка.

— Но, Вега Джейн… — започна протестиращо Делф.

— Спокойно, веднага се връщам. Петра, дръж своята пръчка в готовност.

Изчаках ги да се скрият добре и ги освободих от нишката, оставяйки невидима единствено себе си. После с помощта на заклинанието отворих вратата и се промуших през нея. За щастие, никой от пътниците не гледаше в моята посока. Изчаках цялото множество да се източи и тръгнах подир него.

Покрай стените на определени разстояния стояха хора с наметки и пръчки в ръце. Предположих, че са Маладони. Когато новопристигналите не се движеха достатъчно бързо, те грубо ги блъскаха. Пред очите ми един от тях събори на земята малко тъмнокожо момиченце. Една жена, навярно майка му, се наведе да го вдигне, но бе ударена от същия Маладон и рухна до дъщеря си.

Другите продължаваха напред, без дори да погледнат падналите си другари. Щом колоната се изгуби в тъмния коридор, двама мъже с наметки завлякоха майката и дъщерята до една стена и ги изправиха пред нея. Сетне отстъпиха няколко крачки и вдигнаха пръчките си.

— Сега ще си платите за непокорството, проклета паплач — просъска единият.

Ужасът, разиграващ се пред очите ми, бе по-голям дори от този в Мочурището. Там кръвожадните хищници поне имаха оправданието, че са зверове.

Без да се замислям, насочих пръчката и изрекох:

— Импакто.

Магията се изстреля от върха и и блъсна двамата мъже, които се запремятаха във въздуха, преди да се стоварят тежко върху перона.

Втурнах се да помогна на майката и дъщерята, но те просто стояха с безизразни лица. Едва тогава осъзнах, че се намират под въздействието на Субсервио. Освободих ги от него и те се заозъртаха недоумяващо.

— Добре ли сте? — попитах, забравила, че съм невидима.

При звука на гласа ми майката изпищя, сграбчи детето си и побягна.

— Чакайте — казах и тъкмо щях да се покажа, когато чух тропот от тичащи крака. Едва успях да отскоча встрани от групата Маладони, профучала покрай мен. Вдигнах пръчката да ги атакувам в гръб, но видях, че прииждат още, като някои от тях хвърляха заклинания напосоки.

Оставих ги и се завтекох натам, където се бе изгубила колоната. Стигнах врата, през която новодошлите бяха преминали. Отворих я и попаднах в дълъг, сумрачен коридор. От далечния му край се носеха викове. Явно бе вдигната всеобща тревога.

Без да чакам да ме доближат, поех по коридора. Бях защитена от невидимостта, но това не означаваше, че някой не може да се сблъска с мен.

По протежението му нямаше повече врати, но всички тези хора все трябваше да са отишли някъде.

— Кристиладо магнифика — произнесох, замахвайки с пръчката и пред мен се разкри невероятна гледка. В края имаше грамадно, подобно на пещера помещение, вероятно най-голямото, което бях виждала. А в средата му се бе събрала многолюдна тълпа. Разпознах в нея някои от пътниците, току-що слезли от влака. Пред тях, на широка бяла стена, мърдаха някакви изображения. Нищо определено — просто усещане за присъствие и движение.

Но всички присъстващи го гледаха като хипнотизирани.

Долавяха се също и звуци. Както и при образите, не се различаваха конкретни думи, а само неясно мърморене, по-тихо дори от шепот.

Отместих поглед от екрана към масата от хора и замръзнах. Сега те се поклащаха в синхрон, макар да не проумявах как толкова много мъже и жени могат да го правят едновременно. После всеки посегна и улови ръката на съседа си.

Същевременно с мен се случваше нещо странно. Докато гледах стената и слушах мърморенето, аз също започнах да се поклащам. Колкото до съзнанието ми, то сякаш се… разтапяше. Но не изпитвах страх, напротив — обземаше ме чувство за сигурност. Исках това да продължи. Спомените, които имах, започваха да избледняват. Чувствах се добре, а клепачите ми натежаваха.

— Вега Джейн! Тук ли си?

Отворих моментално очи и се озърнах наоколо.

— Делф? — прошепнах, завъртайки пръстена. — Ето ме, до стената.

От сенките излязоха Делф, Петра и Хари Две.

— Как стигнахте дотук? — ги попитах.

— Не беше лесно. — Някакви ядосани типове с магически пръчки търчаха наоколо и решихме, че скривалището ни вече не е безопасно. После дойдоха насам през една врата, а ние се вмъкнахме подир тях, преди тя да се затвори.

— Откри ли нещо? — поинтересува се Петра.

— Във влака имаше много хора. Всички слязоха и отидоха в онази зала там, където правят нещо с мозъците им. Ако вие не ме бяхте повикали, мисля, че и аз щях да се лиша от здрав разум.

— Бъркат в мозъците им? — пребледня Петра.

Аз кимнах, спомняйки си как в Мочурището бях използвала заклинанието Омниол, за да изтрия съзнанието на съществото, наречено уиндиго. Дали същото не се случваше и с тези хора?

— И какво ще стане после с тях? — промълви Делф.

— Може би ще ги оставят тук, като покорна работна ръка — отвърнах, мъчейки се да подредя мозайката в главата си. — Това би обяснило защо навсякъде е толкова спокойно. Защо местните са така доволни и непрестанно се усмихват, дори ако задачата им е да търкат подове.

Направих всички ни отново невидими и поехме по обратния път, докато отново не зърнахме влака. Тогава насреща ни се появиха фигури с наметки и магически пръчки и ние се притаихме в един ъгъл.

Чуваше са как локомотивът отново набира пара. Осмелих се да надзърна от укритието ни и цялата изстинах. Фигурите идваха право към нас. Трябваше да са Маладони. Бяха облечени досущ като онези в „Свети Некро“.

— Знаят, че наоколо има някой, който не бива да е тук — промълвих колкото можех по-тихо.

Те вървяха редом, обхващайки целия коридор, и размахваха пред себе си пръчките, от чиито върхове струеше светлина. Явно планът им бе чрез магия да открият натрапника!

Нямаше как да минем покрай тях. Хвърлих поглед към отворената врата на влака недалеч от нас. Това бе единственият ни шанс за бягство.

— Насам, бързо! — прошепнах.

Прекосихме на пръсти перона и се вмъкнахме във вагона. За наш късмет, той се оказа празен.

И тогава видях през прозореца, че Маладоните сменят посоката и тръгват към нас.

— По дяволите! — изсъсках. — Сякаш усещат къде сме.

— Как ще им се изплъзнем? — възкликна Петра.

Забързахме към дъното на вагона, по-далеч от вратата.

Маладоните влязоха и взеха да се оглеждат. Накрая явно решиха, че няма никой и тръгнаха да си ходят. Всички, с изключение на един. По необяснима причина той си пое дълбоко дъх през носа и подозрително смръщи вежди. Едва тогава се досетих и положих длан върху козината на Хари Две. Невидимостта не прикриваше мириса. Проклетникът явно надушваше кучето ми.

Но преди да успее да стори каквото и да било, насочих пръчката към него и промълвих:

— Конфузио.

Заклинанието го улучи и той начаса доби объркана физиономия.

Един от останалите, вероятно негов началник, се обърна и като видя това, го извлече грубо от вагона, дарявайки го с плесник зад врата.

С тласък и протяжно стържене влакът се задвижи и започна да напуска перона.

Аз изпуснах дълга въздишка на облекчение. Идеше ми да запищя от радост, че сме се отървали, но после мислите ми се върнаха към всички онези клетници с изпразнени съзнания и усмивката изчезна от лицето ми.

И техният живот беше като моя в Горчилище — пропит единствено от лъжи.

— Вега Джейн, кой според теб кара влака? — попита Делф.

— Че откъде да знам?

— А къде смяташ, че отиваме? — обади се Петра.

— Отговорът е същият — сопнах се аз.

QUINQUE

Господин Ендемен

Щом излязохме от гарата, влакът ускори и след броени минути вече се носеше като хала в нощта. Аз гледах тъмната местност, прелитаща зад прозореца, и се дивях на бързината му.

Дивях се също защо сме единствените пътници в него. А може би в съседните вагони имаше и други?

Все така свързани от нишката на невидимостта, тръгнахме да ги огледаме, но никъде нямаше жива душа.

Само един вагон бе по-различен от останалите. По стените липсваха прозорци, а към всяка седалка бяха прикрепени зловещи вериги.

Спогледахме се неспокойно при вида им, а после побързахме да се приберем в нашия вагон.

Докато сядахме на местата си, Делф каза:

— Чудя се кого ли оковават в тези вериги?

— Не и онези с изтритите съзнания — поклатих глава аз. — Според мен те просто си остават в Честен, а на никого не е притрябвало да оковава хора, неспособни да мислят самостоятелно.

— Явно тази вечер са разтоварили всички, защото проклетият влак е напълно празен — отбеляза Петра. — И все пак ще е интересно да узнаем накъде отива и кой го управлява.

Извадих пръчката, насочих я напред към локомотива и изрекох:

— Кристиладо магнифика.

Видяхме двама мъже, разположили се в удобни кресла. Те не носеха наметала, а сини униформи с фуражки, подобно на онези, които регулираха движението по улиците. Пред тях имаше голямо дървено табло, осеяно с множество бутони и лъскави лостчета. А също циферблати, зад чиито стъкла тънки стрелки трептяха над някакви цифри. Единият запали лула и над нея започна да се вие синкав дим. Той и другият мъж си бъбреха небрежно. Пред тях имаше голям прозорец, показващ пътя, по който се носеше влакът.

Прекъснах заклинанието и се обърнах към спътниците си. Те бяха видели същото като мен и Делф имаше облекчен вид.

— Е, поне вече знаем, че не се носим напосоки.

— Но къде отиваме? — настоя Петра.

— Във всички случаи не там, откъдето идва влакът. Иначе трябваше да се обърне наобратно, а не го е сторил. Значи се е запътил към ново място.

— За да вземе още хора, предполагам — рече намусено Делф. — И да ги докара в Честен по тъмна доба, та да изтрият и техните съзнания.

Погледнах неспокойно през прозореца, чудейки се още колко ще пътуваме. И какво ни очаква, щом пристигнем. Потърках слепоочията си и тръснах леко глава. Ефектът от онези звуци и образи в недрата на гарата почти бе изчезнал, но частица от него оставаше загнездена в мозъка ми. Толкова сладостна, приятна и… перфектна, че инстинктивно ме ужасяваше повече от всичко, с което се бях сблъсквала или сражавала в Мочурището.

Хвърлих поглед назад, към града, откъдето бяхме потеглили.

Място, наречено Честен.

Каква ирония само. Та там имаше само лъжи точно както у дома, в Горчилище.

Лъжи.

Интересно, че моята раса — за която се предполагаше, че е „добра“ — и „злите“ Маладони използваха едни и същи методи, за да държат хората в подчинение.

Продължавах да масажирам слепоочията си, сякаш така можех да върна преживяното усещане. То бе прекрасно, не ще и дума, но имаше и образи, свързани с него. Опитах да си припомня какви бяха те.

Ръка, протягаща се надолу от свод, подобен на небе. А в дланта и имаше нещо наистина възхитително. Напрегнах се още повече, за да го фокусирам. Та това бях… аз! Усмихваща се и лека като перце. Съвършена и по-щастлива от всякога. Възможностите пред мен бяха безгранични. Можех да постигна каквото си поискам. А аз исках да постигна… Тук образите леко тъмнееха, но това ни най-малко не накърняваше чувството ми на доволство. Бях сигурна, че каквито и да се окажат моите въжделения, те ще ми донесат пълно удовлетворение. За кратко се видях как пека хляб. После лазех на четири крака и търках някакъв под. В следващия миг метях улиците.

И тогава разбрах.

Това не бяха моите желания.

Това бяха желанията, които някой искаше да възприема като свои.

Откритието бе толкова противно, че потръпнах от погнуса. Целият живот на тези хора бе отнет — ни повече, ни по-малко. Те нямаха избор, освен да водят съществуване, избрано за тях от друг.

Влакът продължаваше да се носи с грохот напред.

Делф пое първата стража. Аз щях да застъпя след него.

Най-сетне имах възможност да поспя истински. Поклащането на вагона ме унесе и се събудих освежена и готова за нови изпитания.

Докато Делф на свой ред се нагласяше за почивка, аз погледнах пейзажа, прелитащ покрай нас. Имаше скупчени малки къщи, дремещи покрай тях стада крави и овце, хълмове, редки горички, открити поля.

— Делф, Петра! — извиках.

Те ме изгледаха, примигвайки. Колкото до Хари Две, той изобщо не беше заспивал. Всъщност именно неговата настръхнала козина и оголени зъби бяха изострили вниманието ми. И сега разбирах защо кучето ми е нащрек.

— Какво има? — попита Делф.

— Влакът забавя ход.

Наистина скоростта ни бързо намаляваше, но гледката навън си оставаше все същата. Не можеше да има гара насред нищото, нали?

В следващия миг се вцепених.

През небето се носеха предмети, подобни на падащи звезди, но много по-близо до земята. Лесно можех да се досетя какво търсят тук. Търсеха нас!

— Ставайте! — рекох припряно. — Да се махаме.

— Моля? — изгледа ме сепнато Петра. — И къде смяташ да отидем?

— Където и да е, само не тук.

Летящите предмети вече следваха движението на влака. Един се доближи достатъчно до прозореца, за да мога да го разгледам.

Това беше мъж, облечен в елегантен костюм с жилетка. На главата му бе нахлупено кафяво бомбе, което по някакъв начин се удържаше там въпреки скоростта и вятъра.

В ръката си бе стиснал магическа пръчка.

Той надзърна във вагона, обхождайки цялата му вътрешност с очи. Можех да си представя, че придружителите му правят същото с другите вагони. Значи бяха разбрали, че сме се промъкнали в празната композиция. И ни бяха настигнали.

— Вега, виж! — посочи Петра към другата страна на влака. Там се носеха още две подобни фигури и надзъртаха през прозорците. Изведнъж ми стана ясно какво предстои да се случи.

Сграбчих останалите и ги притиснах към пода. Миг по-късно прозорците експлодираха, обсипвайки ни с натрошено стъкло. Заклинание подир заклинание се стоварваха, опустошавайки вътрешността на вагона.

Ние запълзяхме към задния му край. Един къс стъкло одраска лицето ми. Чух как Делф до мен изпъшка, когато парче от раздробена седалка го улучи в бедрото.

Мина ми през ум да разтворя магичен щит, но той само щеше да издаде местоположението ни, отблъсквайки предмети от себе си.

Така че просто оставихме пороят от отломки да ни засипва.

Вдигнах глава тъкмо навреме, за да видя как един от нападателите се стрелва през разбития прозорец и кацва върху пода.

Пръчката му бе вдигната и той я поклащаше полека наляво-надясно, като пипало на насекомо, търсещо плячката си. Обърнах се по гръб и насочих своята пръчка право в гърдите му. Ако дадеше и най-малък признак, че ни е усетил, щях да го помета от влака.

Заотстъпвахме заднишком, докато не стигнахме малкото преддверие в края на вагона.

Едва влезли в него, вратата рязко се разтвори от пантите и вътре се появи друг мъж, пак облечен в спретнат костюм и бомбе.

Докато той се озърташе, ние стояхме безмълвно, притиснали гърбове в стената. С крайчеца на окото си видях как Петра насочва пръчка към него, но вдигнах показалец, давайки й знак да изчака.

Мъжът мина покрай нас и се присъедини към другия във вагона.

— А сега да се омитаме оттук — рекох тихо.

Пристъпихме към вратата, през която бе влязъл новодошлият. Преди да я достигнем обаче, влакът рязко наби спирачки и ние изпопадахме като круши. За щастие, виковете ни на болка и изненада бяха заглушени от скърцането на колелата и грохота на буферите.

Надигнахме се криво-ляво и скочихме навън. Търкаляхме се няколко метра, но нишката, която ни свързваше, удържа и останахме невидими. Накрая приседнахме във високата трева и се заозъртахме наоколо.

Влакът стоеше неподвижно, а край него сновяха множество летящи фигури. Всички прозорци бяха избити и това дори ми вдъхна известно успокоение, защото означаваше, че не са знаели в коя част на композицията се намираме.

Спокойствието ми обаче не трая дълго.

Двамата мъже със сини униформи, които управляваха локомотива, бяха извлечени навън от хората в костюми и бомбета и изправени пред нашия вагон. Лицата им бяха пребледнели от ужас.

После първият магьосник, когото бях видяла да лети край прозореца, ги доближи. Той бе висок на ръст и щом свали шапка, изпод нея се показа тъмна коса, акуратно сресана на път. Носът му бе дълъг, с восъчен цвят, а устата — широка, с тънки, безжалостни устни. Очите му бяха черни, като две зейнали дула.

Той прокара пръсти през косата си, нахлупи бомбето отново и заговори с тих, заплашителен тон:

— Значи не сте видели никого?

— Не, господин Ендемен — отвърна разтреперано единият от машинистите.

Ендемен, повторих си наум. Вероятно бе важна особа, щом се обръщаха към него с „господин“.

— И все пак са били забелязани наоколо.

Какво означаваше забелязани? Та ние бяхме невидими.

— Един много едър младеж с тъмна коса — продължаваше невъзмутимо Ендемен. — Придружен от красива, русокоса млада жена и куче с липсващо ухо.

Сърцето ми се сви. Сигурно ги бяха видели, докато са били сами, а аз съм разузнавала около подземния перон. Но следващите думи ме опровергаха.

— С тях е имало и още една жена. По-висока от блондинката, опърпана и мръсна на вид.

Лицето ми пламна от негодувание. Но сетне коленете ми омекнаха. Нима магията на пръстена ми бе изневерила?

— Ние… не сме видели никого, сър — заекна същият машинист.

Ендемен го изгледа внимателно.

— Предполагам, сте извършили щателна проверка преди напускане на гарата, както го изискват задълженията ви?

Мъжете в униформа се спогледаха отчаяно, но не отговориха. Можех само да си представя ужаса, който изживяват.

Ендемен щракна с пръсти.

Моментално още шестима костюмирани с бомбета и магически пръчки се появиха сякаш от нищото и ги наобиколиха.

— Ами ние… прегледахме всички вагони.

— Прегледахте? — усмихна се Ендемен. — Това означава ли, че сте влезли вътре и сте надзърнали под всяка седалка, или просто сте хвърлили едно око през прозореца, колкото да се уверите, че всичко е наред?

— Нямахме основания да предполагаме, че… — поде плахо вторият машинист, но така и не успя да довърши.

— Ригаморте — изрече Ендемен. Снопът черна светлина удари мъжа право в гърдите. Нозете му се подкосиха и той… просто умря на място.

Усетих как ми призлява.

Другарят му моментално падна на колене, със сключени пред себе си ръце.

— Моля ви, господин Ендемен, не сме искали да сторим зло. Ние само…

— Ригаморте.

И ето че неговото бездиханно тяло също се търколи на земята.

Ендемен остана да гледа замислено пред себе си.

Беше извършил деянието без колебание, без гняв, като човек, който се отървава от досадни насекоми. Сякаш това бе най-нормалното нещо на света. Състоянието на духа, необходимо за извършване на убийство, което за мен бе почти непостижимо, освен ако някое мое любимо същество не се намираше в смъртна опасност, при него изглежда бе в постоянна готовност. Не можех да си представя как някой може да е толкова… жесток.

Той поглади самодоволно пръчката и я прибра във вътрешния джоб на сакото си.

Сетне се озърна наоколо, карайки ни да се снишим още повече в тревата.

— Ще претърсим цялата околност — каза. — По въздух и по земя. Рано или късно ще ги открием. Крийл — обърна се към един от придружителите си, — ти се погрижи за телата. На семействата да се предостави обичайното обяснение за злите Кампиони. Съболезнования, компенсации за загубата и така нататък. Хайде, действай.

— Да, господин Ендемен.

В главата ми забушува рояк от нови мисли. Зли Кампиони?

Крийл насочи пръчката си към двата трупа и промърмори нещо, което не успях да доловя. Те моментално се оказаха омотани в плътно зебло и пристегнати с върви. Крийл се издигна във въздуха и посредством заклинание накара зловещия товар да го последва. Сетне като вихрушка се изгуби в неизвестно направление.

Ендемен изгледа останалите, облечени досущ като него — в елегантни костюми с жилетки, вратовръзки, кафяви бомбета и лъснати обувки. И носещи смъртоносни пръчки.

— Ще се разделим на две и ще се пръснем по терена — нареди на хората си. — Половината във въздуха, другата — на земята. Заклинанията да се сведат до минимум. Забележите ли нещо, подайте сигнал. Изчакайте ме, преди да убивате. Искам да задам някои въпроси. Да вървим!

Аз се досещах какво предстои и бях започнала да изтеглям малката ни група още докато Крийл се занимаваше с опаковането на телата.

Сега всички се издигнахме във въздуха и полетяхме с цялата скорост, на която бях способна. Петра бе най-отзад, за да ни охранява с пръчката си при нужда. Макар че стигнеше ли се до схватка, тя нямаше да трае дълго. Трудно можехме да се опълчим на толкова много зли магьосници.

Образът на двамата клетници, строполяващи се мъртви на земята, бе още пред очите ми. Съмнявах се, че някога ще се отърва от него.

Докато опустошеният влак изчезваше в далечината, единствената ми цел бе да увеличавам разстоянието, делящо ни от преследвачите.

Неочаквано върхът на пръчката ми не се насочи надолу, променяйки посоката на полета ни. Колкото и да се мъчех, не можех да я изправя.

Ние се спускахме шеметно от небето.

Към своята гибел.

SEX

Напътстваща сила

Малко преди да се ударим в земята, все пак успях да направя маневра, така че се приземихме тромаво, но благополучно. Погледнах нагоре и видях половин дузина тъмни силуети, носещи се към нас. Бяха Ендемен и придружителите му.

Усетих подръпване в ръката, държаща пръчката. Силата, съдържаща се в нея, ме изправи на крака и ме затегли наляво, към близката гора.

Втурнахме се към дърветата и потънахме сред благодатното убежище на техните стволове и корони. Тичахме, докато не останахме без дъх. Дори Хари Две бе изплезил език, а хълбоците му се повдигаха тежко.

След като се посъвзехме, погледнах Делф, а той мен. Върху лицата ни бе отпечатано едно и също изражение. На ням ужас.

— Е, мисля, че най-сетне открихме проклетите Маладони — наруши мълчанието Петра.

— И какво ще правим сега? — попита Делф.

— Трябва ни скривалище, докато не съставим някакъв план — рекох, след като направих всички ни отново видими.

Тъкмо се канех да продължа, когато пръчката ме дръпна пак — толкова силно, че едва не ме събори. Дори да исках, нямаше начин да й се противопоставя.

Тя ме поведе през още гъсталаци, баири и поточета, все по-навътре в гората. Подтичвах като слеп, вързан на юзда, а останалите правеха всичко възможно да не изостанат.

Прескачах паднали дънери, привеждах се под клонки, шибащи лицето ми, а бодливите храсти раздираха кожата ми до кръв. Но изпитанието не свършваше. Чувствах се все по-уплашена, дробовете ми горяха, а краката ми тегнеха като олово. Докато най-сетне внезапно не спрях на една полянка.

Пръчката вече не ме теглеше, а сочеше право напред.

Пред мен имаше стара, разнебитена къща, построена от зеленясали дялани камъни, стари тухли и почернели греди. Покривът бе плочест, като някои от онези в Горчилище. Прозорците бяха сводести и двукрили, а вратата — от тежък дъб, обкован с ръждиви гвоздеи. От покрива стърчаха половин дузина комини, но нито един от тях не бълваше дим. Цялото място имаше изоставен вид. Някогашният двор бе занемарен и обрасъл с високи бурени. Виеща се каменна пътека водеше до входната врата.

Стоях и размишлявах дали да не тръгна по нея, когато останалите ме настигнаха.

— Какво ти става, Вега Джейн? — изгледа ме подозрително Петра. — Да не си полудяла да се втурваш така?

Делф само пъхтеше мълчаливо приведен, а огромната му гръд се издигаше и спускаше като ковашки мях.

Хари Две наблюдаваше откритата от мен къща, а в очите му сякаш проблясваше доволна искрица.

— Не бях аз — обясних. — Пръчката си бе наумила да ме доведе дотук.

Делф се изправи, зърна постройката и зяпна учудено.

— Какво е това?

— Мисля, че ако влезем, ще разберем.

— Ами ако вътре е пълно с типове като онези от влака?

— Надали, Делф. По всичко изглежда, че тук отдавна не е стъпвал човешки крак.

— Вярно си е — кимна той.

— Къщата е доста голяма — изтъкна Петра. — Преследвачите ни трудно биха я пропуснали.

Тя имаше право.

В следващия момент чухме зад себе си онова, от което се опасявахме най-много. Стъпки и гласове.

— Бързо — отсякох и дружно се впуснахме по криволичещата пътека към входа.

На стената бе прикрепена месингова табела с една-единствена дума, гравирана отгоре: ЕМПИРЕЙ.

Нямах представа какво означава.

— Вега Джейн, да станем отново невидими, преди да влезем — предложи Делф.

— Добра идея. — Завъртях пръстена, магичните нишки ни обгърнаха и ние се скрихме от чуждите погледи.

Въздъхнах с облекчение, щом тежките дъбовите крила поддадоха под натиска ми. Промъкнахме се вътре и затворихме тихо след себе си.

Приближихме на пръсти един от прозорците и надникнахме навън.

Петра ги видя първа.

— Ето там — прошепна.

Един мъж излизаше от гората. Стомахът ми се сви, защото това бе Ендемен.

Още двамина го следваха по петите, като държаха пръчките си в готовност. С безупречните си костюми и бомбета изглеждаха доста странно, разхождайки се така сред буйната растителност.

Но те не се разхождаха, припомних си бързо. Те ловуваха.

А дивечът бяхме ние самите.

Макар и невидими, инстинктивно се снишихме, когато взорът на Ендемен се плъзна покрай нашия прозорец.

Той и хората му вече се намираха на няколко крачки от къщата.

Обърнах се към Петра.

— Щом влязат, ако усетят къде се намираме, използвай заклинанието Импакто срещу онези двамата. Но остави Ендемен на мен.

Тя кимна с изпълнени със страх очи.

Мъчех се да звуча уверено, но вътрешно се боях, че каквато и магия да използвам срещу Ендемен, той с лекота ще я парира, а сетне ще довърши мен и приятелите ми.

Делф, готвейки се за предстоящата битка, бе измъкнал от торбата си стария меч на Лакланд и го стискаше здраво, но чертите му бяха унили — даваше си сметка не по-зле от мен, че ръждивото острие трудно ще му помогне срещу заклинанията.

Хари Две ме побутна с муцуна. Помислих, че иска да ме увери в готовността си да стои до мен до последна капка кръв, което и бездруго знаех.

Но причината бе друга.

Той ме подканяше да надзърна отново навън.

Сторих го и едва повярвах на очите си.

Ендемен и подчинените му стояха отвън и тихо разговаряха.

— Трябва да са хванали друг път — каза единият.

Ендемен само продължаваше да се озърта. На моменти се обръщаше право към прозореца, но изражението му изобщо не се променяше.

Едва тогава ме осени невероятната истина.

— Той не вижда къщата! — промълвих.

— Май е така — съгласи се Делф.

— Заради твоята магия ли е? — попита Петра.

Поклатих глава.

— Никога не бих могла да скрия нещо толкова голямо.

— Вижте, отдалечават се — възкликна Делф.

Каквато и да бе причината, изпитах искрена радост да видя гърбовете им.

Щом стигнаха дърветата, Ендемен поспря и за сетен път отправи продължителен взор в нашата посока.

И четиримата като по команда се снишихме под нивото на перваза.

Секунди по-късно подадохме отново носове и заварихме поляната вече празна.

От гърдите ни се изтръгна дружна въздишка на облекчение.

— Чудя се кой ли е живял тук? — рекох, обръщайки се през рамо към вътрешността на помещението.

— Не знам — отвърна Делф, — но извадихме същински късмет с тази къща.

— И какво ще правим сега? — поиска да знае Петра.

Изправих решително гръб.

— Ще разберем къде сме попаднали, разбира се.

SEPTEM

Емпирей

Почти всяка постройка, в която бях влизала от напускането на Горчилище насам, бе крила неведоми опасности. Не очаквах и тук да е по-различно. Донякъде ме успокояваше фактът, че сме невидими, макар че ако някой живееше тук, той неизбежно би се зачудил защо вратата се отваря и затваря сама.

— Бъдете нащрек — заръчах на останалите, докато тръгвахме на своята обиколка.

Първото, което ни направи впечатление, бяха размерите на къщата. Отвън тя не изглеждаше толкова огромна, но сега ми се струваше, че спокойно може да побере както Комините, така и Катедралата на Горчилище.

В широкото преддверие стояха като на пост рицарски доспехи. Излъскани до блясък, но с няколко дълбоки вдлъбнатини по тях. От едната им страна висеше в ножница дълъг, страховит меч.

Всяка стая, в която влизахме, изглеждаше по-просторна от предишната. Стените бяха от дърво, камък, фаянсови плочки, дори от метал. Навред имаше големи и удобни мебели, а също оръжия — бойни секири, копия, ножове и дори неща, които не познавах, но които имаха достатъчно смъртоносен вид. Всичко бе обляно в светлина, извираща от тайнствен източник, сякаш в таваните бяха пленени безброй кукоси, подобни на онези от Мочурището.

Не липсваха и камини, а също бани, каквито бях виждала в жилището на Моригон преди цяла вечност.

Влязохме в библиотека, цялата опасана от рафтове книги, с масивно бюро и удобни кресла за сядане. По-нататък попаднахме на кухня, толкова голяма, че дъното й едва се виждаше. Беше оборудвана с чугунена печка и огнище с казан, окачен на верига. Имаше дълга, дървена маса за хранене и шкаф с чинии, чаши, прибори и акуратно сгънати платнени салфетки.

Друг шкаф бе натъпкан с всевъзможни неща за ядене, пак безупречно подредени и съвсем пресни, което бе странно, имайки предвид, че постройката изглеждаше изоставена. Тя несъмнено бе много стара, като се започне от почернелите греди на тавана и се стигне до ореховото дюшеме, покрито с пъстроцветни килими, но чиста и добре поддържана.

Най-силно от всичко ме поразиха портретите по стените. Те бяха многобройни и изобразяваха различни мъже и жени, чиито имена бяха изписани върху малки месингови табелки на рамките.

Така узнах, че портретът, окачен над камината в най-голямата от всички стаи, е на Бастион Кадъм. Той беше висок, як мъж, със свирепо изражение, късо подрязана черна брада и гъсти вежди, почти сключени над пронизителните зелени очи. Можех да разбера защо е бил избран за водач на нашата раса. Целият му внушителен и уверен вид говореше, че е роден да командва.

Дали това не бе неговият някогашен дом? Това би ми дало известна надежда, защото поне знаех, че е бил на страната на добрите. Същевременно се чудех какво ли е станало с къщата след смъртта му. Дали бе наследена от неговите потомци? Но те не са могли да останат тук, ако всички оцелели са избягали в Горчилище. От друга страна, ако е паднала в ръцете на Маладоните, защо Ендемен и неговите палачи не можеха да я видят?

Окончателно объркана, се отдалечих от портрета и продължих да разглеждам.

Образът на Астрея Прайн заемаше почетно място в библиотеката, между два стелажа с книги. Тя изглеждаше точно каквато я помнехме от гостуването в Мочурището — млада, с остри, дори леко плашещи черти. В един сумрачен коридор пък се натъкнах на портрет на своя далечен прадядо Джаспър Джейн. Зачудих се дали не са му отредили това място заради неговата склонност към тъмната магия. Но той, или поне духът му, ни се бе притекъл на помощ в Мочурището, така че му дължахме единствено благодарност. Макар че сътвореният от него Пети кръг едва не бе погубил всички ни!

Имаше и портрети на много други хора, за които дори не бях чувала, но които явно бяха играли важна роля в света на магията.

Заварих Делф в една странична стая да гледа като хипнотизиран към стената.

— Какво има, Делф? — го попитах.

Вместо отговор той посочи с пръст една от картините. Върху нея бе изобразен мъж, възседнал крилат слеп, или кон, както биха го нарекли тук. На рамото му бе кацнал голям, ноктест ястреб.

Прочетох табелката върху рамката.

— Самуел Делфия? — възкликнах развълнувано. — Та той е бил от твоя род!

— Да, и изглежда е разбирал от животни. Също като татко. Бас държа, че двамата биха си допаднали.

— Не ще и дума — положих ръка върху рамото му.

Той изтри очи и подсмръкна.

— Да си призная, татко ми липсва. Надявам се, че е добре.

— На мен също ми липсва, Делф. Но не забравяй, че той сам искаше да напуснеш Горчилище.

— Така е, Вега Джейн, знам — кимна той, а сетне изражението му изведнъж се промени. — Чакай малко.

— Какво?

— В гробището Улвъркот попаднахме на паметната плоча на Барнабас Делфия. А пък този тук е Самуел. Значи и двамата трябва да са притежавали магични способности, нали?

— Предполагам — отвърнах предпазливо.

— А ето че аз съм най-обикновен. Нямам нито знаци по ръцете, нито нищо.

Той подхвърли думите небрежно, но по всичко личеше, че отчаяно му се ще да не са верни. Делф копнееше да бъде магьосник, но не бе по моите сили да го направя такъв.

— Знам само, че никога не бих стигнала дотук без твоя помощ — отвърнах.

Той ми благодари с усмивка и побърза да смени темата.

— Мястото изглежда гостоприемно, нали, Вега Джейн? Имам предвид, че портретите по стените са все на наши хора, а не на някакви Маладони.

— Общо взето. Но не забравяй как потръгнаха отначало нещата в къщата на Астрея Прайн. А тя също беше от нашите.

При този отговор ръката на Делф неволно посегна към дръжката на меча. Петра и аз също държахме пръчките в готовност. Искаше ми се да вярвам, че тук сме в безопасност, но вече имах горчив опит отпреди.

Накрая, подчинявайки се на призива на глада, се упътихме към кухнята. За всеки случай оставих заклинанието за невидимост. Не знаех дали на Ендемен и компания няма да им хрумне да се върнат с някакъв нов способ да намерят къщата.

Нагрях един тиган и хвърлих вътре пушена шунка, наденички и голяма, съвсем прясна телешка пържола. Петра се залови да реже зеленчуци, които бе открила в килера. Делф пък напълни казана с вода, разпали огнището и ентусиазирано обяви, че ще вари супа.

До кухнята имаше малка стаичка с тежка врата. Вътре цареше зимен студ, очевидно за да се запазят свежи по-малотрайните продукти като месо, мляко и сирена. Открих там дори готово тесто за хляб.

Много скоро ни обгърна смесица от апетитни аромати, от които устата ми се наля със слюнка. Бедният Хари Две бе изплезил език в трепетно очакване. Но всичко това не ме караше да се чувствам по-спокойна.

Петра споделяше тревогите ми. Тя издебна случай да ме доближи и прошепна:

— Вега, цялата тази храна изглежда сякаш е купена току-що.

— Знам — отвърнах. — Някой живее тук и дори в момента сигурно е наоколо.

— А тогава защо не се показва?

— Ако трябва да сме честни, и ние не се показваме.

— Но трябва да е доловил присъствието ни. Нали местим разни неща.

— Може да го е страх. От предметите, движещи се из въздуха, и така нататък.

— Може — кимна неубедено тя.

Двете наредихме върху дългата дървена маса чинии, прибори и салфетки.

Аз сложих на пода и купичка за Хари Две, а щом всичко беше готово, се заловихме за ядене и се тъпкахме, докато коремите ни не се издуха като гайди. Откакто се помнех, гладът бе мой постоянен спътник, затова сега се наслаждавах на всяка хапка и на всяка глътка от свежото, прохладно мляко. Не знаех кога ще ми се удаде отново случай да се нахраня като хората.

Щом приключихме, се качихме на втория етаж по широко стълбище с парапети, което силно ми напомни за онова в Комините.

— По всичко изглежда, че къщата не е изоставена — обърнах се към спътниците си. — Но още не сме видели стопаните, затова предполагам, че се крият. Какво ще кажете да останем заедно и невидими за през нощта?

— Да не си се побъркала? — отсече Петра. — Това само ще ни направи по-лесна мишена. Вече претърсихме първия етаж. Той е празен и разполага с три спални, подредени една до друга. Всеки от нас може да се настани в отделна стая и пак ще бъдем достатъчно близо, за да извикаме, ако се случи нещо. — Тя замлъкна и огледа оценяващо Делф. — Или пък Делф и аз ще спим в едната, а ти и Хари Две — в другата.

— А защо аз да не спя с Делф, а ти — с Хари Две? — отвърнах.

— Защото кучето е твое и ще те пази. А Делф ще пази мен. При това всяка от нас има магическа пръчка, така че намирам идеята за добра.

Извърнах глава към Делф, който постепенно почервеняваше като домат.

— Отделните спални ми се струват по-удачно решение — рекох сухо. — Ще сложим Делф по средата, а аз ще поставя заклинание върху вратата му, така че никой да не го безпокои.

Петра ме изгледа със снизходителна усмивка и аз изпитах силно желание да я зашлевя.

Вместо това си поех дълбоко дъх, завъртях пръстена и освободих вълшебните нишки, които ни свързваха.

Вече видими, се разотидохме по стаите си.

Моята се оказа голяма и добре мебелирана. Окачих малкото си дрехи в изящно резбования гардероб и се мушнах под завивките.

Още след вечеря осветлението в къщата по необяснима причина бе угаснало, така че всички носехме със себе си свещи, които бяхме намерили в едно от чекмеджетата.

Хари Две също скочи върху леглото и се настани в краката ми.

Духнах свещта и отпуснах глава върху възглавницата.

И тогава я видях.

Едва се сдържах да не изпищя.

Тя се взираше в мен от тавана.

Тогава си дадох сметка, че е просто картина на млада жена. Имаше дълга, вълниста руса коса и големи, сини очи. Лицето й сияеше от красота, но изражението му бе толкова тъжно, че аз самата усетих как ъгълчетата на устата ми се отпускат надолу при вида му.

Зачудих се коя е и защо портретът й е на тавана, а не окачен в рамка върху стената, както всички останали.

Повдигнах се на лакът и тогава ме порази друга мисъл. Как я виждах в тъмното? През прозореца не влизаше никаква светлина, а аз бях угасила свещта. Едва различавах дори очертанията на Хари Две в края на леглото, а таванът бе поне шест метра висок.

Странно.

Запалих свещта, за да я разгледам по-добре и получих поредната доза изненада.

Тя изчезна, а таванът се превърна просто в гладка, бяла повърхност.

Отхвърлих завивките, изправих се на пръсти в леглото и вдигнах свещта колкото можех по-нависоко.

Пак нищо.

Седнах обратно, духнах пламъчето и зачаках.

И ето че тя се появи.

Примигнах и потърках очи. По гърба ми пропълзя тръпка на страх.

Косата й беше все така дълга и руса.

Но сега образът се движеше.

Инстинктивно посегнах към нощното шкафче и сграбчих пръчката.

Бях преживяла достатъчно по време на пътуването през Мочурището, а също и на това ново място, за да знам, че всяко нещо, независимо колко невинно изглежда, може да крие смъртоносна опасност.

Но тя не предприемаше никакви действия. Само устните й помръднаха, а веждите й леко се присвиха, сякаш се учудваше да ме завари тук.

Следващото, което се случи, потвърди догадката ми.

— Коя си ти?

Думите долетяха до мен нежно, мелодично, но в звука им бе преплетено и друго — отчаяние, примесено с безгранично чувство на загуба.

— Аз… аз съм… — за миг се уплаших, че съм си забравила името, но после то само изскочи на езика ми. — Вега… Вега Джейн.

В следващия миг жената се отдели от тавана, спусна се полека и седна до мен. Хари Две наостри уши, но не издаде никакъв звук, което ми вдъхна увереност, защото моето куче винаги усещаше опасността преди мен.

— Вега Джейн? — промълви тя, оглеждайки ме от глава до пети с големите си, лъчисти очи.

— Да — кимнах. — А ти коя си?

— Казвам се Ума.

Ума. Ума. Бях срещала това име някъде, но не можех да се сетя къде.

— Това твоят дом ли е? — попитах.

Направи ми впечатление, че почти мога да гледам през нея. Дрехите й също не бяха съвременни. Тя очевидно принадлежеше към миналото.

— Не, но често го посещавам. Харесва ми тук.

— Да не би да си…

Жената кимна.

— Да, мъртва съм. Много отдавна.

Едва сега се сетих откъде ми е познато името. Бях го прочела върху една паметна плоча на гробището Улвъркот малко преди да влезем в Първия кръг на Мочурището.

— Ума Кадъм, дъщерята на Бастион Кадъм?

Тя кимна отново.

— И сега призрак ли си?

Отрицателно поклащане на глава.

— Не, не съм призрак.

— Тогава може би дух? Веднъж видях духа на моя прадядо, Джаспър Джейн.

— Не съм и дух.

Бях изчерпала всичките си предположения.

— Какво си тогава?

— Съжаление.

— Съжаление? Какво точно ще рече това? Всички имаме своите съжаления.

— Да, така е, но някои са по-големи от други. А ако са достатъчно могъщи, могат да те обсебят изцяло. Това е моята участ. До края на вечността.

Давайки ми този страховит отговор, тя изчезна. Аз потупах успокоително Хари Две по главата и се отпуснах отново върху леглото.

Излизаше, че въпреки големия портрет на баща й долу над камината къщата не е нейна. Значи бе принадлежала на друг. Съжаление… За какво ли толкова съжаляваше?

Придърпах завивките чак до брадичката си, сякаш техният допир можеше да ме предпази от всички злини на света.

И тогава чух писъка.

OCTO

Дом, мой дом

Излязох в коридора, който ехтеше от думканията на Делф по вратата на неговата спалня. Свалих заклинанието от нея и той изскочи по дълга нощна риза.

— Кой пищи?

— Трябва да е Петра — отвърнах.

Изтичахме до нейната врата, следвани от тревожно лаещия Хари Две.

Аз държах пръчката си в готовност.

Делф улови бравата и се помъчи да отвори, но моментално бе отхвърлен назад.

Петра изпищя отново.

Той се засили и блъсна с рамо, но отскочи пак, подобно на топка.

— Ингресио! — извиках, насочвайки пръчката.

Дървената каса запращя, но издържа на заклинанието.

— Импакто! — замахнах повторно и вратата се пръсна на парчета.

Втурнахме се вътре и заварихме Петра да виси с главата надолу от тавана. Тялото й се гърчеше конвулсивно, а около него като вихър се носеха огнени светлини и смътни фигури. Те я удряха от всевъзможни ъгли и всеки удар предизвикваше кървава резка върху кожата й.

В първия миг бях толкова слисана от гледката, че не знаех какво да сторя.

— Вега! Помогни ми! — извика панически тя.

Вдигнах пръчката и я обгърнах с магически щит.

Стрелкащите се фигури започнаха да отскачат от него и да се носят безразборно из стаята.

Делф, Хари Две и аз трябваше да се привеждаме, докато те преминаваха със свистене над главите ни.

— Параликто — хвърлих ново заклинание и фигурите замръзнаха във въздуха. Всички бавно се изправихме.

— Подготви се — казах на Делф, сетне насочих пръчката към Петра. — Деласадо.

Тя полетя надолу и щеше да се строполи на пода, ако Делф чевръсто не я бе уловил.

Наложи се недотам щастливо да гледам как тя обвива ръце около дебелия му врат и заравя разплакано лице в масивната му гръд.

— Всичко е наред — утешаваше я той. — Вече си в безопасност.

Изведнъж погледът му се отмести някъде зад мен и очите му се разшириха от ужас.

Аз се извъртях, държейки пръчката в готовност, и дъхът секна в гърлото ми.

На прага стоеше рицарската броня от преддверието. Тя вдигна ръка и отмести забралото на шлема си.

Отстъпих крачка назад, защото там нямаше лице, а единствено тъмнина.

Сетне обкованата в желязо ръка посочи към Петра и проехтя дълбок, плътен глас:

— Тя е Маладон! Тя трябва да умре от смъртта на хилядата рани!

Не знаех как да реагирам на обвинението, което отчасти отговаряше и на собствените ми подозрения.

Погледнах към Петра, чиято глава вече не бе заровена в гърдите на Делф.

— Аз… не съм… Маладон — промълви плахо тя.

— Лъжкиня! — викна бронята. — Ние знаем. Ние винаги усещаме, когато един от тях е сред нас. И никога не бъркаме. Изчакахме само да остане сама, за да не нараним някого от вас. — Сега безплътният шлем се обърна към мен. — Ти очевидно си магьосница и не си Маладон. Затова трябва да я убиеш. Тази жена е твой заклет враг.

— Не — възразих. — Тя е приятел, на наша страна е.

— Убий я! — изрева бронята толкова силно, че едва не пукна тъпанчетата ми.

— Не! — креснах в отговор.

— Тогава не ми оставяш избор.

Дългият меч бе изтеглен от ножницата и се издигна за смъртоносен удар.

Отстъпих назад и застанах между него и Петра.

— За да стигнеш до нея, ще трябва първо да минеш през мен. А аз… съм костелив орех — довърших неубедително.

Бронята се вторачи в лицето ми, доколкото едно кухо пространство може да се вторачва.

За миг ми се стори, че действително ще ме нападне, но вместо това тя произнесе с укорителен тон:

— Значи се обръщаш срещу своите?

— Не се обръщам срещу никого. Как ти е името впрочем? — додадох, мъчейки се да успокоя нещата. Нямах представа дали пръчката ще е достатъчна, за да се справи с това метално същество. А и понеже изглеждаше добронамерено към мен, не ми се щеше да го наранявам без нужда.

— Лорд Маслен от Пилсбъри — обяви с достойнство то.

— Добре, лорд Маслен, или лорд Пилсбъри, или може би трябва да изброявам всичките имена, когато се обръщам към теб?

— Пилсбъри е достатъчно — рече съществото сред кратък размисъл, като поизпъчи металните си гърди.

— Разбирам. Виж, Пилсбъри, Петра вече ми е помогнала да сразя в битка не един Маладон. Заедно избягахме и от човек, наричащ себе си Ендемен, който ни гони чак дотук.

При звука на името лордът видимо трепна.

— Ендемен? — произнесе с дрезгав глас. — Ендемен, казваш?

— Същият. Кой е той?

— Маладон — излая Пилсбъри. — Гаден, зъл, луд, безмилостен, противен…

— Разбирам — прекъснах го аз. — И ние останахме със същото впечатление.

— Той е много опасен.

— Да, видях го да убива двама души и да се усмихва при това.

— Типично за него — рече с погнуса лордът.

Изведнъж ми хрумна идея.

— Но той не може да види тази къща, нали?

— Естествено, че не. Иначе сега щеше да е вътре и да се мъчи да избие всички ни. Тя е снабдена със специални заклинания, скриващи съществуването й за Маладоните.

— Тоест никой истински Маладон не може да я види?

— Именно.

Посочих към Петра.

— Но тя я видя. И влезе вътре заедно с нас. Значи, строго погледнато, не може да е Маладон, нали?

Пилсбъри се извърна разколебано и огледа Петра от глава до пети.

— Май имаш известно право — рече накрая.

— И аз така мисля — отвърнах.

Той отпусна меча надолу.

— Въпросът е деликатен. Нашите антималадонски защити обикновено са доста ефективни.

— Но нали основната от тях е невидимостта?

Той омекна окончателно.

— Така е — въздъхна. — Няма никакъв смисъл съюзници да се бият помежду си.

Едва сега се успокоих и свалих пръчката. Но нещо в неговите думи бе събудило любопитството ми.

— Пилсбъри, ти спомена, че никога не бъркате при разпознаването на Маладоните.

— Абсолютно.

— Но как са могли изобщо да се озоват тук, след като не виждат къщата?

— О, това беше преди.

— Преди кое?

— Преди войната. Преди дори да започнат да се наричат Маладони.

Пак не ми стана съвсем ясно, но реших да попитам друго.

— А вие… какви сте всъщност?

— Аз съм част от ариергарда, оставен, за да им попречи да открият останките от нашата раса или от имуществото й. А също, при възможност да сее хаос в редиците на проклетите гадове. С първата част се справихме доста успешно.

— А с тази за сеенето на хаос в маладонските редици?

— Боя се, че там нямахме късмет. Но времето още е пред нас — додаде уверено лордът.

— Как не — изпръхтя Делф. — Минали са само някакви си осемстотин години.

— Нима? — учуди се Пилсбъри. — Е, това поставя въпроса в малко по-различна светлина, предполагам.

— Вега Джейн? — думите идваха отново от Делф, който продължаваше, за мое немалко раздразнение, да държи Петра на ръце.

— Да, какво има?

— Ами… тя малко кърви.

— Майчице — възкликнах и изтичах покрай лорд Пилсбъри до своята стая, за да взема Целебния камък от джоба на наметката си. Прокарах го над раните на Петра, като мислех за хубави неща. Те моментално се затвориха и кръвта изчезна.

— Е, сега вече можеш да я пуснеш — подхвърлих с небрежен вид, макар че ми идеше да я отскубна от прегръдките му.

— Младият господин… Вега Джейн ли те нарече? — поинтересува се лордът, който наблюдаваше внимателно отстрани.

— Да, това е името ми.

— Значи си от фамилията Джейн?

— Правилно. А тези тук са Делф Делфия, Петра Сонет и моето куче, Хари Две. Идваме от град Честен. Знаеш ли го?

Покритата с шлем глава се поклати наляво-надясно.

— Не. Но от друга страна, ние никога не излизаме оттук.

— Което може би е причината да не успявате с всяването на хаос в редиците на Маладоните — отбелязах меко.

— За пореден път имаш право.

— Колко сте общо на брой?

— Към четири дузини, ако включим в сметката външния персонал и момчетата от избата.

— И всичките сте рицарски брони?

— О, не. Аз съм единственият от дози вид. Икономът, тъй да се каже. Останалите представляват разнородна смесица от лампи, мебели, домашни пособия, ей такива неща. А, и портрети, естествено. Те не обикалят много наоколо, понеже са закачени за стените, но пък придават стил. Също пет мраморни статуи, три гребла, две ръчни колички и една коса, които се грижат за градината.

— Е, градината е в ужасно състояние — обади се навъсено Петра. — Ще е добре да се хвърлят повече усилия там, вместо да се нападат невинните гости в леглата им!

— Петра, те не са знаели каква си — намеси се с помирителен тон Делф.

— Нито пък са ме питали. Просто нахлуха с единствената цел да ме довършат!

— Моля за извинение за нашето… недотам тактично поведение — кимна със забралото си лордът. — Колкото до забележката относно градината, досега не е имало смисъл да се поддържа поради липсата на обитатели, които да и се наслаждават.

— А как изобщо сте се появили? — попитах.

— Нашите господари са ни надарили с магия много отдавна, още преди войната. И ние им служихме вярно. До самия край — добави сериозно той.

— Когато споменах за Ендемен, ми се стори, че името ти е познато?

— Да.

— Но как, след като никога не излизате от къщата, а той не може да я види?

— Забелязвал съм го да дебне наоколо. Изглежда подозира, че тук има нещо, но не знае какво точно. Чувал съм хората му да се обръщат към него с „господин Ендемен“. — Лордът направи пауза.

— Друго? — подканих го, долавяйки нещо недоизказано.

— Виждал съм го и да убива.

— Да убива?

— Да, хора, които води в гората. А също и животни. С последните го прави само за удоволствие.

Ако до този момент бях мразила Ендемен, сега го ненавиждах до мозъка на костите. Неволно протегнах ръка и почесах Хари Две зад единственото ухо.

— Как ще постъпите, ако накрая все пак преодолее заклинанията и успее да влезе тук?

— Ще се бием до смърт, разбира се. Такива са инструкциите ни. С радост ще дадем живота си… или онова, което притежаваме вместо него, за да защитим това място.

— А какво всъщност представлява мястото? — огледах се наоколо.

— Ако наистина си от фамилията Джейн, би следвало да знаеш.

— Да знам какво?

— Че Емпирей е твоят наследствен дом, господарке Вега.

NOVEM

Разбудено сърце

— М-моят… наследствен д-дом? — заекнах.

— Абсолютно — кимна Пилсбъри.

— Чакай малко. Пред вратата видях месингова табела с надпис Емпирей.

— Да, това е името на къщата.

— Знаеш ли кои от рода Джейн са живели тук? — попитах развълнувано.

— Накрая, естествено, беше Алис Адронис.

— Но нейната фамилия не е била Джейн — възразих.

— Моминската й фамилия беше Джейн. Тя се омъжи за Гюнтер Адронис и двамата дойдоха да живеят тук. Човек с голямо сърце бе господарят Гюнтер. Може би прекалено голямо.

Останах поразена от тези разкрития.

— Значи си ги познавал?

Ако една броня може да изразява емоции, то лорд Пилсбъри току-що го постигна. Металът му сякаш заблестя от гордост.

— Имах честта да им служа, да.

— Какво представляваха те?

Добре помнех умиращата Алис Адронис. Тя излъчваше смелост, благородство, но знаех също и че е била сред най-свирепите воини на своето време, убиваща Маладони наляво и надясно.

— Бяха чудесни хора, господарке Вега. Наистина много добри. Не искаха тази война, но се биеха в нея, защото така се налагаше.

— Радвам се да го чуя, лорд Пилсбъри. — Този железен приятел сякаш бе прочел мислите ми.

— Просто Пилсбъри, моля. След като си от рода Джейн, аз съм твой покорен слуга. Титлата е само за показност, пред определени… лица. — Той прочисти смутено гърло.

— Не се нуждая от прислуга — отвърнах, изчервявайки се на свой ред. — Свикнала съм да върша нещата сама.

— Но за нас ще е удоволствие — рече с умолителен глас той. — От толкова време стоим и бездействаме. Уверявам те, че градинарите също изгарят от нетърпение да поразчистят отвън. А сега вече имат и основателна причина.

Обърнах се към Делф и Петра, които стояха с отворени усти, несъмнено също толкова поразени от развоя на събитията, колкото и аз.

— Е, добре, Пилсбъри. Ако наистина си сигурен…

— Сигурен съм и още как, милейди. А сега, понеже е доста късно, бих предложил да се оттеглите в покоите си. Това ще ни даде време да приведем къщата в ред. Не очаквахме посетители и е възможно тук-таме да се е събрал малко прах. Отсега ли ще дадете нареждания за закуската, или предпочитате да го сторите, след като се събудите?

— Вие ли ще ни приготвяте храната? — повдигнах невярващо вежди.

— Но разбира се. Това е една от основните задачи на домашния персонал. А и ще се уверите, че госпожа Джоли е чудесна готвачка.

— Готвачка? Днес си направихме вечеря в кухнята, но не заварихме никого там.

— Причината, господарке, е че не можехме да ви видим. Доста се стреснахме с всички тези врати, отварящи се от само себе си, и тенджери и тигани, летящи из въздуха. Клетата госпожа Джоли е със слаби нерви и трябваше да се скрие в шкафа за метли. После, щом вече можехме да ви видим, също се показахме, естествено.

— Искаш да кажеш, че ме нападнахте! — рече троснато Петра.

— Е, да не ровим из минали неща — махна с ръка Пилсбъри.

— Казваш, че готвачката се е скрила в шкафа за метли. Каква всъщност е тя?

— Ами точно метла, оттам и шкафът. Но умее да приготвя такива бифтеци и пудинги, че ако имах пръсти, щях да си ги оближа. Та на въпроса за закуската — сега ли ще получа вашите нареждания, или утре?

— Аз ще хапна… общо взето, всичко — обади се Делф, без да чака да го питат повече.

Пилсбъри измъкна иззад шлема си дълго перо и записа върху металната си ръкавела:

— Една пълна закуска, великолепно. — Сетне огледа огромния Делф и додаде: — Да, предполагам, че млад господин като вас сигурно се радва на добър апетит.

Петра, все още вкисната заради нападението, не спираше да мърмори под носа си:

— Значи са ме видели, когато сме се разотивали по спалните, и са решили, че аз съм страховитият Маладон…

— Боя се, че именно така е станало, госпожице — рече извинително Пилсбъри. Поради липсата на лице бе трудно да се отгатне накъде всъщност гледа. — Ужасно съжалявам, че гостуването ви е започнало по такъв неудачен начин. А сега, какво ще обичате за закуска?

— Чаша чай и няколко бисквити, благодаря — отвърна тя, вирвайки нос.

Тук намерих за необходимо да се намеся.

— Според мен Петра просто се бои да не затрудни госпожа Джоли, Пилсбъри. Напоследък всички бяхме на доста оскъдна диета, така че защо ти не ни помогнеш с избора? И аз самата не съм сигурна какво да поръчам.

— Но разбира се, милейди — рече икономът, преливащ от доволство. — Какво ще кажете за един хубав омлет с бекон, домати и мъничко пресен босилек? Ароматът му сутрин е просто възхитителен.

— Да, звучи добре — кимна Петра, стрелвайки ме с благодарен поглед.

— Разбира се, тук се гордеем и с домашно изпечените кроасани — продължаваше ентусиазирано Пилсбъри. — Към тях ще добавим овесена каша, топла и засищаща. И разбира се, какво е закуската без две-три сочни наденички?

— Отлично — казах. — И аз ще взема същото. С госпожицата имаме еднакви вкусове — добавих, обръщайки се многозначително към Делф.

Пилсбъри записа всичко, сетне застана край разбитата врата и се прокашля.

— Дали господарката ще благоволи да използва заклинание за това тук, или да помоля някое от момчетата да се заеме с поправката?

— Какво? О, да. Ей сегичка.

Насочих пръчката към късовете дърво, спомних си подходящата магия, на която ме бе научила Астрея, и казах:

— Асемблаж.

Парчетата полетяха едно към друго и образуваха цяла и невредима врата, която се закачи обратно на пантите си.

— Чудесно изпълнение, ако разрешите да отбележа, господарке — поклони се Пилсбъри.

— Слушай, не е необходимо да ме наричаш така.

— Напротив. Като наследница на рода Джейн ти си наша господарка и всички ние сме тук, за да ти служим.

— Но откъде сте сигурни коя съм? Може просто да съм ви излъгала.

Той посочи с метална ръкавица пръчката в ръката ми.

— Това е магичната пръчка на Алис Адронис. Никога няма да я забравя. А също и нейната…

— Мълния? — довърших вместо него.

— Именно. Само една истинска Джейн би могла да си служи с нея.

— Тоест това беше своеобразен тест? — кимнах към поправената врата.

— Моля за извинение, но в неспокойни времена като днешните човек е добре да внимава. А сега ще се оттеглям. Ако се нуждаете от нещо, просто произнесете името ми по всяко време и аз ще се появя.

С тези думи той се обърна и тромаво напусна стаята.

Всички се спогледахме.

— Да пукна дано — рече възхитено Делф.

— Да ти имам късмета — добави Петра. — Влизаш в първата попаднала къща и вече си „господарката на дома“.

— Нямах и представа, че това е семейният ми дом — напомних й аз.

— Знам, но просто… — гласът й секна и тя извърна очи встрани.

— Делф — казах, — мисля, че вече можеш се връщаш в леглото.

Той пристъпи неуверено от крак на крак.

— Сигурна ли си?

— Напълно — отвърнах твърдо. — Ние с Петра ще поприказваме, преди да си легнем.

— Е, щом си сигурна…

— Делф!

Той подскочи като ужилен и побърза да се изнесе към коридора.

Петра седна върху леглото и вирна предизвикателно лице към мен.

— Не съм някоя от онези Маладони — произнесе натъртено. — Независимо какво твърди някаква си стара тенекия.

— Никой не те смята за такава — уверих я.

— Напротив, смятате ме! Виждала съм начина, по който ме наблюдавате ти и Делф. Дори и Хари Две ме души подозрително, сякаш смята, че ще ви нападна при първа възможност.

— Мисля, че леко драматизираш.

— Драматизирам? Та аз за една бройка не бях убита от твоите слуги!

— Но аз ги спрях, нали? — отсякох. Петра се канеше да каже още нещо, но острият ми тон я накара да замълчи.

— Да, спря ги — каза след секунда. — И съм ти благодарна за това.

— Моля, пак заповядай. Но важното е друго — защо бих го сторила, ако смятах, че си Маладон?

— Защото в жилите ми тече тяхната кръв!

— Но можеш да виждаш това място, нали? Значи дори да имаш лека маладонска жилка, доброто в теб взема превес.

— И какво от това? Някой в моя род е бил ваш враг. Не знам кой е, но това хвърля петно върху мен. Аз не съм като вас. Аз съм… омърсена. Или поне се чувствам така.

Седнах на леглото до нея. Разбирах я отлично. И аз се бях чувствала по същия начин у дома в Горчилище след откритието, че имам сили, каквито никой друг не притежава. Бях искала да науча миналото си, да разбера какво има отвъд Мочурището. Като се изключи Делф, никой в родното ми място не се интересуваше от подобни неща. Това ме правеше различна, изпълваше ме с усещането, че не принадлежа към останалите.

— Петра, не от нас зависи кои са предците ни или какво са вършили.

— Но твоите предци поне са били добри. Водили са битки, за да се бранят от Маладоните. А ако всички те са приличали на онзи Ендемен, значи наистина са били зли същества. Което значи, че аз също… — Устните й потрепериха и тя не успя да довърши. Извърна лице встрани, за да не видя насълзените й очи.

Поставих длан върху рамото й.

— Ти имаше предостатъчно възможности да бъдеш зла. Лесно можеше да ни нараниш, докато прекосявахме Мочурището, но вместо това ни помогна да се измъкнем от него. Без теб щяхме да оставим костите си там. Беше смела и силна и се бореше срещу злото, а не за него.

— Но какво ще стане, ако… с времето се променя?

— Тоест да се превърнеш в чудовище, защото имаш маладонска кръв във вените?

Петра не отвърна нищо, само ме гледаше в напрегнато очакване. Знаех какво иска да кажа — че това никога няма да се случи. Но аз не можех да го сторя, защото и сама не бях сигурна. Можех само да споделя какво говори сърцето ми.

— Аз ти вярвам, Петра. Доверявала съм ти живота си преди и бих ти го доверила пак.

— Наистина?

— Наистина — отговорих, стискайки я за рамото. Можех да усетя как тялото й трепери под пръстите ми. Тя бавно се обърна и ме погледна. Лицето й бе толкова сковано, сякаш някой й бе хвърлил заклинанието Субсервио.

Минаха няколко секунди, преди чертите й да се отпуснат и тя също да докосне ръката ми със своята.

— Аз също ти вярвам, Вега. И дори не мога да преброя колко пъти си ми спасявала живота.

— Всички трябва да се подкрепяме един друг. Ето, ние владеем магия, а Делф — не. Длъжни сме да пазим и него.

— По-скоро бих умряла, отколкото да позволя нещо да му се случи — отговори незабавно тя.

Това едновременно ме зарадва и разтревожи.

Петра очевидно бе хлътнала по Делф.

А любовта е странно нещо. Може да е прелестна и нежна, но може да се превърне и в движеща сила за наистина грозни неща.

В този момент нямах и най-малка представа как ще се обърнат нейните чувства.

— Време е да поспиш — казах.

Тя кимна и се пъхна под завивките.

Когато стигнах до прага, се обърнах и видях, че ме наблюдава.

Погледът й бе търсещ, но и някак непроницаем.

Упътих се бавно по коридора към своята стая, съпроводена от Хари Две.

Заключих след себе си, легнах и извадих магичната пръчка. Имах я сравнително отскоро, но ми се струваше, че вече е неразделна част от мен. Би следвало и сама да се досетя, че Емпирей е домът на Алис Адронис — защото именно пръчката бе доловила близостта му и ме бе довела дотук

Алис и нейният съпруг Гюнтер. Ума Кадъм и Бастион, нейният баща. Всички останали мъже и жени, чиито портрети украсяваха стените. Те бяха моето минало. Бъдещето ми също щеше да се роди от онова, което се случеше между тези стени през идните дни.

Но сега, след толкова премеждия и опасности, бе наистина чудесно да имаме сигурен пристан. Обилна храна, вярна прислуга, топли легла и множество стаи за разучаване. Изпънах се като котка при мисълта, че бих могла да прекарам тук целия си останал живот, и то доста приятно.

И с тази мисъл заспах.

DECEM

Ума и Джейсън

Събуди ме чукане по вратата. Приседнах в леглото, търкайки сънено очи.

— Кой е?

— Пилсбъри, господарке. Нося ви закуската.

— А, добре. Влизай.

Хари Две скочи с вирната опашка да посрещне иконома, чиято броня блестеше така ярко, сякаш я бе лъскал допълнително през нощта. Той носеше масичка с къси крака, отрупана с няколко съда с метални похлупаци.

— Дали ще ви е удобно да се поизправите още малко, милейди?

Объркана, облегнах гръб на възглавницата.

Пилсбъри постави масичката върху скута ми, а аз се наместих допълнително за този странен начин на хранене.

Сетне той започна да вдига похлупаците и аз ахнах при вида и аромата на ястията.

— Това е направо фантастично — почти простенах.

— Госпожа Джоли много ще се зарадва. — Той отхлупи още една съдинка, разделена на две. Едната й половина бе пълна с храна, а другата — с вода.

— Позволих си да приготвя нещичко и за кучето ви.

Той постави съдинката на земята и Хари Две, след като джафна благодарно, се залови да я изпразва.

Междувременно Пилсбъри разгъна бяла колосана салфетка и ми наля чаша горещ чай.

— Надявам се всичко да е по ваш вкус, господарке.

— Разбира се. Дори после ще се отбия в кухнята, за да благодаря лично на госпожа Джоли.

— За нея ще е изключителна чест — рече той, а забралото на шлема му сякаш просветна от удоволствие. — А сега ще ви оставя да закусвате на спокойствие. Щом приключите, само кажете „Пилсбъри“ и ще дойда да прибера чиниите.

— Хм, между другото… — прокашлях се, когато икономът вече почти бе стигнал вратата.

— Да, милейди? — обърна се веднага той.

— Снощи имах посетителка в стаята. На име Ума.

— О, боже — металната длан се вдигна към несъществуващата уста. — Нямах представа, че още се отбива насам. Мислех, че отдавна ни е напуснала.

— Разбрах, че е дъщеря на Бастион Кадъм. А преди време видях паметната й плоча на гробището Улвъркот в Мочурището. Всъщност това е всичко, което знам за нея.

— Видели сте… гроба й?

— Да. Отгоре имаше надпис… — Спрях, за да си припомня думите.

— „Силата на любовта, грешките на младостта“ — произнесе тържествено Пилсбъри.

— Точно така — изгледах го удивено. — Откъде знаеш?

— Семейство Кадъм често ни посещаваха, докато господарката Алис бе жива. Хубави времена бяха. Но после се случи онова нещо и баща й бе направо съкрушен, уверявам ви.

— Какво се е случило?

— Милейди, храната ви ще изстине — рече умолително той.

Погледнах надолу към подноса и след кратка борба стомахът надделя над мозъка ми.

— Добре, но след закуска ще ми кажеш, нали?

— Само трябва да произнесете името ми — отвърна малко мрачно той и излезе.

Щом останах сама, се нахвърлих блажено върху съдържанието на блюдата и четвърт час по-късно върху тях не бе останала нито троха. Отместих масичката встрани и се зачудих какво да предприема по-нататък.

Станах и отворих вратата, намираща се непосредствено до леглото ми. Зад нея имаше баня, същата като онези в дома на Моригон в Горчилище.

Измих се и надянах чисти дрехи, а сетне излязох в коридора и отидох до съседната спалня.

— Делф? — почуках. — Удобно ли е да вляза?

Той отвори и застана пред мен, напълно преоблечен в една от премените, които бяхме задигнали от „Свети Некро“. Риза със снежнобяла якичка, жилетка, сако и панталон от туид, а също чифт лъснати кожени обувки. Беше измил и сресал косата си, която бе дълга, вълниста и ухаеше възхитително.

— Хапна ли вече? — попитах, леко замаяна от вида и аромата му.

Зад гърба му забелязвах двуетажна масичка на колелца, до която бе прибягнал Пилсбъри, за да му донесе „пълната закуска“.

— Да — потупа се по корема той. — Онази госпожа Джоли явно си разбира от занаята.

— Защо не се отбиеш до моята стая? Пилсбъри ще дойде след малко да разкаже за нещо, което искам и ти да чуеш.

— Добре. Ами Петра?

— По-добре да я оставим да си почине. Доста й се насъбра снощи.

Делф се поколеба, но без възражения ме последва обратно по коридора.

Щом влязохме, аз произнесох „Пилсбъри“ и икономът се появи моментално, сякаш под въздействие на заклинанието Пас-пусе.

— Милейди? Готова ли сте вече?

— Да, Пилсбъри, и всичко беше просто невероятно. А сега Делф и аз бихме искали да чуем разказа ти за Ума Кадъм.

Делф ми хвърли кос поглед, но не каза нищо. Не знаех дали си спомня името на Ума от паметната плоча в гробището Улвъркот.

— Разбира се, щом желаете. — Доспехите пристъпиха неохотно напред, влачейки нозе. — Откъде да започна, откъде да започна…

— Защо не от началото? — пробвах да го улесня.

— Да, да, добра идея. — Икономът прочисти гърло, докато ние се настанявахме в две удобни кресла, за да слушаме.

— Бастион Кадъм бе нашият водач, а той и жена му Виктория имаха едно-единствено дете, Ума. Тя означаваше всичко за тях.

— Значи още по-тъжно, че е умряла толкова млада — вметнах.

— Наистина — потвърди Пилсбъри, забил взор в земята. — Изключително тъжно. Както и да е, Ума бе прекрасна девойка. И по външност, и по душа. С порастването й, естествено, започнаха всякакви обсъждания и предположения за кого ще се омъжи един ден.

— Сигурна съм, че не са липсвали кандидати, склонни да я вземат за съпруга.

— Ни най-малко. Но не забравяйте, че това бе в самото навечерие на войната с Маладоните. Вече назряваха събитията, които щяха да доведат до ужасния сблъсък. Техният лидер, проклетият Некро…

— Некро? — възкликнах. — В град Честен има църква, кръстена на негово име — „Свети Некро“.

— Наистина? За първи път чувам. Но последователите на Некро действително го боготворяха, макар да беше зъл човек.

— Ти познаваше ли го?

— Идвал е тук няколко пъти, докато се полагаха усилия за предотвратяване на войната. Срещи, дискусии, преговори… Главно по инициатива на фамилиите Джейн, Адронис и Кадъм. Така че го помня добре. Такъв един блед, зализан, с кадифен глас. Но от него се излъчваше чиста, безгранична омраза. Още щом го зърнах, разбрах, че преговорите са обречени на провал. Той искаше да властва не само над Маладоните, но над всички.

— А Ума?

— Ума най-сетне откри мъжа, в когото да се влюби. Името му бе Джейсън…

— Звучи добре — вметнах, хвърляйки крадешком поглед към Делф.

— …и се падаше син на Некро.

— Какво? — почти изпищях.

— Дявол го взел — промърмори Делф. — Малко неудобно, а?

— „Неудобно“ е меко казано — отвърна Пилсбъри. — Двамата дълго време успяха да опазят връзката си в тайна. Но накрая тя все пак излезе наяве.

— И какво стана? — попитах, притаила дъх.

— Отначало хората го приеха като положително развитие, способно да разведри влошаващите се отношения между двата лагера. Имаше и такива, които вярваха, че Джейсън, който изобщо не приличаше на сатанинския си баща, един ден ще дойде на власт и ще осигури мир, рамо до рамо със съпругата си Ума. Но уви, не било писано.

— Защо?

— Джейсън умря — отвърна просто Пилсбъри.

— Умрял е? — възкликнах. — Но той трябва да е бил много млад.

— На не повече от двайсет.

— И как точно е умрял? — намеси се Делф.

При този въпрос Пилсбъри сведе глава и дори блясъкът на бронята му сякаш помръкна.

— Намушкаха го с нож. Убиецът така и не бе заловен, но имаше подозрения.

— Какви?

— Че е дело на баща му, заради любовта му с Ума. Виждате ли, Некро не искаше примирие, а война.

— Но да убие собствения си син? — възразих.

— Казах ви, той беше зъл човек. Би убил всекиго, за да се докопа до властта.

— А Ума?

— Тъжна история. Щом разбра за смъртта на Джейсън, напълни джобовете си с камъни, нагази в дълбоката вода и се удави.

— Божичко! — притиснах длани към гърдите си.

— Това не е справедливо — изръмжа Делф, клатейки глава. — Не е справедливо.

— Некро, разбира се, обвини нашата страна за убийството на сина си — продължи икономът. — Закле се да отмъсти, вдигна на крак привържениците си. Всякакви преговори се разтуриха. А после… започна войната.

— И ние я изгубихме — довърших аз вместо него.

Празният шлем кимна.

— Точно така. Изгубихме я.

В последвалата тишина една-единствена мисъл витаеше в съзнанието ми: Не бива да губим отново.

— Желаете ли да разгледате кабинета на Джаспър Джейн? — рече с по-ведър тон Пилсбъри. — Доста е интересен и се намира в най-високата кула.

— С удоволствие — казах аз.

И тръгнахме.

UNDECIM

Зовът на картината

Влизайки в помещението, принадлежало на моя прародител, изпитах определен трепет, защото то доста наподобяваше лабораторията на Торн в Мочурището.

Както бе споменал Пилсбъри, намираше се в най-високата кула на Емпирей. Вътре имаше маси, отрупани със странни пособия и купища пергаменти, изписани със ситен, нечетлив почерк.

Шкафовете и рафтовете покрай стените бяха натъпкани с бутилки, съдържащи разноцветни течности, и буркани със странни предмети в тях. На един дълъг тезгях по средата имаше големи стъкленици, съединени с тръбички. Под някои от тях бяха поставени горелки, каквито използвахме и в Комините. Виждаха се също кутии с прахове и грамадни книги, прочитането на които би ми отнело цяла вечност дори ако разбирах какво пишеше в тях.

Имаше и животински кожи, проснати на пода или опънати по стените, а също препарирани глави на напълно непознати за мен същества.

Делф и аз съзерцавахме в изумено мълчание.

Хари Две нададе протестиращ вой при вида на толкова много мъртви животни.

— Господарят Джаспър имаше широки интереси — рече гордо Пилсбъри. — Все се занимаваше с едно или друго нещо. Прекарваше тук часове и дни наред. Трябваше да му нося храна, а колкото до миризмите — да не говорим. — Металното му тяло потрепера при спомена.

Нямах представа откъде да започна разглеждането. Не знаех дори защо съм тук. Всъщност знаех. Това бе моето семейство. Моето отдавнашно семейство, за чието съществуване не бях подозирала. Трябваше да открия колкото се може повече за тях. От уважение към паметта им, а и за да се науча по-добре да оцелявам.

Пилсбъри, доловил нерешителността ми, каза:

— Ако не възразявате, ще ви оставя сами. Имам да се погрижа за едно-две неща около домакинството.

— О, разбира се. Върви, ние ще се оправим.

Той се поклони толкова дълбоко, че се уплаших да не се прекатури, след което изчезна.

Делф застана до мен.

— Мътните ме взели, Вега Джейн. Какво ще правим с всички тези неща?

— Ще започнем от единия край.

Едва бях произнесла думите, когато на вратата се появи разчорлената Петра.

— Цяла сутрин ви търся. Срещнах Пилсбъри по стълбите и той ми каза, че сте тук, горе. Защо не ме повикахте?

Делф машинално се извърна към мен. Понякога се държеше като малко дете.

— Решихме, че след всички премеждия от снощи ще се нуждаеш от малко повече сън — отвърнах почти откровено.

Тя присви очи, сетне кимна.

— Е, добре. Сънят наистина ми дойде от полза. А сега ще ми обясните ли какво е това място?

Разказах й за прадядо си Джаспър, а също — след известно колебание — и за историята на Ума и Джейсън. Споменах още за появата на Ума в моята стая и за безкрайно скръбния й вид.

— Колко тъжно — каза Петра, след като приключих. Бе далеч по-силно впечатлена, отколкото очаквах. Всъщност стори ми се, че всеки миг може да заплаче.

— Да, наистина — съгласих се, наблюдавайки я притеснено.

— И какво търсите сега — повече информация?

— Мисля, че няма да ни навреди — кимнах.

— Добре, тогава ще ви помогна.

И ние започнахме. Намерихме различни неща, много от които тайнствени и необясними. Те свидетелстваха, че Джаспър действително се е интересувал от черна магия, както ме бе предупредила Астрея Прайн. Но нито едно не ни подсказваше какво да правим с Маладоните, дебнещи отвън.

В едно от чекмеджетата на бюрото намерих стар дневник. Страниците му бяха празни и аз го пъхнах в джоба си с идеята, че мога да го използвам за собствените си бележки.

Върху плота пък се въргаляше огледалце със сребърен обков. Вдигнах го пред лицето си, почоплих една пъпка на бузата си и проверих как изглеждат зъбите ми. Не бяха безупречно чисти, а и косата ми се нуждаеше от вчесване. Погледнах през рамо, за да проверя дали Делф или Петра не ме наблюдават, но те бяха заети в далечните ъгли на стаята.

Когато се обърнах отново към огледалото, сърцето ми подскочи.

В него се виждаше Ума.

Едва не го изпуснах на пода.

Устните й помръдваха, но до ушите ми не долитаха никакви думи. После разбрах, че не говори на мен. В полезрението се появи фигура на мъж, който застана до нея. Същински красавец — висок и широкоплещест, с дълга тъмна коса и невероятно сини очи.

Като се замислех, леко напомняше на Делф.

Той обви ръка около талията на Ума и от всеотдайния начин, по който се гледаха, не беше трудно да се досетя кой е.

Джейсън, синът на Некро.

Двамата влюбени, обречени на трагична участ.

После те приближиха глави и се целунаха толкова страстно и продължително, че чак се изчервих.

Притеснена, задето ставам свидетел на толкова интимна сцена, отместих за миг поглед встрани. Когато го върнах отново, видях само собственото си отражение.

Те бяха изчезнали.

— Вега Джейн?

Изпищях и изпуснах огледалото. То падна върху ръба на бюрото и се разби на парчета.

Обърнах се към стоящия до мен Делф.

— Какво има? — рекох троснато. — Видя ли какво стана заради теб?

— С-съжалявам. От доста време те виках, а ти не отговаряше. Стори ми се, че нещо не е наред. Сякаш ти бяха направили магия.

— Няма нищо, Делф — махнах с ръка, събирайки късчетата стъкло. — Ти извинявай.

— Какво има? — попита Петра, присъединявайки се към нас. — Да не намерихте нещо интересно?

— Току-що видях в ей това огледало как Ума и Джейсън се прегръщат — казах.

Делф ахна и отстъпи крачка назад, но Петра само наклони скептично глава.

— В огледалото? Сигурна ли си?

— О, не — отвърнах подразнено. — Може и само да съм си въобразила, че някакъв мъртъв мъж целува мъртва жена, която пък снощи ме гледаше от тавана на стаята ми. Знаеш, човек понякога се обърква.

След още около час напуснахме кабинета, без да сме научили почти нищо ново, и се разотидохме по стаите с уговорката да се срещнем за обяд. По думите на Пилсбъри той щеше да ни бъде сервиран в обсерваторията — каквото и да означаваше това.

Още щом влязох в своята спалня, видях, че срещу леглото ми виси картина, която по-рано бе липсвала. Приближих, за да я разгледам по-добре. Оказа се, че е портрет на Алис Адронис.

Или по-точно, на Алис Джейн Адронис.

Зачудих се защо досега не съм виждала нейния лик тук — все пак къщата й бе принадлежала.

Спомних си портрета й в дома на Астрея в Мочурището. На него тя носеше ослепителна рокля с дълбоко деколте, косата й бе събрана на кок на тила, а очите й гледаха ясно и… повелително. Беше много красива, разбира се, но аз повече се впечатлих от усещането за сдържана мощ в чертите й.

На тази картина, напротив, Алис бе изобразена в пълно бойно снаряжение, с ризница и шлем в едната ръка, стиснала Мълнията в другата. Това сякаш бе най-истинското й призвание — така тя се чувстваше най-удобно, най-естествено. Не на пир, отрупан с изискани ястия и напитки, а на бойното поле, готова да пусне в действие цялата си сила, смелост и изкусност.

Бях я виждала да прави именно това.

А също и да умира.

Надзърнах в очите й, които горяха с вътрешен плам, и потръпнах. Знаех, че Алис не би се побояла да излезе на бой и срещу самия господин Ендемен и да го срази!

Какво не бих дала да е до мен сега.

Но как изобщо портретът се бе озовал в моята стая?

— Пилсбъри — повиках и след секунда икономът застана на прага ми.

— Да, господарке?

— Ти ли окачи онова там? — посочих картината.

Той пристъпи и се вторачи в нея.

— Не, не съм. Нямам представа откъде се е взела.

Изглеждаше искрено озадачен.

— Може би трябва да споделя нещо с вас — промълви накрая.

— Какво?

— Ами тази къща си има своите… особености.

— Като например?

— Някои неща се появяват и изчезват. А други се оказват там, където по принцип би следвало да бъдат. Не мога да го обясня по-добре. А и трябва да проверя как върви подготовката на обяда.

Без повече церемонии той изчезна.

Бавно се обърнах към картината и едва не подскочих. Потърках очи. Не, сигурно сънувах. Това бе невъзможно. Когато погледнах отново, всичко си беше както преди. Алис се взираше в мен от дълбините на платното и слоевете маслена боя.

Но за един миг, за един смразяващ, ужасяващ, наелектризиращ миг ми се бе сторило, че на картината съм… аз.

DUODECIM

Изправена пред избор

Щом наближи време за обяд, Пилсбъри се появи и ни поведе към въпросната обсерватория.

Тя се оказа грамадно помещение със стъклени стени, поддържани от метална конструкция. Една врата водеше към задния двор, който представляваше пищна, разцъфнала градина.

Похвалих гледката и Пилсбъри отново засия при думите ми, доколкото бе възможно за едно метално същество.

— Момчетата се трудиха цяла нощ, за да останете доволна, милейди. Надявам се резултатът да си струва.

— Направили са го заради мен?

— Разбира се. Нашите градинари винаги полагат усилия да угодят на членовете на фамилията.

— А къде са тези градинари?

Той посочи с пръст през прозореца. Една мраморна статуя усърдно подрязваше храсти. Недалеч от нея дървено гребло само събираше опадали листа и клонки, а проблясваща коса поваляше бурените. Сетне по каменистата пътека се зададе ръчна количка, за да прибере отпадъците.

— Ето ги — рече гордо. — Добри работници са, всичките до един.

— Ще им благодариш ли от мое име?

— С най-голямо удоволствие.

Докато разговаряхме, се отвори друга врата и през нея влезе… предполагам госпожа Джоли, защото Пилсбъри не бе споменавал за друга метла, която да шета наоколо. Към дръжката й бяха прикрепени дървени приспособления, приличащи на ръце с пръсти. С тяхна помощ тя тикаше количка, натоварена с покрити блюда, от които се носеше възхитителен аромат.

За разлика от Пилсбъри, разполагаше и с лице. В разперената част на метлата имаше чифт очи, нос и уста — не дървени, а напълно естествени и доста приличащи на моите. Щом влезе, ни дари с широка, сгряваща сърцето усмивка.

— Здравейте, милички — произнесе с ведър, мелодичен глас.

— Здравейте — отговорихме в хор ние.

— Както вероятно вече сте разбрали, аз съм госпожа Джоли.

— Да, господин Пилсбъри ни каза — отвърнах аз. — А вашите ястия са наистина превъзходни.

Думите ми накараха лицето й да засияе, а Делф, който хищно оглеждаше съдържанието на количката, додаде:

— И още как! А аз направо умирам от глад.

— Ей сегичка ще се погрижим за това.

Тя направи широк жест с ръка, при което похлупаците се свалиха от съдовете, а те самите полетяха във въздуха и акуратно се подредиха върху масата, заедно със салфетки и прибори за трима души.

Хвърлих крадешком поглед към Петра. Както и очаквах, очите й бяха разширени от почуда. След живота, който бе водила в Мочурището, тук вероятно й се струваше като същински рай — сигурен дом, обилна храна, цял рояк прислужници и топло легло, в което да почиваш без страх от коварни зверове, дебнещи да те разкъсат.

Да, човек просто се изкушаваше да остане тук завинаги, помислих си отново, както и предната вечер.

На пода се появиха също купички с храна и вода за Хари Две.

— Е, заповядайте, преди всичко да е изстинало — подкани ни госпожа Джоли.

Делф и Петра затракаха усърдно с приборите, но аз погледнах през прозореца и бавно оставих вилицата. Щастливото ми настроение изведнъж помръкна.

— Добре ли си, Вега? — попита Делф между хапките. — Не си ли гладна?

— Не, не е това.

— А какво? — поинтересува се и Петра.

— Просто се сетих за всички онези, останали в Горчилище. А също в Мочурището. Те не разполагат с хубава храна като нашата, като изключим може би Моригон и Астрея Прайн. Нито с подобна сигурност и удобства.

Делф спря да яде и се загледа в чинията така, сякаш вътре имаше змия, готова да го ухапе.

Петра обаче махна с ръка.

— Не виждам защо трябва да се притесняваш. Всеки има различен жребий в живота. Това тук е нашият, а онова — техният.

Тя не спираше да ме удивява. Беше се натъжила до сълзи от историята на Ума и Джейсън, а сега се показваше толкова хладна и коравосърдечна.

— Ако можем да променим нещо, сме длъжни да го сторим — рекох твърдо.

— Но, Вега Джейн — възрази Делф. — Не забравяй, че ние също бяхме бедняци. И прекосихме Мочурището, рискувайки кожата си на всяка крачка. Не сме ли заслужили поне малка награда?

Макар и логична, репликата му ме разстрои още повече от тази на Петра.

— Е, щом искаш да забравиш откъде си тръгнал… — отвърнах и веднага съжалих, виждайки нараненото му изражение. Но вече не можех да върна думите назад, затова станах и излязох да се поразходя в градината. Не се съмнявах, че всички са ме взели за напълно откачена.

Намерих една уединена пейка, скрита както от обсерваторията, така и от погледите на „персонала“. Исках просто да остана насаме с мислите си.

Не можех да отрека, че това място ми допадаше. Никога не бях притежавала пукната пара, а сега откривах, че имам цяло великолепно имение. И все пак част от мен настояваше, че нямам право на него. Нито го бях построила, нито се бях сражавала, за да го защитя.

Както седях, Хари Две доприпка и се отърка в коляното ми. Без съмнение, бе надушил следите ми. Започнах разсеяно да почесвам пухкавата му козина, докато се чудех какво да правя.

Едва предната вечер се бях изкушавала да остана тук завинаги, да се наслаждавам на обстановката и да изучавам дома на своите деди.

А сега се чувствах объркана, сякаш всички тези копнежи бяха предателство… Но предателство на какво?

Без малко не подскочих от пейката, когато нещо в джоба ми се размърда. За един панически миг допуснах, че вътре се е намърдала някаква гадина.

Но после предметът изскочи навън и увисна във въздуха.

Беше дневникът, открит в бюрото на Джаспър Джейн.

Пред смаяния ми взор страниците се заотгръщаха от само себе си.

Бяха все така празни и аз се запитах какво, по дяволите, става, когато ме връхлетя нова изненада.

От тях долетя глас, подобно на мъгла, надигнала се от тревата, и произнесе:

— В полунощ, четвъртото стълбище, третият коридор, последната врата вдясно.

Сетне книгата падна на земята.

Аз останах неподвижно, без да посягам да я взема, очаквайки да каже още нещо.

Хари Две отиде да я подуши и предпазливо я побутна с лапа. После ме погледна, сякаш очакваше инструкции.

Бавно се наведох и вдигнах дневника. Прелистих страниците, но там нямаше нищо.

Дишането ми се беше ускорило, усещах гърдите си стегнати като в менгеме.

Полунощ? Четвъртото стълбище, третият коридор, последната врата вдясно?

Огледах Емпирей и прецених, че това място ще се намира в най-високата част на къщата, недалеч от кабинета на Джаспър.

И в полунощ аз щях да бъда именно там.

Вечерта настъпваше нетърпимо бавно, а аз се вслушвах в биенето на големия часовник в преддверието.

Когато гонгът му започна да отброява дванайсет, вече изкачвах стъпалата към последния етаж. Хари Две ме следваше неотлъчно. Можех да го оставя и в стаята, но честно казано, предпочитах компанията му.

Достигнахме широката площадка и тръгнахме по третия коридор към последната врата вдясно.

Извадих дневника от джоба си. Бях го донесла с надеждата, че може да се окаже полезен.

Вратата изглеждаше най-обикновена и аз не бях сигурна какво да правя по-нататък. Натиснах бравата, но тя се оказа заключена.

Вдигнах дневника, очаквайки гласът да ми каже как да постъпя.

Той пазеше гробно мълчание.

Пъхнах го обратно в джоба си и извадих магическата пръчка.

Насочих я към вратата, но преди да съм произнесла каквото и да било заклинание, тя безшумно се отвори.

Промъкнах се в стаята с верния Хари Две до себе си. Козината на врата му бе настръхнала, а от гърлото му се носеше тихо ръмжене. Сякаш ме предупреждаваше, че ни предстои среща с нещо, с което шега не бива.

Щом направихме няколко крачки, вратата зад гърба ни се захлопна и ключалката щракна. И двамата подскочихме при звука, но аз не бях особено изненадана. Съдейки по опита ми, тайнствените стаи поначало имаха този навик.

Помещението, преди тънещо в сумрак, се озари в ярка светлина. Щом очите ми привикнаха към нея, ахнах.

Стените бяха покрити с предмети, от които стомахът ми се сви.

На една от тях висяха окървавени дрехи. На друга имаше цял ред оръжия, силно повредени и също с петна от кръв по тях. Брадви с нащърбени остриета, пречупени мечове, щитове с дълбоки вдлъбнатини. Един шлем имаше дупка по средата на челото, а нагръдникът на една броня — четири широки разреза. Всичко свидетелстваше за сурова и безпощадна битка.

И в крайна сметка, както вече знаех, за цяла изгубена война.

Разглеждах дълго време, навярно цели часове. Стаята продължаваше до безкрай и във всеки ъгъл имаше по нещо ново и различно.

Накрая забелязах особено сияние в дъното и забързах към него.

Щом видях откъде идва, се заковах на място.

Това бе отворен ковчег.

С приближаването ми високите, бронзови светилници от двете му страни се разгоряха по-ярко и аз забелязах, че е изработен от лъскав метал.

В Горчилище използвахме само прости дървени ковчези, за да погребваме своите мъртви.

С известна боязън надникнах вътре и видях тялото на мъж, обгърнато от мека бяла материя.

Очите му бяха затворени, бледата кожа — изпъната върху скулите, а ръцете — скръстени на гърдите. В основата на шията му имаше дълга, тъмна резка. Нямаше нужда да се надвесвам повече, за да се досетя, че това е раната, причинила смъртта му.

Някой бе прерязал гърлото му от едното ухо до другото. Цяло чудо бе, че главата му още се крепеше на раменете.

Потръпвайки от зловещата картина, огледах останалата част от тялото.

То бе облечено в изискани дрехи, напомнящи за одеждите, които бях виждала по картините в дома на Астрея Прайн. В безжизнените ръце бе поставена магическа пръчка, изработена не от дърво или кристал, а от сребро.

Заобиколих ковчега, докато не стигнах до месинговата табелка в подножието му.

Прочетох я, мърдайки беззвучно устни.

ТУК ЛЕЖИ ГЮНТЕР АДРОНИС, СЪПРУГ НА АЛИС, В НАЙ-ОБИЧАНОТО ОТ НЕГО МЯСТО НА СВЕТА — ЕМПИРЕЙ.

Ето значи кой бе мъжът — самият стопанин на къщата, останал в нея и след смъртта си, докато Алис бе погребана в Мочурището, в гробището Улвъркот.

Отстъпих назад, разтреперана от глава до пети. Тази стая бе непоносимо потискаща, цялата изпълнена с дух на поражение и отчаяние.

Нямах представа защо дневникът ме бе довел в нея — какъв бе смисълът?

Като че в отговор на неизказания ми въпрос той отново помръдна в джоба ми. Извадих го и с разтреперани ръце го вдигнах пред себе си.

Страниците зашумоляха, но върху тях не се появиха букви. Вместо това същият глас произнесе:

— Искам да си наясно с цената, която ще трябва да се плати. Да огледаш добре тези стени и този ковчег и да разбереш какво ще се иска от теб. То е ужасно, но неизбежно. Ако цената ти се струва непосилна, можеш да останеш тук, в Емпирей, в сигурност и удобство до края на дните си. Но ако си склонна да я платиш, ще ти бъде оказана помощ.

Сведох отново очи към мъртвия и едва не припаднах. Гюнтер вече не беше там, а ковчегът се бе увеличил тройно на ширина.

И в него лежаха три тела — на Петра, на Делф и… моето. С прерязани гърла и угаснал живот.

Побягнах презглава от стаята, спуснах се по стълбищата и не спрях, докато не се озовах в своята спалня. Там се хвърлих върху леглото и застинах като парализирана. Миг по късно Хари Две скочи и легна запъхтяно до мен.

Взе да побутва ръката ми с муцуна, но аз не помръдвах. Толкова много хора се бяха сражавали и загинали в тази война. Тази изгубена война, което правеше саможертвата им напълно безсмислена.

Бях ли склонна да жертвам не само себе си, но и Делф и Петра за същата изгубена кауза?

Не разполагах с отговор. Изведнъж вече не бях сигурна какво искам.

Времето течеше.

И тогава Хари Две ме побутна отново.

Отместих се, но той продължаваше.

— Престани — обърнах се към него накрая.

И замлъкнах.

Като онемяла.

Защото кучето си беше същото, но очите — не.

Преглътнах буцата в гърлото си и седнах.

Само един чифт очи, които познавах, изглеждаха по този начин.

Сега в стаята, заедно с мен, бе… моят дядо.

Не знам дали въображението не си играеше игри с мен, но ми се щеше да повярвам, че наистина е така. Отчаяно се нуждаех от своето семейство.

И макар Хари Две да не умееше да говори, едно изречение прозвуча в главата ми:

Не се бой, Вега, защото ти никога не си сама.

TREDECIM

Проблем с Петра

Изскочих от стаята си, втурнах се по коридора и без дори да чукам, нахълтах в тази на Делф.

Той се събуди, повдигна се на лакът и се вторачи в мен.

— Вега Джейн, добре ли си? — попита така, сякаш се боеше да не съм си изгубила ума.

Аз едва си поемах дъх, а стомахът ми бе свит на топка. Седнах на ръба на леглото му и изчаках минутка, докато се успокоя.

Сетне му разказах за дневника, за посещението си в стаята и за всичко видяно, включително за ковчега на Гюнтер Адронис и страховитата гледка с нашите три тела, лежащи в него.

Докато говорех, очите му все повече се разширяваха и накрая вече ми се струваше, че ще изскочат от орбитите си.

Накрая споменах за взора на Хари Две и за гласа на дядо си, прозвучал в главата ми.

— Ку-кучето те е гле-гледало с очите на дядо ти? На-наис-тина?

Изведнъж се почувствах толкова изтощена, че легнах до него и се свих на кравай.

— Смяташ ли, че полудявам, Делф?

Той се пресегна и ме поглади по рамото.

— Всичко е наред, Вега Джейн. Тук си в безопасност.

Аз се надигнах като ужилена и той стреснато дръпна ръка.

— Тъкмо там е проблемът, Делф. Че сме в безопасност. Докато оставаме тук, никой няма да ни навреди. Но не можем да си го позволим. Иначе защо бихме целия този път?

Той въздъхна и се взря в лицето ми. Вече отдавна знаех, че той съвсем не е онова яко, но простовато момче, за което го възприемаха повечето хора. Напротив, умът му режеше като бръснач, а на моменти му идваха направо гениални идеи.

— Значи затова се вкисна днес на обяд? — попита.

Аз кимнах.

— Това е хубаво място — той направи широк жест. — Много хубаво дори. Чак да не ти се тръгва. Особено след Мочурището.

— Където всичко може да те убие — допълних.

— Да — усмихна се накриво Делф. — Но иначе си права. Ние дойдохме не за да мързелуваме и да си угаждаме, а за да търсим отговори. И все пак не бива да се втурваме с рогата напред.

— А как?

Той замълча толкова продължително, че чак се притесних дали не съм го засегнала с нещо.

— По хитрия начин — рече накрая. — Както когато двамата с татко ходехме на лов. Първо разузнаваш къде обича да ходи дивечът. Така няма нужда всеки път да го търсиш.

— Тоест да излизаме, но пак да се връщаме тук? — попитах неубедено.

— Така ми се струва по-разумно. Ще научаваме неща, а после ще се прибираме и ще ги обсъждаме на спокойствие. Ще трупаме опит за следващия път. Ето, в Честен едва не загинахме, защото не познаваме този коварен нов свят. Каква полза, ако просто си загубим главите, защото сме били твърде самоуверени? Тук ще бъде нашият… базов лагер, Вега Джейн!

Трябваше да призная мъдростта в думите му.

— Съгласна съм — кимнах бавно.

— В такъв случай, кога предлагаш да излезем?

Погледнах през прозореца.

— Смятам да изляза още сега, докато е тъмно.

Трябваше му известно време, докато схване смисъла на единственото число в изречението ми.

— Никъде няма да ходиш сама, Вега Джейн — рече натъртено.

— Напротив. Така ще е най-лесно и безопасно. Само ще поразгледам наоколо. А после вече и вие може да дойдете.

— Но… — понечи да протестира той, но аз станах от леглото.

— Просто го приеми, Делф. Ще се видим, когато се върна.

Надявам се, добавих наум.

Преоблякох се набързо в дрехите, намерени в сандъка в църквата. Надянах отгоре наметката си, взех пръчката от нощното шкафче и пъхнах в джоба си Целебния камък. След кратко колебание взех и дневника. Той не ми бе проговорил повече, но не знаех кога пак ще реши да го стори.

Хари Две седеше като статуя върху леглото и ме наблюдаваше.

— Ти оставаш тук, приятел — почесах го зад единственото ухо. — Скоро ще се прибера.

На излизане минах покрай вратата на Делф. Бях сигурна, че не спи и ще остане буден до завръщането ми.

Следващата врата бе на Петра. Нещо ме накара да спра пред нея и да направя заклинанието Кристиладо магнифика.

Очаквах да я зърна в леглото, но тя не беше в него. Вместо това клечеше на пода и с ловки движения въртеше магическата си пръчка.

— Мутатио хидрис — промърмори, насочвайки я към един стол.

Пред ужасения ми взор столът се превърна в гърчещо се кълбо от отровни змии.

В следващия миг тя спокойно направи ново заклинание и го върна в предишния му вид.

Откъде бе научила подобни номера?

Истината ме озари, когато тя започна да вади откъснати страници от джоба си и да прави справки с тях.

Явно ги бе задигнала от кабинета на прадядо ми Джаспър Джейн и сега с тяхна помощ се упражняваше в черна магия.

Останах потресена. Бях казала на Петра, че й вярвам и наистина беше така. Но сега?

Погледнах с нерешителност пръчката си. Как трябваше да постъпя? Да я поставя зад решетки или да я парализирам, за да се занимая с нея, щом се прибера? А може би да я нападна или дори…? Потреперих при мисълта.

За щастие, докато прехвърлях в ума си всички тези ужасяващи възможности, тя се прозя и захвърли страниците настрана. После се пъхна в леглото и духна свещта. Изчаках, докато дишането й не стана дълбоко и равномерно, и едва тогава продължих по пътя си.

В момента имах по-належащи задачи и ако исках да се справя с тях, не биваше да губя концентрация.

Стигнах входната врата и си рекох, че съм извадила истински късмет да не се сблъскам с Пилсбъри.

Но още щом произнесох името му наум, той изникна от нищото.

— Господарке? — наклони учудено металния си шлем. — Да не би да ни напускате?

— Просто реших да подишам малко чист въздух, Пилсбъри. Няма да се бавя.

И преди да успее да каже още нещо, се изнизах покрай него в нощта.

В края на пътеката се обърнах да погледна още веднъж Емпирей. Видът на сградата бе все така солиден, гостоприемен и надежден.

Да, животът тук щеше да бъде толкова… лесен.

Посегнах към пръстена на ръката си и го завъртях.

Нямах представа колко надалеч се простират защитните сили на къщата, но не исках да се излагам излишно на риска да бъда забелязана от дебнещи врагове.

Докоснах веригата Дестин, омотана около кръста ми. Дали да вървя пеш, или да летя?

Тогава ми хрумна по-добра идея.

Тупнах се с пръчката по десния крак и произнесох „Пас-пусе“ с мисълта за мястото, където исках да отида.

Голям Честен.

Оставаше само заклинанието да сработи.

Но то не го стори.

Опитах отново. Пак нищо.

Помислих малко и пробвах пак, мислейки вече не за Голям Честен, а за град Честен.

Миг по-късно стоях по средата на павирана улица.

Огледах се наоколо. Да, сега се беше получило. И тогава разбрах. Явно магията Пас-пусе бе способна да те отнесе само на места, които вече си посещавал. Нямаше да е зле, ако Астрея Прайн ме бе предупредила за това, рекох си с раздразнение.

Проблемът, стоящ пред мен сега, бе как да се добера до Голям Честен.

Под прикритието на невидимостта се насочих към железопътната гара.

Нямаше да се качвам на влак, а само да следвам някой, отиващ в моята посока.

След около час влязох в познатата голяма чакалня. На таблото вече имаше изписан ранен сутрешен влак с крайна спирка Голям Честен.

С помощта на Дестин се издигнах над коловозите и зачаках там, увиснала във въздуха.

Няколко минути по-късно композицията потегли и аз полетях след нея. Маршрутът й минаваше и през други гари, далеч по-малки от Честен. На тях слизаха и се качваха само по шепа хора. В мрака забелязвах из полето светлинки, обозначаващи навярно пръснати наоколо села.

Накрая в далечината се очертаха силуетите на високи здания. Изпреварих влака, достигнах ги и се приземих. За нещастие, объркана от непознатата обстановка, кацнах точно по средата на някакво широко шосе.

В следващата секунда трябваше да отскоча встрани точно както се бе случило и в Честен, за да не бъда премазана от огромен автомобил.

Той профуча толкова бързо, че дори не успях да забележа кой се вози вътре.

Претичах до тротоара, облегнах гръб на една стена и се огледах внимателно наоколо.

По улиците нямаше хора, както можеше и да се очаква в толкова ранен час. Сградите бяха още по-големи и внушителни от онези в Честен, някои направени от камък, а други — от гладки тухли. Те се издигаха по-нависоко от всяка друга постройка, която бях виждала. Като бивша Довършителка, можех само да се възхищавам на изящните им фасади, корнизи и украси. Нужно бе изключително умение, за да се изработят такива неща.

Бавно се обърнах и поех към пресечката отляво. Нямах конкретен план, просто исках да видя колкото се може повече неща. За всеки случай надянах ръкавицата на ръката си, за да не ме усетят отново по символа с трите куки.

Едва изминала няколко крачки, трябваше отново да се притисна в стената. До слуха ми долетя тропот на бягащи нозе и иззад ъгъла запъхтяно изскочи дребен, възрастен мъж. Той се движеше неловко, явно непривикнал на подобно упражнение.

Гърлото ми се стегна, когато подир него се показаха още трима мъже, с костюми и кафяви бомбета.

Преследването не трая дълго. След още няколко метра те настигнаха жертвата си и единият вдигна магическа пръчка. Заклинанието улучи беглеца точно между плешките и той се запревива болезнено на земята. Лицето му, сгърчено от страх, бе извърнато към костюмираните, които се скупчиха над него с явното намерение да го довършат.

Извадих своята пръчка, насочих я към тях и три пъти бързо прошепнах:

— Анесте.

Те моментално се повалиха в несвяст.

Зачаках, притеснена дали няма да се покажат още, привлечени от инцидента, но всичко бе тихо.

Възрастният мъж лежа още известно време, прикрил главата си с ръце, преди да забележи, че преследвачите му са натъркаляни в безсъзнание около него.

Виждайки колебанието му, тихо подвикнах:

— Бягай!

Гласът ми, идващ от нищото, свърши работа. Той си плю на петите и скоро изчезна от погледа ми.

Аз се оттеглих безшумно от полесражението, а сетне също побягнах колкото ми държаха силите. Спрях едва десет минути по-късно, останала без дъх.

Значи Голям Честен съвсем не бе толкова тихо и миролюбиво място, колкото своя съименник Честен. Не и ако палачите на Ендемен обикаляха наоколо и нападаха беззащитни хора. Зачудих се какво ли бе сторил онзи старец, за да си спечели гнева им. От друга страна, съдейки по екзекуцията на двамата злощастни машинисти, явно не бе нужно много, за да си навлечеш смъртна присъда.

Колкото и да обикалях, улиците бяха все така безлюдни и аз си дадох сметка, че не съм избрала най-удачния час да изследвам града. Повечето му обитатели бяха още в леглата си.

Трябваше да намеря място, където да изчакам изгрев-слънце.

И да се надявам, че ще оцелея дотогава.

QUATTUORDECIM

Голям Честен

Поех по една дълга улица и вървях по нея, докато не стигнах мост. Прекосих го, като се оглеждах внимателно дали някой не се крие в сенките. Същевременно се загърнах по-плътно в наметката, защото полъхваше студен вятър, а небето се бе смрачило съвсем, вещаейки дъжд.

Сякаш за да потвърди мислите ми, в следващия момент то се отприщи и заваля като из ведро.

Първият ми импулс бе да разтворя над себе си щит срещу стихиите, както правех в Мочурището, но бързо се отказах. Как би изглеждал отстрани невидим чадър, пазещ от дъжда едно празно място? Със същия успех можех и да се развикам: „Елате ме убийте“.

Притичах до края на моста, спуснах се под него и се прислоних до една от каменните колони, поддържащи арките му. Тук поне бях на завет.

Мокра и премръзнала, се свих на кълбо на земята и скоро умората ми надделя.

Унесох се в сън, от който ме изтръгна особен звук, носещ се точно над главата ми.

Звук от тропане на подковани подметки.

Все още невидима, изпълзях от укритието си. Дъждът, за щастие, бе спрял, но бледото утринно слънце още се криеше зад плътни облаци.

Пред погледа ми се разкри невиждана гледка. По пътното платно маршируваше колона от мъже с униформи и черни каски на главите. Щом доближиха до мен, с ужас забелязах, че те дори не са напълно пораснали мъже.

Те бяха… момчета.

Всички носеха нещо като усъвършенствани морти, преметнати през раменете си. И всички имаха еднакви навъсени физиономии. Сякаш изпитваха едновременно гняв и… гордост, задето са се строили така и размахват крака и ръце в пълен синхрон.

Онзи, който ги водеше, държеше гола лъскава сабя и час по час извикваше команди. Друг до него носеше знаме с извезан на него символ — петолъчна звезда с две черни точки по средата. Щом се вгледах по-добре, осъзнах, че те всъщност са чифт очи — зловещи и пронизващи, способни сякаш да прогорят кожата ми и да стигнат до самата ми душа.

Колоната отмина, а на мен ми трябваха още минута-две, докато се съвзема от тягостното усещане.

Около мен Голям Честен се отърсваше от дрямката. Паважът лъщеше от дъжда, а първите слънчеви лъчи пробиваха облаците и се отразяваха ослепително от прозорците на сградите.

Улиците бяха удивително гладки, добре поддържани и сякаш току-що изметени — по тях нямаше дори изхвърлена хартийка. Въздухът също ми се струваше някак необичайно чист.

Първите автомобили вече преминаваха с бръмчене и аз можех да видя хората в тях. Чертите им бяха досущ като на онези, които се качваха на специалния влак от Честен — хладни и арогантни. Бяха ми станали противни още тогава, а и сега мнението ми за тях не се промени. Чудех се как изобщо са благоволили да стъпят в Честен. Също много ми се щеше да узная какви бяха онези неща върху дланите им, които показваха на пазачите на гарата. Зарекох се да разгадая мистерията още по време на това пътуване, ако ми се удаде възможност.

Докато стоях и наблюдавах, се зададоха мъж и жена. Високи и добре облечени, но с все същите надути изражения като останалите.

Зад тях крачеше друг мъж, по-дребен, в елегантен костюм и с цилиндър на главата. Обувките му лъщяха, а гладко избръснатите му бузи розовееха от чистота.

Щом ме доближи, едва не изпищях от ужас. Неговите очи бяха празни — просто бели петна, без помен от зеници.

Не знаех как изобщо вижда къде върви.

Не знаех също дали е заедно с двойката, или случайно се движи непосредствено зад нея.

Скоро обаче разбрах. Жената носеше чанта и когато я разтвори, нещо изпадна от нея и полетя към каменния плочник.

Дребният мъж се хвърли като котка и го улови тъкмо навреме.

Значи все пак можеше да вижда, а и рефлексите му бяха добри!

Той пристъпи с учтив поклон, повдигна цилиндъра си и подаде предмета — малко шишенце — на жената, която, вместо да му благодари, го грабна от ръката му и грубо го сгълча:

— За малко да го оставиш да се счупи, глупак такъв.

При това тя го беше изпуснала, а се държеше така, сякаш той се е провинил.

Спътникът й, от своя страна, се извърна и го зашлеви така, че цилиндърът му отхвръкна встрани. Дребният човек дори не опита да се защити, а само хукна да го гони, потърквайки подутата си страна.

Двойката продължи нататък, без да му обръща внимание, смеейки се весело.

Побеснях от разигралата се сцена и гневът надделя над благоразумието ми.

— Енгълфиадо!

Гейзерът от вода ги блъсна право в гърдите и ги помете чак до следващата пресечка, където те спряха като мокри мишки, окъпани от всяко високомерие.

Прислужникът им се впусна подир тях, а аз не можах да сдържа доволната си усмивка.

От импозантните сгради излизаха все повече хора и аз забелязах, че доста от тях са придружени от подобни мъже или жени, следващи ги по петите като домашни любимци — с единствената разлика, че не се радваха на никаква обич.

Очите на всичките бяха забулени в бяло и те представляваха най-тъжната гледка, с която се бях сблъсквала тук.

В следващия момент обаче цялото ми внимание бе ангажирано от по-належащ проблем.

Иззад един ъгъл, на по-малко от сто метра от мен, се появи не друг, а самият Ендемен, придружен от трима мъже с кафяви бомбета.

Той огледа близките улици, като взорът му обезпокоително дълго се задържа покрай мястото, където аз се спотайвах, защитена от невидимостта. Сетне продължи по пътя си и застана до някакъв човек с униформа, наблюдаващ маршировката на момчетата с мортите.

— Как напредва обучението? — попита.

— Отлично — отвърна униформеният. — Това е един от най-добрите ни набори досега.

— Похвално. Похвално — потупа го по рамото Ендемен.

— Те са гордостта и бъдещето все пак — изпъчи гърди другият.

Гордостта и бъдещето? Какво значеше това? Без съмнение, тези младежи се подготвяха за бойци. Но от друга страна, ползваха морти като оръжия. Нима не притежаваха магични способности?

За Ендемен и онези с бомбетата вече знаех, че случаят е различен. Те хвърляха заклинания и умееха да летят. Почесах се по тила. Бедният ми мозък отказваше да проумее всичко това.

Но поне можех да свърша нещо друго.

Да проверя какво има върху дланите на хората, живеещи тук.

Все така невидима, се прокраднах до група от тях, която също се развличаше да гледа маршируващите войници. Един мъж повдигна ръка, за да заслони очите си от слънцето.

Върху дланта му бе жигосан същият символ, както и онзи върху знамето — петолъчна звезда с чифт зловещи очи по средата.

Отстъпих назад, потрепервайки при мисълта, че всички наоколо носят върху кожата си този отвратителен знак.

Ендемен междувременно се раздели с мъжа в униформата и се върна при своите хора. Доближих, доколкото ми позволяваше куражът, за да подслушам разговора им.

— Заклинанието Енгълфиадо, без съмнение — посочи той към прогизналата двойка, която още се суетеше наоколо.

— Не ще и дума — кимна един от другите. — Ще го обясним на гражданите като скъсан водопровод. Проблемът е, че няма и следа от извършителя.

— А някакви новини по другия въпрос?

Лесно можех да се досетя кой е „другият въпрос“.

Онези тримата, които бях проснала през нощта.

— Реагирахме незабавно, но нямаше никакви улики освен тримата колеги, лежащи в безсъзнание. Смятаме, че не са обезвредени с обичайни средства.

Чак ме досмеша от начина му на изразяване. Но следващите реплики не бяха никак забавни.

— А обектът?

— Беше заловен две преки по-нататък. И ликвидиран на място.

Сърцето ми се сви. Бях спасила клетника само за две преки разстояние.

— Не ми харесва какво се случва напоследък — каза Ендемен. — Нарушения на реда и закона. Незачитане на властта. Трябва да дадем добър урок на всеки, показващ признаци на независимост.

— Каква може да е причината, сър?

Ендемен сви рамене.

— Каквато и да е, най-добре да усилим излъчването на Хипнотизатора. А също редовно да обновяваме програмата му за нашите „приятели“. Това може да се окаже достатъчно.

— Разбира се, господин Ендемен. Веднага ще се заемем.

Хипнотизатор?

Дали това не бе екранът под гарата в Честен, който изтриваше съзнанието на хората и го заменяше с небивалици?

— Някаква нова следа от заподозрените?

— Боя се, че не, сър.

— Не можем да оставим нещата така — изгледа го строго Ендемен.

— В никакъв случай, сър — отвърна другият с нотка на страх в гласа.

Групата свърна в една тясна уличка, а аз, любопитна да видя какво ще стане по-нататък, закрачих след тях.

Неочаквано Ендемен сне шапката си и погледна в нея. От вътрешността й се носеше особено сияние.

— Призовават ме — рече Ендемен, като я нахлупи отново — Трябва да вървя.

— Разбирам, сър. Искате ли да ви придружим?

— Не. Останете тук и наблюдавайте. Има ли странични лица наоколо?

— Всичко е чисто — увери го един от останалите. По ирония, тъкмо той се намираше толкова близо до мен, че стига да поисках, можех да го докосна с ръка.

— Добре, дръжте ме в течение.

Ендемен се издигна на два метра във въздуха, килна шапка и се изстреля с такава скорост, че след броени секунди се виждаше само като дребно петънце на хоризонта.

Без много да разсъждавам, също скочих и полетях след него.

QUINDECIM

Маладонският замък

Не помнех да съм летяла толкова бързо в живота си, но Дестин се представи достойно. Трябваше да надяна очилата, които носех още от Комините, иначе нямаше да виждам нищо от вятъра, блъскащ в очите ми.

Стараех се да не изоставам от Ендемен, който се издигаше все по-нависоко, докато накрая не навлязохме в облачен слой.

Стомахът ми се свиваше от тази шеметна скорост. Носех се почти слепешката през белите валма, ужасена, че може да се блъсна в Ендемен, ако той внезапно спре по някаква причина.

За щастие, облаците най-сетне останаха зад нас и аз, макар и мокра и премръзнала от влагата, можех да подновя преследването. Очите на Ендемен не бяха защитени с нищо, но това явно не представляваше проблем за него. Той летеше в полегата позиция, с ръце, долепени до хълбоците, а бомбето стоеше като заковано върху главата му.

Накрая започна да забавя полета си и аз сторих същото. Усещах звената на Дестин, пристегнати около кръста ми. Те бяха студени като лед, което никога не беше добър знак.

Със спускането ни под нас се очерта пейзаж, който ме накара да ахна.

Това бе назъбена планина, обгърната в мрак, сякаш около нея още цареше нощ. На най-високия й връх бе кацнало наистина огромно здание.

Ендемен се приземи край него меко, без дори да залитне — трябваше да призная, че мръсникът бе удивителен летец, далеч по-добър от мен.

Аз се побоях да кацна и останах да се рея на около три метра над земята.

Сега забелязах, че зданието всъщност е замък, с масивни, почернели от времето каменни стени, кули и бойници. Приличаше малко на Комините в Горчилище, но беше по-голямо.

Над него се вееше знаме, подобно на онова, носено от бойците с черни каски в Голям Честен — със символа на петолъчната звезда и двете ужасяващи очи в средата.

Ендемен с решителна крачка се отправи към внушителния главен вход. Когато го достигна, извади пръчката си и замахна веднъж от ляво надясно.

Тежката порта бавно се отвори навътре и го пропусна да мине. След това пролуката започна да се стеснява.

Аз стиснах зъби, наведох глава и се стрелнах през нея миг преди крилата с грохот да се захлопнат подир мен.

Приземих се полека и се озърнах наоколо. Сърцето ми блъскаше толкова силно, че се побоях Ендемен да не го чуе.

Той се намираше на петнайсетина метра пред мен и изведнъж започна по невероятен начин да се преобразява. Костюмът, обувките и бомбето му изчезнаха и той се оказа загърнат в пищна пурпурна мантия, с черна качулка, отметната назад върху раменете. И това не беше всичко. Щом се обърна в профил, видях, че лицето му също е променено. Всичките му части се бяха издължили, придавайки му напълно демонично изражение. Кожата бе толкова бледа, че изглеждаше сребриста, а челюстта бе обрамчена от тясна, заострена червена брада. Като цяло приличаше на лешояд в човешки облик.

Последвах го, стараейки се същевременно да не пропускам нищо от обстановката.

Подовете и стените бяха от камък, студени на допир и като че ли излъчващи леден полъх около себе си. Вътрешността на замъка, може би нарочно, бе зле осветена и навред играеха причудливи сенки. Десетки по-малки коридори се разклоняваха встрани от главния, по който се движехме. Имаше и множество тежки, залостени врати, зад които въображението ми рисуваше тъмници с оковани затворници, очакващи своята участ.

Това впечатление се подсилваше и от приглушените стенания, носещи се някъде от недрата на замъка, при звука на които по гърба ми полазваха мравки.

Ендемен все така бързо и решително крачеше по средата на мрачния коридор. Зачудих се защо никой не бе излязъл да го посрещне. И защо на входа нямаше разположени стражи. Надали мястото беше необитаемо — по-скоро обитателите му не допускаха, че някой би дръзнал да проникне в него.

Чух звука, преди да зърна източника му. Трудно можех да го сбъркам, а и неведнъж се бях сблъсквала с него в миналото. Той се състоеше от две части — съскане, последвано от пронизителен писък.

Секунда по-късно съществото изпълзя иззад ъгъла и се изправи в пълен ръст срещу Ендемен. Беше джабит — огромно влечуго с поне двеста и петдесет глави (никой, изправял се срещу него, не бе живял достатъчно дълго, за да ги преброи с точност). Ухапването само от един отровен зъб бе достатъчно, за да повали двутонен крет.

Част от мен дори се зарадва, виждайки звяра да се насочва право срещу Ендемен.

Ухапи го, рекох си наум. Убий го! Моля те.

Колко бях наивна. Ендемен лениво вдигна ръка и джабитът спря на място. После той небрежно доближи до него и дори го потупа по една от отровните глави!

Сърцето ми слезе в петите.

Ендемен продължи да се отдалечава, а джабитът остана, задръствайки коридора. Преди да успея да помръдна, чудовището запълзя към мен. Притиснах се в стената с горещото желание тя да се разтвори и да ме погълне. Всички Уъгове от малки биват приучавани да се боят от джабита повече от всяко друго живо същество и аз не правех изключение. Дебелото като дънер туловище премина на сантиметри покрай мен. Дори ми се стори, че леко закачи наметката ми.

После звярът замръзна. И аз сторих същото.

Всяка от главите започна да се поклаща и да стрелка с език.

Едва тогава осъзнах какво се случва.

Те ме душеха!

Не знаех какво да сторя. Боях се да помръдна, боях се дори да дишам.

Само се молех ужасното създание да отмине, да се махне по-далеч от мен. За един кошмарен миг погледът ми срещна този на чифт от безбройните змийски очи и можех да се закълна, че те ме видяха.

Върви си. Моля те.

И тогава се случи невероятното.

Джабитът, шумолейки с люспи, пое напред и се изгуби по коридора.

Поех си облекчено дъх. Главата ми се маеше, а коленете ми бяха омекнали. Но щом погледнах в обратна посока, забравих за своите неволи.

Ендемен беше изчезнал!

SEDECIM

Хората в огледалата

Забързах напред, докато не стигнах голяма зала, от която се разклоняваха множество проходи. Нямах представа по кой от всичките е поел Ендемен, затова избрах първия, който ми попадна, и продължих по него.

И тук имаше редици врати по стените. Посегнах към бравата на най-близката, когато друга неочаквано се отвори и от нея излезе нисък, брадат мъж със свирепо лице и едно-единствено око. Гнездото на другото зееше празно. Подобно на Ендемен, и той носеше пурпурна наметка с черна качулка.

Разчитайки на невидимостта си, се шмугнах покрай него и влязох в стаята, преди вратата да се е захлопнала.

Тъкмо се мъчех да успокоя дишането си, когато нечий глас накара сърцето ми отново да подскочи в гърлото.

— Не — стенеше той. — Моля ви, недейте. Пощадете ме. Не мога да издържам повече. Не, милост!

Неподправеният ужас, съдържащ се в тези вопли, режеше слуха ми като нож.

В следващия миг към тях се присъединиха и други, още по-отчаяни:

— Мамо, не! Помогни ми, мамо. Не им позволявай! Моля те, помогни ми.

Това бяха думи на дете, вероятно по-малко дори от брат ми Джон.

Все така невидима, стиснала пръчката в ръка, заобиколих безшумно ъгъла, иззад който се носеха гласовете.

И останах потресена от разкрилата се гледка.

На стената срещу мен висеше редица от огледала. Във всяко от тях имаше човешко същество — окаяно, парцаливо и очевидно изпитващо нетърпими страдания.

Сега вече можех да различа собствениците на гласовете.

В две съседни огледала бяха пленени майка и дъщеря. Чернокоси и с много тъмна кожа, каквато никога не бях виждала в Горчилище. И двете пищяха от болка и се пресягаха една към друга, но не можеха да пробият границите на стъклените си затвори.

Някакво движение откъм отсрещната стена на стаята привлече погледа ми.

Там стоеше мъж, също с червено-черна наметка, но висок и широкоплещест. Лицето му, обрасло с гъста, къдрава брада, бе като обгорено, а твърде близко разположените очи му придаваха заплашително изражение.

Той държеше магическа пръчка, която час по час със злостна усмивка насочваше към хората в огледалата.

След всяко хвърлено заклинание фигурата в някоя от рамките започваше да се гърчи и да пищи, а от вътрешността на огледалото се посипваше искрящ прах. Щом се вгледах по-добре, забелязах, че той се събира в стъкленици, сложени под огледалата. Всяка от тях съдържаше различно количество от този прах.

— Моля ви, недейте — ридаеше една жена.

— Милост — стенеше някакъв мъж.

— П-пощадете ме — заекваше друг, свлякъл се безсилно на колене.

Тези жалостиви изблици само караха брадатия да се усмихва още по-широко.

Зад гърба му имаше дълбоки ниши, в които стояха редове от същите стъкленици, пълни догоре с искрящия прах и здраво затъкнати със запушалки.

Проклетникът се обърна към коленичилия мъж и просъска:

— Е, харесва ли ти да бъдеш обикновен, а?

Обикновен? Какво означаваше това?

Той вдигна отново пръчката си и аз неволно сторих същото, готова да отбия атаката му.

Но сетне се поколебах. Ако направех магия тук, щях да разкрия присъствието си.

От друга страна, не можех да позволя на чудовището да продължи с изтезанията над тези нещастни хора.

Тогава ми хрумна една идея.

Пожелах пръчката ми да се превърне в онова, което представляваше, когато за първи път се сдобих с нея.

В Мълнията.

Тя се издължи в копие, по-високо от мен и с цвят на злато.

Хвърлих го по мъжа, който тъкмо се канеше да изрече поредното заклинание.

Мълнията го удари право в гърдите, отлепи го от земята и го запрати в отсрещната стена.

Тялото му срещна с глух звук коравите камъни и ми се стори, че чух как черепът му се пропуква. Две от стъклениците в нишите се разклатиха и паднаха отгоре му, но не се счупиха.

Мълнията направи завой и се върна в ръката ми, докато брадатият бавно се свлече на пода, оставяйки кървава диря зад тила си.

Пръстите му изпуснаха пръчката и тя се търкулна встрани.

Аз притичах и я вдигнах.

Беше направена от дърво и толкова черна, сякаш е била държана в огън.

Пъхнах я в джоба си и насочих вниманието си към клетниците в огледалата.

— Здравейте — промълвих тихо. — Можете ли да ми кажете кои сте?

За мое учудване, никой от тях не ме погледна.

— Искам да ви помогна — продължих. — Как сте попаднали там? Ехо, чувате ли ме?

Отговор все така нямаше и чак тогава си дадох сметка, че съм невидима.

Завъртях пръстена и направих крачка-две напред.

При появата ми мъжът в най-близкото огледало започна да се мята и да драска повърхността му с нокти в напразен опит за избяга. Накрая се сви на кълбо и започна да трепери с цялото си тяло.

Ужасена, сведох очи към стъкленицата под него. Тя бе пълна повече от половината с искрящия прах.

Отидох да видя огледалото, държащо в себе си малкото тъмнокожо момиче. Щом лицето й се обърна към мен, настръхнах. Очите й бяха почти забулени в бяла пелена.

До нея бе огледалото на майка й, чиито очи бяха напълно забулени. Тя опипваше слепешката около себе си и изобщо не забелязваше присъствието ми. Стъкленицата й бе пълна на един-два пръста под ръба.

Със свито сърце осъзнах, че си е почти отишла.

Стиснах по-здраво Мълнията и се зачудих дали да не я хвърля по огледалата и да освободя пленниците. Но как щях да ги измъкна оттук след това? Щеше ли невидимостта да стигне за всичките? Можех ли да ги отведа със себе си в Емпирей? Нямаше ли това да изложи на опасност семейния ми дом и моите приятели?

Но от друга страна, как да ги оставя тук? Очевидно това бе начинът, по който ги лишаваха от собствена воля и ги превръщаха в роби за големците в града. Именно в това щяха да се превърнат и те — в роби.

Вдигнах Мълнията и си поех дълбоко дъх.

— А! Ти пък коя си?

Извърнах се рязко. Ниският, набит мъж, покрай когото се бях промъкнала по-рано, бе влязъл неусетно и сега се взираше право в мен с единственото си око.

Без да се мае, той замахна с пръчката си и хвърли по мен заклинание. Машинално го отбих с Мълнията. То рикошира към стената и проби половинметрова дупка в каменната зидария.

На свой ред запратих копието по него с мисълта за максимално поражение. Разнесе се взрив и едноокият просто се изпари в нищото.

Мълнията сви рязко във въздуха и се върна при мен.

Погледнах обгорялото място на пода, където допреди миг бе стоял едноокият. Току-що бях убила Маладон.

Обхвана ме паника. Какво да правя сега? Къде да отида?

Хората все така се намираха в плен на огледалата, но аз не можех да сторя нищо, за да им помогна. Налагаше се да ги оставя…

Без да знам защо, притичах до огледалото на майката и взех стъкленицата, стояща отдолу. Намерих тапа, запуших я здраво и я пъхнах в джоба си. После завъртях пръстена и станах отново невидима.

Открехнах вратата и надзърнах в коридора. Той бе празен и аз забързах в посока, обратна на тази, от която бях дошла.

Щом свърнах зад първия ъгъл, трябваше да притисна гръб в стената. Половин дузина Маладони, с пурпурни плащове и пръчки в ръце, се носеха насреща ми.

Изчаках ги да отминат, преди да продължа нататък.

Трябваше да се измъкна от замъка, но преди това исках да открия Ендемен. Изгарях от любопитство да узная кой го бе „призовал“.

Както се носех по коридора, изведнъж се заковах на място.

Гармът стоеше само на пет-шест метра пред мен. Подобно на останалите от своето племе, имаше четири масивни лапи, бронирана кожа и огнедишаща уста, а широката му гръд непрестанно се обливаше в кръв.

Но ме порази една съществена разлика.

Около врата на този гарм бе вързана тежка верига, а огромен мъж го водеше за нея.

Муцуната на звяра бе почти долепена до пода и той душеше шумно.

Това не ми хареса. Гармовете са способни да уловят човешка диря от километри разстояние. Явно домакините бяха разбрали, че съм невидима, и ползваха всички способи, за да ме заловят.

Обърнах се и побягнах назад, но оттам също се чуваха стъпки.

Започнах да сменям посоките, хващайки ту един коридор, ту друг. Подминах множество врати, докато точно пред себе си не чух рева на втори гарм. Погледнах през рамо и видях, че събратът му бързо ме приближава отзад.

Бях в капан!

Бутнах най-близката врата, шмугнах се зад нея и я залостих подире си.

Затаих дъх и зачаках. Знаех, че има сериозна опасност да ме заловят, а не изпитвах ни най-малко съмнение как ще постъпят, ако това стане.

Щяха да ми направят заклинанието Субсервио, за да изтръгнат от мен всичко, което знам. Да ме накарат да им покажа Емпирей и да убият всички в къщата, преди да довършат и мен самата.

Отдръпнах се към средата на стаята с надеждата, че гармът все пак няма да долови миризмата ми.

Твърде късно. Нещо тежко се блъсна във вратата и до ушите ми долетя обезумелият вой и ръмжене на настървения звяр.

Той щеше да влезе само след миг и да ме открие, независимо дали бях невидима или не. И това щеше да е краят на Вега Джейн.

Тогава ми хрумна блестяща идея. Потупах се по десния крак и промълвих:

— Пас-пусе.

Абсолютно нищо не се случи. Продължавах да стоя на място като закована. Явно в замъка имаше нещо, възпрепятстващо напускането му по този начин. Какво, по дяволите, да правя?

Погледнах Мълнията в ръката си, все още уголемена до пълния си размер, а сетне стената в дъното.

Никога не бях правила онова, което се канех да опитам. Дори не ми беше минавало през ум. Но сега наистина нямах друга опция.

Сграбчих здраво копието и пожелах то да стори необходимото. Сетих се какво ми бе казала Алис Адронис, давайки ми Мълнията преди смъртта си на онова далечно бойно поле:

Когато нямаш други приятели, тя ще е до теб.

Гармът нанесе нов чудовищен удар по вратата и този път тя изхвръкна от пантите си. Звярът и мъжът, който го водеше, нахлуха в стаята.

Сега или никога!

Запратих копието по посока на стената.

Но този път то не се отдели от ръката ми!

Бях откъсната от пода и щом върхът му разпръсна каменните блокове, заедно прелетяхме през разкрилото се отверстие.

Озовахме се в друго помещение, разбихме нова стена и продължихме нататък. Навсякъде се случваха ужасяващи неща, а пред очите ми бързо се сменяха сцени на нечувано безумие и нечовешка жестокост.

Най-сетне полетът спря и аз усетих твърда земя под краката си.

Намирах се в наистина огромна зала. Учудих се как изобщо се е побрала дори в гигантски замък като този.

Таванът, губещ се във висините, бе направен от стъкло.

По стените висяха ярки знамена, всяко украсено със символа, който бях видяла по-рано — петолъчна звезда с чифт страховити очи в средата.

Върху издигнат подиум в дъното имаше грамаден трон, направен сякаш от масивно злато. Извитите облегалки за ръцете завършваха с изваяни глави на противни създания. От върха на високата облегалка ме гледаше все същата кошмарна звезда.

Вниманието ми бе привлечено от мъжа, седящ в трона.

Той бе облечен изцяло в червено, включително и качулката, покриваща главата му. Ръцете, подаващи се от широките ръкави, бяха неестествено издължени, с пръсти, извити като орлови нокти и черни като въглен.

Пред него, загърнат в пурпурната си мантия, стоеше Ендемен.

Моята поява трудно можеше да се нарече безшумна. Те се обърнаха едновременно и макар да не можеха да ме видят, лесно се досетиха къде съм по разрушената част от стената.

Ендемен посегна за пръчката си, но съществото на трона го изпревари и просто махна с ръка.

Усетих как въздухът около мен започва да се втвърдява.

Не можех да помръдна.

Бягай, прозвуча глас в главата ми. Бягай още сега или си загубена!

Насочих Мълнията нагоре и се изстрелях като куршум от морта нагоре, право към стъкления таван. Преминах го, посипвайки след себе си дъжд от разбито стъкло.

В следващия миг се озовах навън, под открито небе.

Бях свободна!

Но щом погледнах назад, разбрах, че горчиво греша.

SEPTENDECIM

Отново у дома

Преследвачите бяха по петите ми.

Не по-малко от половин дузина Маладони, предвождани от безпощадния Ендемен.

Заех хоризонтално положение и пожелах Дестин да лети по-бързо от когато и било досега.

Знаех, че не могат да ме видят, но се питах дали по друг начин не усещат присъствието ми.

Наклоних глава надолу и пикирах стръмно към земята. Те моментално сториха същото.

Как, по дяволите, го правеха?

Маладоните започнаха да мятат заклинания по мен и аз направих поредица резки маневри, за да не ме улучат.

Тъкмо избягнах първите, когато към мен полетя втори залп.

Не можех дълго да продължавам така. Рано или късно някоя от магиите им щеше да намери целта.

Добре, рекох си, и аз умея да играя тази игра.

Пръчката ми можеше да се превръща в копие и обратно. А защо да не бъде и двете едновременно?

Привързах към Мълнията една от нишките на невидимостта. Това щеше да я предпази от чужди погледи и след като напусне ръката ми.

После се обърнах по гръб, избегнах носещите се насреща ми заклинания и запратих с всички сили копието, заръчвайки му какво да прави.

Разстоянието между него и Маладоните бързо се скъсяваше, макар те да нямаха и понятие за опасността. Когато ги деляха вече само три метра, аз промърморих:

— Импакто.

От върха му изригна бяла светлина и се вряза в тях.

Четирима се запремятаха безпомощно и подир дълго падане удариха земята, вдигайки облачета прах.

Мълнията описа дъга и се върна в ръката ми.

Ендемен и двама от Маладоните по някакъв начин бяха успели да се спасят и продължаваха да ме преследват. Видях как Ендемен замахва с пръчка пред себе си и веднага се досетих, че прави магически щит, за да се предпази от нова подобна атака.

Обърнах се пак по корем и се понесох с цялата скорост, на която бях способна. Но те ме следваха безпогрешно и дори не изоставаха.

Но това бе невъзможно! Нали бях невидима?

И тогава се сетих. Пръчката!

Бръкнах в джоба си и извадих магическата пръчка, взета от червенобрадия в стаята с огледалата. Счупих я на две и я хвърлих към земята, докато аз самата се издигнах нагоре.

И действително Ендемен и подчинените му полетяха подир парчетата. Щом се приземиха, той ги взе и се озърна наоколо.

После вирна лице нагоре и нададе такъв писък, че кръвта ми се вледени. Дори писъкът на джабитите не бе вселявал по-голям ужас у мен. Цялата потреперих и с мъка се окопитих достатъчно, за да продължа полета си.

Щом преследвачите изчезнаха от очите ми, се потупах по десния крак и промълвих,„Пас-пусе“, мислейки си за едно-единствено място.

Миг по-късно стъпих върху твърда повърхност — толкова внезапно, че дори леко се олюлях.

Намирах се на прага на Емпирей.

Завъртях пръстена и махнах с пръчката. Вратата се отвори и аз бързо влязох през нея.

С ново махване я затворих и залостих.

И тогава нещо ме вдигна във въздуха. Както бях напрегната, малко остана да го сразя с магия, преди да осъзная, че е Делф.

— Вега Джейн! — изрева той в ухото ми. — Ти си добре!

— Да, Делф, бях добре, преди да ми спукаш тъпанчетата — смъмрих го, но в същото време се усмихнах и го прегърнах в отговор.

Около краката му подскачаше Хари Две и се заливаше от лай.

За капак, в преддверието се бе строил целият персонал, с Пилсбъри и госпожа Джоли начело. Освен няколкото лампиона и закачалки тук бяха още греблото, ръчната количка и две мраморни статуи — едната на мъж в ризница, а другата на мускулест жребец.

От стената две картини — изобразяващи съответно дама с царствен вид и крава, пасяща на зелена ливада — ни гледаха с интерес и шепнеха нещо помежду си.

Делф най-сетне ме постави на пода. Хари Две се отърка в коляното ми, а аз го почесах зад единственото ухо.

— Радваме се да ви видим, господарке Вега — поклони се Пилсбъри, поскърцвайки с бронята си. Разбрахме от господин Делф, че сте отишли в… и се уплашихме да не би…

Той се затрудни да довърши и аз го сторих вместо него.

— Аз също се радвам да съм тук, Пилсбъри. Здрава и читава. Впрочем къде е Петра? — попитах, понеже не я видях наоколо.

— В стаята си — отвърна припряно Делф, без да ме поглежда в очите. — Имам много неща да ти разправям.

— А аз пък изгарям от нетърпение да ги чуя — уверих го. — До най-малката подробност.

— Сигурна съм, че умирате от глад — намеси се госпожа Джоли, пристъпвайки напред. — Да приготвя ли нещо за хапване?

— Това би било чудесно, благодаря — отвърнах.

После отидох в стаята си, хвърлих мръсните дрехи, измих се и се преоблякох. Щом слязох долу, Делф вече ме чакаше в кухнята. Докато се хранехме, му разказах за нощните си похождения.

— Свършила си всичко това само за няколко часа? — изгледа ме недоверчиво той.

Кимнах утвърдително едва сега осъзнавайки колко много бях преживяла.

— А онзи на трона, който е призовал Ендемен… успя ли да го разгледаш добре?

— Нямах време за това. Но притежава огромна сила. Усетих как целият въздух около мен се втвърдява. Още малко, и щеше да ме пипне.

Делф потърка замислено брадичка.

— Би ли ми показала онази стъкленица с блестящия прах? — рече след малко.

Извадих я от джоба си и я сложих на масата пред него. Той я вдигна срещу светлината и я огледа внимателно.

— Слушай, Вега Джейн, струва ми се, че това вътре е тяхната същност.

Зяпнах го ужасена.

— На кого, на пленниците в огледалата?

— Да — остави той шишенцето с неприкрито отвращение. — Затова и онзи, който ги е измъчвал, е питал дали им харесва да бъдат обикновени. Явно така наричат хората, невладеещи магия.

— Колко мило от тяхна страна — усмихнах се накриво.

— Шегата настрана. Това са зли същества. Предпочитам да се разправям с цяла армия джабити, отколкото с тях.

— Но как според теб Маладоните разбират кой има магични способности?

— Нямам представа. Но на пристигащите на гарата в Честен само им показват разни картинки, размътват им мозъците и ги карат да приемат с радост своя жребий в живота. Докато на онези в замъка, за които разправяш, причиняват нещо много по-лошо! — Той се изправи и каза: — Ей сега се връщам.

След минута се появи отново, понесъл дебела книга под мишница.

— Виж какво намерих зад ламперията в библиотеката, докато те нямаше.

— Зад ламперията? — повдигнах вежди. — И как разбра къде точно да търсиш?

— Случайно. Ударих с лакът един панел и той изкънтя на кухо.

Сведох очи към книгата, поставена на масата пред мен. Върху корицата нямаше заглавие.

— Отвори на страница двайсет и четвърта — инструктира ме с леко злокобен тон той.

Отгърнах на указаното място и попаднах на глава, озаглавена „Инкада Масакаро“.

— Това е магия — поясни Делф. — Трудна за научаване и както личи, доста неприятна за обекта. С нейна помощ се отнемат магичните способности. Прави се чрез поредица от заклинания за изтезаване. Оставя жертвата напълно изпразнена отвътре.

Разгледах текста и илюстрациите, които бяха наистина отвратителни. Делф имаше право — те точно отговаряха на видяното от мен в замъка.

— Звучи ужасно, Делф. И какво се случва с хората след това?

— Тази част е не по-малко гнусна. Понеже в главите им не остава нищо, могат да ги напълнят с каквото си пожелаят. Да ги направят роби до смъртта им. Описано е по-нататък в главата.

Прочетох до края и прехапах устни.

— Делф, когато бях в Голям Честен, видях един човек да следва мъж и жена. Беше официално облечен, но явно единствената му роля бе да служи на господарите си. Те се държаха много зле с него, а той изобщо не се оплакваше. И очите му бяха забулени точно като на хората в огледалата.

— Това ще да е резултатът, когато отнемат пълна стъкленица от теб, Вега Джейн. От магьосник или магьосница се превръщаш в жалък роб.

Бях толкова разстроена, че едва можех да възприема идеята. Очите ми се наляха със сълзи при спомена за мъжа с цилиндъра, който бе спасил безценното шишенце на господарката си, а бе получил в отплата само викове и плесници. Същата съдба ли щеше да сполети и онези от замъка?

Онези, които ти изостави, Вега?

После се сетих за стъклениците в нишите. Всяка от тях съдържаше нечии отнети магични сили.

Затворих книгата и погледът ми бе привлечен от избледнелите букви върху гърба на корицата. Името на автора.

— Делф! — възкликнах, щом ги прочетох. — Виж кой я е написал. Колин Сонет! На какво искаш да се обзаложим, че ще се окаже някой прадядо на Петра?

За моя изненада, триумфалният ми изблик изобщо не го впечатли.

— Да, вече видях — поклати глава. — И какво? След като ние сме потомци на хората, чиито портрети висят по стените, защо и Петра да няма връзка с къщата?

Лицето ми се издължи.

— Защо да няма връзка? Делф, чуваш ли се? Та този Колин Сонет трябва да е бил Маладон!

— Не сме сигурни. А и не забравяй, че открих книгата в кабинета на Джаспър Джейн. И той ли е бил Маладон според теб?

— Разбира се, че не. Просто е трябвало да познава тъмните сили, към които е спадал и този приятел тук — почуках с пръст по гърба на книгата, — за да може по-добре да се сражава с тях.

— Вега Джейн… — започна уморено Делф.

— Чакай, има и още — прекъснах го аз. Как бях пропуснала да му разкажа за тайните занимания с черна магия на Петра!

За сетен път обаче, вместо да се втрещи, той остана напълно безразличен.

— Може пък и тя като Джаспър Джейн да е изучавала тези заклинания, за да може по-добре да се бие срещу Маладоните?

— Защо постоянно я защитаваш? — рекох подозрително.

— Защото отново и отново доказва, че е на наша страна.

Или може би защото ти се иска да се натискаш с нея, Даниъл Делфия? помислих си, вглеждайки се внимателно в чертите му. Не можех да оставя нещата така.

— Ами ако маладонското у нея все пак надделее? — попитах. — От четенето на книги по черна магия или от близостта на Ендемен и неговата пасмина?

— Не вярвам тя да е способна да навреди на когото и да било от нас, Вега Джейн.

— Да й беше видял щастливата физиономия, докато правеше онези заклинания — отвърнах остро. — Тя превърна един стол в цяло кълбо усойници и… си умираше от удоволствие.

— Мисълта за нея не ти дава мира, нали?

— Просто гледам да съм благоразумна. Ако се обърне срещу нас, трябва да сме подготвени.

— Е, тогава най-добре да решим въпроса още сега.

Той се изправи.

— Къде отиваш? — изгледах го изумено.

— Време е да поговорим с Петра.

— Не, Делф, полудя ли? Не бива да го правим.

— Аз вярвам в нея, а ти очевидно — не. Не изчистим ли нещата, вечно ще се озърташ през рамо, а каква полза от това?

— Но ако е наш враг, тя никога няма да си признае.

— Ще се погрижим да каже истината.

— И как?

— Просто остави на мен, Вега Джейн. Но Хари Две не бива да идва с нас.

— Защо?

— Ще видиш.

DUODEVIGINTI

Кръвна клетва

Почукахме на вратата на Петра и отначало отвътре не последва никакъв отговор. Тогава Делф издумка два-три пъти с юмрук по масивното дърво.

— Кой е?

Гласът на Петра звучеше напрегнато и неестествено.

— Аз и Вега Джейн — подвикна Делф. — Тя се върна и иска да ти разкаже какво е научила. За проклетите Маладони! Решихме, че ще ти бъде интересно, нали си падаш малко рода с тях.

Изгледах го сепнато. Само допреди минута я бе защитавал с нокти и зъби, а сега сякаш нарочно се опитваше да я подразни.

От стаята се дочуха колебливи стъпки. После бравата щракна и Петра се изправи пред нас.

Беше по нощница, макар навън отдавна да се бе развиделило. Под тънкия плат ясно се очертаваха дългите й, стройни крака. Косата й, влажна и разрошена, падаше върху раменете по начин, който, трябва да призная, бе твърде съблазнителен. Щом вдишах въздуха, ноздрите ми се изпълниха с аромат на рози и ванилия. Вероятно току-що бе взела вана.

В дясната си ръка държеше пръчката.

Бръкнах в джоба си и сграбчих моята. За всеки случай.

— Прибра се значи — каза тя, взирайки се някак обезпокоително в мен. — Доста време те нямаше.

— Чух, че изобщо не си излизала от стаята си — отвърнах. — Как върви упражняването на заклинания?

— За какво говориш? — рече предизвикателно тя.

Направих крачка към нея.

— За страниците, които си взела от кабинета на Джаспър. Били са от книга с черна магия, нали?

Тя неволно хвърли поглед към нощното шкафче край леглото си.

— Откъде знаеш… Да не сте ме шпионирали?

Делф мина покрай нея и влезе в стаята. Аз го последвах и затворих вратата.

— Вега Джейн е разузнала доста неща за нашите маладонски приятели — започна той, после се обърна към мен. — Искаш ли да й споделиш?

— Добре — кимнах неуверено. Още не разбирах какво е намислил.

Започнах с разказа и едва бях стигнала до влизането си в замъка, когато Делф с крясък грабна една бойна секира от стената и замахна срещу мен.

Бях толкова изненадана, че не сторих нищо, за да се защитя. Просто стоях и чаках ударът да се стовари, с единствената мисъл, че приятелят ми си е загубил ума.

— Ембатлементо — извика Петра.

Силата на заклинанието бе такава, че Делф отхвръкна три метра назад и се блъсна в стената, а оръжието издрънча глухо на пода.

— Какво правиш, по дяволите? — надвеси се Петра над него, почервеняла и с насочена в гърдите му пръчка.

— Чакай! — скочих и притичах да му помогна. — Делф, добре ли си?

Докато тя гледаше озадачено, той се отупа от прахта, окачи секирата обратно на стената и примигна на няколко пъти, безспорно заради звездите, които играеха пред очите му от удара.

— Е, май може да й се вярва, а? — попита, потривайки се по тила.

— Това… това ли беше великият ти план? — тропнах ядосано с крак. — Да се изложиш на смъртна опасност?!

— Какъв план? — поиска да знае Петра.

Обърнах се към нея и въздъхнах.

— Покажи й книгата, Делф.

Той я извади от джоба си и й я подаде. В първия момент тя я повъртя в ръце, без да знае какво да прави с нея. Но сетне видя името на автора и лицето и пребледня.

— Аз… не знам кой е това — изгледа ни подред.

— Сигурна съм, че не знаеш. Но вероятно е твой далечен прадядо.

— Значи затова се престори, че нападаш Вега? — попита тя Делф. — За да видиш как ще реагирам?

— Ами да — призна той. — И май свърши работа.

Тя замахна толкова бързо, че едва забелязах движението й. Миг по-късно Делф отново прелетя през стаята и се приземи на кълбо на пода.

Извадих своята пръчка, готова да я парирам, но тя вече бе отпуснала безпомощно ръце, а устните й потреперваха.

— Значи все още не ми вярвате — промълви. — След всичко, което преживяхме заедно. Какво трябва да направя, за да спечеля доверието ви? Кажете ми, какво?

Моят мозък, напълно объркан до този момент, взе да се прояснява.

— Преди всичко да спреш да практикуваш черна магия зад затворени врати и без наше знание. И да не си толкова чувствителна за всяка дреболия! — добавих, надигайки остро глас.

Помогнах на клетия Делф да стане. Изглеждаше толкова зле, че извадих Целебния камък и го прекарах над него, мислейки за хубави неща. Той веднага живна, а синините по лицето му изчезнаха.

— Спретнахте ми номер — нареждаше Петра с наскърбено изражение. — Спретнахте ми проклет номер. А аз си мислех, че ви е грижа за мен. Че сме приятели. Никога няма да ви го простя. Никога.

Тя надали бе чула и дума от казаното от мен.

— А ти нямаше ли да сториш същото на наше място? — попита я Делф без следа от съчувствие.

Петра отвори уста, но се спря. Колебанието й бе достатъчно красноречив отговор.

— Виж… — докоснах я по рамото, но тя се отдръпна.

— Не. Не искам да чувам нищо. Не и сега.

— Ние искаме да ти вярваме. Но Маладоните са толкова коварни.

— И понеже в жилите ми тече тяхната кръв, аз също трябва да съм коварна, така ли?

— Видях на какво са способни — отвърнах тихо. — Видях какво причиняват на хората. Те ги превръщат… в празни черупки. Вземат магичната им сила и я събират в стъкленици. А сетне ги поробват.

Очаквах Петра да се тросне отново, но вместо това челюстта й увисна и тя се вторачи невярващо в мен.

— Наистина ли?

Извадих шишенцето с искрящ прах.

— Ето какво им отнемат. Магията, душата, всичко ценно. Онова, което остава — додадох горчиво, — е покорен роб със забулени очи.

При вида на стъкленицата очите на Петра се наляха с нови сълзи.

Делф посочи към книгата.

— Магията, която го причинява, е ето там. Написана от твоя прадядо.

— Но аз не съм проклетият си прадядо, нали? — извика с фалцет тя.

Канех се да отвърна подобаващо, но Делф ме изпревари:

— Има нещо, което можем да направим, за да решим въпроса веднъж завинаги.

И двете го изгледахме очаквателно.

— Какво? — попитах аз.

Той взе книгата и я разгърна на друга страница.

— Клетва на Забвението? — прочетох на глас.

Делф кимна.

— В общи линии, състои се в това, че всяка от вас дава кръв на другата.

— Да си разменяме кръв? — ахна Петра. — Ти наред ли си?

Без да й обръща внимание, той продължи:

— Кълнете се във вярност една на друга, докосвате върховете на пръчките и в същото време малко количество кръв магически се разменя помежду ви.

— А ако нарушим клетвата? — попитах.

— Тогава отивате в Забвението. А съдейки по картинките, то не е място, където човек би искал да попадне.

Петра и аз се спогледахме.

— Честно да си кажа… не знам — промълвих.

— Нито пък аз — смръщи вежди тя.

— В такъв случай имаме проблем — рече Делф с необичайно мрачно лице. — Защото, Вега Джейн, вече ми омръзна да слушам твоите съмнения в лоялността на Петра.

Трепнах така, сякаш ми бяха зашлевили плесница.

В същото време видях как по лицето на съперницата ми пропълзява тържествуваща усмивка. Тя обаче не трая дълго.

— Колкото до теб, Петра, омръзна ми постоянно да се жалваш, че си онеправдана. Не си единствената, на която й идва нанагорно.

И двете млъкнахме, а в тишината думите му добиваха все повече тежест.

— Там навън има цял един свят, с който трябва да се борим — продължи разпалено той, — и той съдържа достатъчно зло, та да трябва да се дебнем и помежду си. Ето защо искам това да приключи. Още сега!

И ни изгледа свирепо.

— Е, какво решавате?

— Ами… май ще трябва да опитаме — обърнах се аз към Петра.

Тя дълго се колеба — твърде дълго според мен, но накрая кимна:

— Щом казвате.

Делф ни показа заклинанията, които трябваше да изречем, а също диаграмата, илюстрираща движенията с пръчките. Не биваше да доближаваме върховете им от самото начало. Трябваше първо да положим клетвата, сетне да ги докоснем, а чак накрая да кажем заклинанието, което щеше да размени част от кръвта ни.

По някакъв начин.

Положихме клетвата и после внимателно протегнахме пръчките си. Мисля, че и двете се бояхме да не настъпи експлозия, която да ни убие, или нещо подобно.

Експлозия нямаше, но се случи друго.

Пръчките изведнъж се привлякоха и залепнаха една за друга като запоени. Движението им бе толкова рязко, че и двете изпищяхме от изненада.

— А сега заклинанието — подкани ни Делф.

Прочетохме думите от книгата, като ги произнасяхме едновременно, а гласовете ни звучаха удивително еднакво. Щом и последната дума се отрони от устните ни, изпъшкахме от внезапна болка.

На челата ни се бяха отворили резки, направени като с нож. Пред ужасените ми очи от раната на челото на Петра бликна кръв, подскочи от кожата й към нейната пръчка, после върху моята, а оттам — право към собствената ми рана. При допира й усетих хладна тръпка, заменена почти веднага от успокояващ прилив на топлина. Абсолютно същото се случваше и с Петра.

Секунда по-късно раните се затвориха и заздравяха без следа, а пръчките ни се разделиха.

Инстинктивно отскочихме назад, запъхтени като след битка или бягане на дълго разстояние.

Известно време се гледахме, без да намираме думи да изразим чувствата си.

Делф го стори вместо нас.

— Е — рече, като застана помежду ни. — Вече сте свързани от кръвната клетва, така че край на всяка вражда помежду ви. Докато сте живи.

Бавно вдигнах пръчката си и я огледах. Върху нея се бе появила вдлъбнатинка, която липсваше преди. Алена на цвят. Очевидно не всичката кръв от Петра бе влязла в моето тяло. Една част бе останала вградена в дървото.

Същото явно се бе случило и с нейната пръчката, в която тя внимателно се взираше. Накрая я прибра в джоба си и каза:

— Да, намерих книгата със заклинания и ми стана любопитно. Знаех, че представляват черна магия, но въпреки това исках да ги изпробвам. Просто ми се стори добра идея да разбера как се сражава другата страна.

— Прадядо ми Джаспър Джейн е разсъждавал по същия начин, така че вероятно си права — отвърнах. — Съжалявам, че се усъмних в теб.

— Но това не беше единствената причина — призна Петра, изчервявайки се. — В заклинанията имаше нещо, което просто… ми пасна. Те сякаш ме убеждаваха да ги направя. — Тя си пое дълбоко дъх и продължи с леко дрезгав глас: — Така че се радвам, задето положихме клетвата, Вега. Не бих искала никога да сторя нещо, с което да те нараня. Нито да помагам на изверги, затварящи душите на хората в стъкленици.

— Знам — казах, обезоръжена от искреността в думите й.

Миг по-късно усетих ръката на Делф върху рамото си. С другата ръка той притегли Петра и тримата останахме дълго прегърнати така.

Когато се разделихме, върху лицата и на трима ни грееха усмивки.

— Благодаря, Делф — казах аз.

— Да, благодаря — повтори като ехо Петра. — Идеята ти беше чудесна. И съжалявам, ако съм те наранила.

— Глупости, нищо ми няма.

— Чакай малко — обадих се аз. — Защо не искаше Хари Две да дойде с нас?

— Ти да не си се побъркала? Нали когато те „нападнах“, щеше да ме разкъса на парчета.

— Да, вярно — засмях се.

— Значи сега всичко е наред помежду ни? — попита Делф.

И двете кимнахме.

— Тогава е време да решим накъде поемаме оттук нататък.

Потреперих при думите му. Защото знаех добре накъде води пътят ни.

Право към черното сърце на Маладоните.

Откъдето можеше и да не се завърнем.

UNDEVIGINTI

Гара Бимбълтън

По-късно същата вечер госпожа Джоли отново сготви чудесно угощение, което ни сервира в библиотеката.

Между хапките месо, сирена и зеленчуци Делф продължаваше увлечено да изброява предстоящите ни задачи.

И тогава ми хрумна нещо, от което стомахът ми се сви.

— Чакайте… — казах — аз всъщност не знам как да се върна в замъка. По пътя натам следвах Ендемен, но не обръщах внимание на маршрута. А после изобщо не ми беше до това, защото трябваше да бягам. Отвлякох им вниманието със счупената пръчка на онзи инквизитор и после направих заклинанието Пас-пусе, за да се прибера тук.

— Не можеш ли да го използваш и в обратна посока? — предложи Петра.

— Съмнявам се. Когато го изрекох сред стените на замъка, то не подейства. А дори и да работеше, не бих рискувала просто да се появя на място, пълно с гармове, джабити и Маладони!

— Не се тревожи, Вега Джейн — успокои ме Делф. — И без това не смятам, че още сме готови да ходим в замъка.

— А какво да правим тогава? — сопнах се аз.

— Първо трябва да се върнем към началото — отвърна той с влудяващо спокоен тон.

— Началото? Тоест към Мочурището?!

— Не, не. Имам предвид да отидем в Честен.

Това вече ми дойде в повече.

— Че какво има в Честен?

— Хората от влака.

— Но нали вече ги видяхме. Знаем, че Маладоните им промиват мозъците и така нататък.

— А онези с магически способности отвеждат в замъка, за да им откраднат душите и да ги превърнат в роби за големците в Голям Честен — додаде Петра.

— Всичко това е вярно — съгласи се Делф. — Но не знаем откъде идват хората, пристигащи с влака в Честен.

— И какво ще ни помогне, ако разберем? — попитах аз.

— Мислех си, че открием ли първоизточника, ще имаме шанс да помогнем на всички.

Неволно се изчервих от срам. Винаги Делф бе онзи, който излизаше с благородните планове, докато аз, макар и практична, не виждах по-далеч от носа си.

Тръгнахме на следващата вечер. Не знаех къде точно отиваме, нито колко дълго ще отнеме пътят, но предпочитах да пристигнем по тъмно.

Пилсбъри и госпожа Джоли дойдоха да ни изпратят.

Щом прекрачихме прага, Пилсбъри затвори плътно вратата зад нас.

— Готови ли сте? — попитах.

Делф и Петра кимнаха, а Хари Две, който висеше в своята сбруя на гърдите ми, ме близна по ръката.

Изрекох "Ласадо“ и обгърнах всички ни с магическата нишка. После завъртях дядовия си пръстен, за да ни направя невидими.

— Заклинанието Пас-пусе ли ще използваш? — попита Делф.

Поклатих глава.

— Досега винаги съм го правила само върху себе си, а и Астрея не е споменавала да е предназначено за повече от един човек. Боя се нещо да не се обърка.

Подскочих и се понесох нагоре, с Делф от едната си страна, а Петра — от другата, подобно на чифт криле.

Всички се озъртахме на четири, в случай че Ендемен и хората му дебнеха наоколо.

Насочих се над гората, следвайки пътя, по който бяхме дошли.

— Ето там — възкликна Петра, забелязала първа железопътната линия.

Свърнах нататък, търсейки някакъв познат ориентир. Скоро го видях под формата на синкаво възвишение. Помнех, че го бяхме подминали преди нападението над влака. Това означаваше, че Честен се намира вляво от нас, а Голям Честен — в обратна посока.

Полетях наляво, следвайки релсите под себе си.

Влакове нямаше и на моменти ми бе трудно да ги виждам, особено когато минаваха сред дървета или през тунели, прокопани в хълмовете.

Накрая, след като на два пъти едва не се изгубих, извадих магическата пръчка. Тъкмо се канех да направя заклинание, когато ми дойде друга идея.

— Петра — казах, — използвай Кристиладо магнифика, ако обичаш.

Тя ме погледна странно, но сетне посегна към своята пръчка, насочи я надолу и изрече думите.

Релсите моментално се появиха ясно и отчетливо, сякаш бяха на педя пред нас.

Всъщност идеята ми бе да проверя дали хората на Ендемен няма да успеят да проследят и нейната пръчка подобно на онази, която бях взела от замъка. Нямаше как да знам дали в нея няма вградени някакви особени, маладонски елементи.

След като покрай нас не се появиха костюмирани господа с бомбета, въздъхнах с облекчение.

Пътят бе дълъг, но релсите ни водеха и без особени проблеми се озовахме в Честен далеч преди разсъмване. С помощта на приближаващата магия видях само редки минувачи и един автомобил по инак пустеещите улици.

После оставихме града зад себе си и продължихме по линията. Подминахме няколко малки селища, преди Делф да извика:

— Вижте!

Под нас имаше постройка, където железницата свършваше.

Спуснах се бавно, оглеждайки внимателно околността, но мястото сякаш бе напълно пусто.

Кацнах на стотина метра от постройката, която бе доста паянтова — дървена, с тенекиен покрив, отворена за стихиите и от четирите страни.

— Това е просто някакъв заслон — рече Делф. — За да се крият хората от дъжда, докато чакат влака.

Все още невидими, пристъпихме по-близо. На един от ъглите висеше табела с надпис.

— Гара Бимбълтън — прочетох. — Какво ли значи това?

— Сигурно името на града — предположи Делф.

— Но тук няма град — възразих. — Само ей тази съборетина, захвърлена в средата на нищото.

— А и не помня да съм виждала такова име на таблото на гарата в Честен — допълни Петра.

Никой от нас не помнеше.

Минута по-късно от близката гора излезе невръстно момче. Беше облечено в дрипи, босо и с петна от мръсотия по лицето. То късаше къпини от храстите и ги събираше в плетена кошница. Щом кошницата се понапълни, доближи заслона, вирна глава към табелата и засрича надписа.

Ние го наблюдавахме, затаили дъх. Накрая то свърна отново към гората и се изгуби от погледите ни.

— Да вървим — казах.

— Къде? — попита Делф.

— Накъдето отива момчето.

Скоро настигнахме малчугана и тръгнахме по пътеката след него. Той вървя през гората близо половин час и аз се учудих как родителите му са го пуснали сам по това време. Наистина ли беше безопасно?

— Каква е тази светлина? — прошепна изведнъж Делф.

Вгледах се през короните на дърветата и действително, те бяха озарени от странно сияние, чийто източник не се забелязваше.

Машинално бръкнах в джоба си и стиснах пръчката. С крайчеца на окото си видях, че Петра прави същото.

Продължихме по дирите на момчето, а аз усещах как сърцето бие все по-бързо в гърдите ми.

След поредния завой на пътеката спрях толкова внезапно, че Делф се блъсна в мен.

Оказа се, че светлината в гората идва от няколко дървени къщи, скупчени край зелена поляна. Над комините им се виеше дим, а стотина или повече души седяха по верандите или се разхождаха по моравата, озарена смътно от прозорците.

Бяха на различна възраст, повечето облечени също така бедно като момчето, което вече се бе скрило в една от къщите, заедно със своята кошница с къпини.

— Какво ще правим сега? — попита Делф, докато предпазливо се промъквахме напред.

— Нека просто погледаме и послушаме — предложих.

Понеже нямаше по-добри идеи, присламчихме се към една от групите, събрана върху разнебитена веранда.

— Но кога ще дойде пак? — попита момиче, година или две по-голямо от мен. Носеше дочен панталон, скъсано палто и пробити обувки на краката. През рамото й бе преметната смачкана чанта. Лицето й бе мръсно и преждевременно набръчкано.

— Кое, влакът ли? — измърмори мъж с широкопола шапка и провиснали мустаци, който дялкаше къс дърво с джобното си ножче.

Тя и останалите закимаха.

— Трудно е да се каже. — Мъжът се почеса по главата с костелив показалец, при което шапката му се отмести назад, разкривайки сплъстена, бяла коса. — Чувам, че влакове се появявали и по други места. Не че съм бил там, но така разправят бродягите, дето минават по пътя от време на време.

— Значи има много влакове, а не само един? — обади се друг от присъстващите.

— Така ще да е — рече белокосият. — Много хора — много влакове.

— И в една и съща посока ли отиват?

— Не знам. Това, което мога да ви кажа, е, че нашият идва когато си ще. Няма разписание, няма нищо. Но се чува свирката му. Винаги свири, щом ще пристига. А после, додето се обърнеш, се появява.

— Всички хора ли качва? — попита момичето. — Разправят, че имало достатъчно място.

Възрастният поклати глава. Същото сториха и още неколцина от насядалите наоколо.

— Не. Ето, вижте мен например. Тук съм от години и сигурно пак ще си остана тук, щом влакът дойде отново. Просто така стоят нещата.

— А как избират кого да вземат? — рече младеж, стоящ до момичето. В краката му се въргаляше избеляла брезентова торба и двамата изглеждаха така, сякаш пътуват заедно. — Ние току-що пристигаме и още не сме наясно с реда.

— Няма никакъв ред — отвърна старият, продължавайки да дялка. — Просто избират.

— По колко души?

— Различно е. Някой път много, друг път — малко.

— А там хубаво ли е? — попита момичето. — Имам предвид мястото, където отиват.

— Никой още не се е върнал, за да се оплаче — усмихна се горчиво друг. — Само такива като мен и него — той махна към белокосия — си остават тук.

— Разбира се, че е хубаво — извика гърлено възрастният. — Кое може да е по-зле от тукашното тегло? И кой ще напусне селото си, ако има достатъчно храна на масата и приличен покрив над главата? Лекарства, щом се разболее, и образование за децата? Ето, аз цял живот превивам гръб от работа и какво? Сиромах бях и сиромах си останах. — Той посочи останалите с ножчето си. — Някой от вас да може да се похвали с друго?

Те заклатиха отрицателно глави, забили поглед в нозете си. Явно и тяхното съществуване не бе по-леко от моето в Горчилище. На фона на охолството в Голям Честен сякаш виждах два различни свята.

— Така си и мислех — изсумтя белокосият. — Затова ще остана тук, докато проклетият влак най-сетне не ме качи.

— Той защо изобщо спира тук? — обади се една жена.

— Защото тук му е гарата, ето защо.

— А как изглежда влакът? — попита младежът с торбата.

— Голяма хала е — увери го старецът. — Дълъг, направен от метал и се движи по онези релси, дето може да ги видите на гарата. Пътниците се качват вътре, а той вдига кълба от дим и изчезва.

Мнозина се спогледаха, сякаш им бе трудно да повярват на чутото. Но от друга страна, аз също не бях подозирала за съществуването на влака, преди да пристигна в Честен.

Зачудих се защо те просто не се махнат оттук пеша? Защо им бе да чакат влак? Вярно, за Голям Честен трябваше да си оправомощен, но за Честен, доколкото знаех, не беше така.

Младежът бавно кимна, а после, придружен от момичето, се отдели от групата и тръгна встрани.

— Искам да поговоря с тях — казах на спътниците си. — Ще стана видима и ще ги последвам.

— Разумно ли е да издаваме присъствието си така? — възрази Делф.

— Ще издам само своето присъствие. Ако възникне проблем, можем бързо да се оттеглим. Но по техните думи те току-що са пристигнали и не знаят нищо.

— Щом не знаят нищо, какво очакваш да научиш от тях? — попита Петра.

— Откъде са дошли, ако не друго.

— Но, Вега Джейн — понечи да протестира Делф.

— Вижте, така или иначе ще го направя, ясно?

Той прехапа устни, а Петра ме изгледа накриво, но сега не ми беше до техните фасони. Бях твърде съсредоточена върху предстоящата задача.

Отидохме до едно закътано място, където аз предадох пръстена на Петра. После се упътих подир двойката, докато другарите ми, все още невидими, ме следваха по петите.

— Здравейте — подвикнах, щом доближих.

Младежът и момичето се извърнаха изненадано.

— Извинете — добавих с усмивка. — Не исках да ви стресна.

— Ти пък откъде се появи? — попита той.

— Отдалеч. Току-що пристигнах.

— За влака ли? — намеси се момичето.

— Да. Казвам се Вега.

— Аз съм Ръсел — представи се младежът. — А това е Дафне.

— Отдавна ли сте тук?

— Не, и ние тъкмо пристигаме, също като теб.

— А откъде пътувате? — попитах уж небрежно.

Той вече се канеше да отговори, когато спътничката му го пресече:

— А защо ти е да знаеш?

По подозрението в погледа й разбрах, че съм прекалила и побързах да сменя тактиката.

— Без причина — махнах с ръка. — За да разбера дали сме от едни и същи места.

Тя скръсти ръце на гърдите си и се намръщи.

— Стига, Даф — сръчка я Ръсел. — Тя просто е любопитна.

— Е, аз също — рече Дафне. — Защо първо ти не ни кажеш къде е селото ти?

Без да се замислям, посочих наляво.

— Ей там, на пет дни път.

— А името му? — настоя тя.

— Горчилище — отвърнах малко троснато, поставяйки длани върху хълбоците си. — А на вашето?

— Няма да ти кажем — вирна нос момичето.

— Даф! — изгледа я Ръсел.

— Млъкни, Ръс. Не я ли виждаш, че иска да се качи на проклетия влак и не подбира средства. Само търси начин да ни вземе местата.

— Това пък откъде ти дойде наум? — зяпнах.

— Знам ли. Може да не качват хора оттам, откъдето ние идваме. Най-добре да си държим устите затворени.

— А не смяташ ли, че служителите на влака сами могат да те попитат?

— О, не бери грижа за това. Ще намеря начин да ги убедя.

— Е, успех тогава — врътнах се раздразнено и си тръгнах.

— Ей, почакай — викна след мен Ръсел.

— О, пускай я да върви — скастри го Дафне. — Никаква полза няма да имаме от нея. И да знаеш, че няма да се върна повече в селото, Ръс. Кракът ми няма да стъпи там!

Тази девойка явно си я биваше.

Върнах се при групата, събрана на верандата, знаейки, че Делф, Петра и Хари Две са наблизо, под закрилата на невидимостта.

Хората все така седяха или се подпираха с ръце в джобовете и бъбреха помежду си. Белокосият с шапката бе спрял да дялка и пиеше нещо от очукана манерка.

Щом се появих, главите се обърнаха към мен, но за кратко. Явно новите лица не бяха рядкост тук.

Седнах до стареца, от чиито устни се носеше дъх на вкиснато вино.

— Как ти викат? — попита той.

— Вега. А на теб?

— Джеф. Сега ли пристигаш?

Кимнах.

— А ти?

Той запуши манерката и се изкиска.

— О, аз съм отдавна тук. И май ще постоя още доста.

— Знаеш ли закъде отива влакът?

— Не. Никой не знае, освен пътниците в него. Но те никога не се връщат, за да разкажат. Явно там намират нещо по-добро.

Да, заменят свободата си с робство.

Старецът носеше отрязани вълнени ръкавици, от които стърчаха дебелите му, захабени пръсти. Той подуха върху тях, за да ги сгрее, и ги пъхна в джобовете си.

— Но, Джеф, защо си толкова сигурен, че мястото, на което отиват, е по-добро?

— Как така?

— Ами щом никой не се връща, причината може да е, че им се случва и нещо лошо.

Белокосият се изсмя, взе ножчето и се зае отново да дялка.

— Ама че глупости бръщолевиш.

Явно толкова му се щеше да вярва, че само едно пътуване с железницата го дели от по-добрия живот, че никаква логика не можеше да го убеди в обратното.

— От колко време си тук? — смених темата.

— От две години.

— И защо дойде?

Той сви рамене.

— Нямаше какво да ме задържи повече по нашия край. Откак се помня, все тегло.

— Каква е причината според теб?

Ново свиване на рамене.

— Трудно е да се каже. Чувал съм, че навремето имало война. Не я помня, нито съм се сражавал в нея, не ме гледай, че съм стар. Била е много преди да се родя, но последиците от нея още остават. Хората така и не са си стъпили на краката. Ето, в наше село всички са сиромаси. Няма работа, всеки свързва двата края както намери. Няма… надежда. Ако искаш да отидеш някъде, вървиш пеша, така че никой не стига далеч. Окаяна работа.

— А защо ти е да чакаш влака?

— Тоест?

— Нали си дошъл пеш дотук. Можеш просто да следваш релсите до… там, където отива. — Малко остана да кажа „до Честен“, но се въздържах.

— А, това ли… Е, аз не съм глупав, мина ми през ума още първия път, щом не ме качиха.

— И какво стана?

— Следвах релсите, точно както ти каза, и… — Той спря и лицето му доби объркано изражение.

— И какво? — подканих го.

— Ами изгубих се. Не можех да намеря проклетата линия. Най-сетне попаднах на нея и тя ме доведе обратно тук. Пробвах втори път и пак стана същото.

Видях, че неколцина от слушателите закимаха.

— Да, и при мен се получи така — рече един.

Лесно можех да се досетя за обяснението. Маладоните бяха използвали заклинание от рода на Трансдеса хипнотика. И ние се бяхме сблъскали с нещо подобно в Третия кръг на Мочурището. Тези хора никога нямаше да открият сами пътя до Честен. Влакът бе единствената им възможност.

Населените места, изписани върху таблото на гарата в Честен, явно бяха онези, до които Маладоните допускаха гражданите да пътуват свободно. Но тези граждани вече бяха с промити мозъци и не представляваха заплаха. Значи Честен служеше като разпределителен пункт за цялата тази операция.

— Добре, но как реши да дойдеш именно тук? — попитах стареца.

— О, мълвата се разпространява бързо. Искаш ли по-добър живот, завлечи си дрипите на гара Бимбълтън. Поне така се чува в наше село.

Кимнах, но не казах нищо.

След като тишината се проточи, той ме изгледа изпитателно.

— А ти какво търсиш тук?

— По нашия край плъзна същият слух.

Чертите му омекнаха и той се подсмихна.

— Ще плъзне ами. Знаех си аз.

Посочих дървените съборетини наоколо.

— Кой е построил тези къщи? А също и гарата?

— Един господ знае. Винаги са си били тук, мен ако питаш. Инак мястото си го бива. В гората дърва за горене — колкото щеш, прясна вода от реката…

— А защо според теб не са те качили на влака досега?

— Да ти призная, госпожичке, не знам. Просто ме връщат и толкова.

— Кой те връща? — улових се за думите му.

— Онези от влака.

— Как изглеждат?

— Едни такива, издокарани.

С костюми и кафяви бомбета, си помислих, настръхвайки.

— Странно се държат, но ако се съди по облеклото им, са доста богати — продължи той. — И учтиви. Ех, не бих имал нищо против и аз да съм богат.

Учтиви, няма що. Като за душевадци.

Той въздъхна и започна наново да дялка, разсъждавайки:

— Ще ми се да знам как избират кой да замине и кой да остане. Не знам още колко ми остава на този свят. Току-виж съм се гътнал, преди да ми дойде редът за проклетия влак.

— А какво се случва, когато той пристигне?

— Ами щом му чуем свирката, всички се втурваме вкупом към гарата. После онези със странните шапки слизат, оглеждат ни, приказват с нас. Накрая строяват онези, които ще пътуват, натоварват ги на вагоните и толкоз.

— Другите пак тук ли се връщат?

— Някои се връщат, други не. Омръзва им и се прибират там, откъдето са дошли. Но не и аз. Ще стоя тук, докато пукна или не ме качат.

— Спомена, че говорели с хората. Имаш ли представа за какво?

Старецът поклати глава.

— Питал съм, но никой не казва. Забранено е.

— Забранено? — възкликнах. — Как може да е забранено да отговориш на обикновен въпрос?

— Ето я онази, любопитната — чу се глас зад мен.

Обърнах се и видях непознат мъж да ме гледа втренчено.

До него стоеше… Дафне. Простенах вътрешно.

— По-рано задаваше въпроси на нас — рече угоднически тя, — а сега е дошла да разпитва тук.

Не казах нищо. Цялото ми внимание бе съсредоточено върху новодошлия.

Той носеше дълго палто, но изпод него се подаваше реверът на елегантен костюм. Зачудих се къде ли му е бомбето. Навярно смалено с магия и скрито някъде.

— Защо не дойдеш с мен, миличка? — предложи с кадифен тембър той.

— Не, благодаря. — Незабелязано пъхнах ръка в джоба си и улових пръчката.

— Ей тук, съвсем наблизо — посочи той. — Мога да отговоря на всичките ти въпроси.

— Е, щом е така, да вървим.

Изправих се и го оставих да ме поведе по една пътека между дърветата. Щом се отдалечихме достатъчно, за да не ни виждат от къщите, той се извърна рязко, с извадена пръчка.

Но аз бях подготвена. Ако Мочурището ме бе научило на нещо, то бе винаги да имам план за действие.

Преди да успее да хвърли заклинание, прелетях над него и му нанесох такъв ритник в главата с тежкия си ботуш, че черепът му изкънтя. Той се просна по очи, а пръчката му отхвръкна встрани.

— Вега, имаш ли нужда от помощ? — дочу се някъде отстрани гласът на Петра.

— Не, дай ми само секунда.

Докато мъжът с пъшкане се мъчеше да се изправи, аз произнесох:

— Субсервио.

Стрелна се бяла мълния и той стана покорен като кукла на конци. Облегнах го на едно дърво и тихо му зашепнах. Целта ми бе да изтрия от паметта му всеки спомен, свързан с мен.

Накрая пъхнах пръчката обратно в ръката му, но преди да си тръгна, ми хрумна да претърся джобовете му.

И оттам излезе един предмет, при вида на който целият ми свят сякаш се обърна с главата надолу.

Това бе портрет.

На моите родители.

VIGINTI

Напред

Не можех да откъсна очи от изображенията на майка си и баща си върху малкото късче картон.

— Вега Джейн? — прошепна Делф.

— Остави ме — махнах с ръка.

Съзнанието ми отчаяно търсеше отговор на загадката пред мен. Това не бе рисунка — образите изглеждаха твърде реални, като жигосани върху хартията. За един ужасяващ миг допуснах, че и родителите ми, подобно на онези клетници в огледалата, са пленени вътре.

Сетне обърнах портрета и зърнах там надпис:

Внимание, опасни Кампиони.

Спомените ме върнаха към онази кошмарна нощ в Приюта в Горчилище, когато те бяха изчезнали, погълнати от пламъци. Очите ми се замъглиха и аз прокарах треперещи пръсти по скъпите лица.

Мамо? Татко? Къде сте? Как мога да ви открия?

Нещо ме докосна по лакътя.

— Вега Джейн? — просъска настоятелно Делф. — Добре ли си?

Бавно прибрах снимката в джоба си.

— Да, нищо ми няма.

— Какво държеше допреди малко? Не успяхме да го видим.

— Портрет на родителите ми — промълвих бавно.

— Не думай! — ахна Петра.

— Родителите ти? — повтори невярващо Делф. — Но как е възможно? Те бяха в Горчилище, а ние сме тук. Дали Маладоните…?

— Не знам. Ето, увери се сам.

Извадих снимката и им я подадох.

— Приличаш на майка си — рече Петра. — Била е много красива.

— Да, беше красива — изгледах я изненадано. Това бе последното, което очаквах да чуя от нея. — Искам да кажа, все още е.

— И какво ще правим сега, Вега Джейн? — попита Делф.

— Ще се върнем при къщите.

— Защо?

— Искам да разпитам още малко стареца. Той е тук отдавна, може да ги е виждал наоколо.

— А ако се появят още костюмирани? — обади се тревожно Петра.

— Няма да отнеме дълго.

Тъкмо тогава откъм гарата се разнесе остър, протяжен звук.

— Това е свирката на влака! — извиках. — Бързо, да вървим!

Присъединих се към щита на невидимостта и всички затичахме колкото ни държат краката към осветената поляна.

Но Джеф го нямаше на верандата.

Всъщност наоколо нямаше жива душа.

— Всички са отишли на проклетата гара! — възкликна Петра. — Да опитат да се качат на влака.

Това означаваше, че костюмираните също ще са там. Може би дори самият Ендемен.

Но ако искахме да узнаем нещо, нямахме друг избор.

Продължихме по пътеката и скоро се озовахме на гара Бимбълтън.

Тя обаче изглеждаше напълно различно отпреди.

Първо, пред скромната постройка бе спрял лъскав, черен влак.

Второ, там, където преди се шляеше само едно дрипаво хлапе, сега имаше стотици хора, мъчещи се с лакти и колене да си проправят път по-близо до композицията.

После вратата на най-предния вагон се отвори и от нея се появи мъж. При вида му и четиримата отстъпихме крачка назад.

Това беше Ендемен.

Той се усмихна, свали бомбето от главата си и тълпата наоколо моментално утихна.

— Здравейте и добре дошли на гара Бимбълтън — каза. — След минутка моите колеги ще слязат при вас за кратки беседи и някои въпроси. После ще си заминем. Съгласни ли сте?

Обръщението бе изключително учтиво, но при вида на грубоватите и изгладнели хора, много от които нееднократно връщани, се съмнявах, че ще се приеме добре.

За моя изненада, множеството веднага освободи място около перона и всеки се дръпна на разстояние от съседа си, позволявайки необезпокоявано провеждане на „беседите“.

Щом се вгледах по-внимателно обаче, видях един от костюмираните скритом да прибира пръчката си. Явно това масово подчинение също бе плод на магия.

Ендемен, все така усмихнат, слезе от влака. Следваха го над дузина негови подчинени. Те се пръснаха сред тълпата и взеха да разговарят с хората, докато Ендемен ги наблюдаваше с нескрит интерес.

— Хайде — прошепнах на спътниците си.

Приближихме, доколкото ни позволяваше куражът, и по иронично стечение на обстоятелствата се озовахме на няколко крачки от Ръсел и Дафне — двойката от гората. Аз все още й бях бясна, задето ме бе издала, но ядът ми бе донякъде потушен от тревожното изражение върху лицето й.

Наложи се доста да почакаме, докато един от костюмираните най-сетне се упъти към тях.

Беше колкото мен на ръст, слаб, с остри скули и зализани черни мустачки.

Усмивката му приличаше по-скоро на озъбена гримаса. Ръсел трепна при вида му, но Дафне запази самообладание.

— Значи вие сте от онези, които решават кой да се качи на влака и кой — не? — попита дръзко.

Той не отвърна веднага и огледа преценяващо първо нея, а сетне и младежа.

— Откъде сте? — попита ги гърлено.

— От Кларъндън на Хилшър — отвърна Дафне. — Току-що пристигаме. Доста път трябваше да бием.

— Не се и съмнявам. Но сега сте в добри ръце. Как се казвате?

— Неговата фамилия е Евърет, а моята — Лойд. Но скоро ще се женим. Иначе аз се казвам Дафне, а той — Ръсел.

— Хубаво, много хубаво.

Мъжът извади някаква книжка от джоба си и взе да я прелиства.

— Лойд, казвате?

— Да, Дафне Лойд.

— Друг от вашето семейство качвал ли се е някога на влака?

— Не. Поне доколкото ми е известно.

Мъжът извъртя очи към Ръсел.

— А от вашето, господин Евърет?

Младежът кимна.

— Да, дядо ми Джордж. Но това е било много отдавна, още преди аз да се родя. Повече не сме получили вест от него.

— Защото е заживял по-добър живот — намеси се Дафне.

— Напълно сте права — потвърди костюмираният. — Много по-добър живот. А сега покажете опакото на ръцете си, ако обичате.

Ръсел и Дафне се спогледаха. Ръсел вече бе напът да протегне своите, когато тя, вярна на своя характер, попита:

— Това пък защо?

— Важно е, повярвайте. Просто ми покажете опакото на дясната си длан.

— О, добре, по дяволите — промърмори тя и двамата се подчиниха.

Кожата на Ръсел бе гладка и чиста. Но върху ръката на приятелката му с тръпка на ужас съзрях бледи очертания. Знакът на трите куки! Интересно как не бях обърнала внимание досега.

— Чудесно, благодаря — рече мъжът. — Това е достатъчно.

Те отпуснаха ръце и зачакаха.

— Какъв е този белег на вашата ръка, госпожице?

— Ами… по рождение. — Дафне с леко смущение го прикри. — Не се измива, в случай че се чудите. И изобщо не значи, че ми има нещо.

— Виж, с това не бих се съгласил.

Движението на костюмирания бе толкова плавно и заучено, че едва го забелязах.

— Субсервио — промърмори той, едва подавайки пръчката от джоба си. Погледите на Дафне и Ръсел моментално се изпразниха, а ресниците им леко затрептяха.

— А сега, уважаема Дафне Лойд, позволете да ви съпроводя до влака. За вас сме подготвили специален, първокласен вагон. Вашият приятел ще се вози отделно. След малко някой от колегите ми ще мине да го прибере.

Тя покорно го последва, а Ръсел просто продължи да стои като истукан.

Докато наблюдавах сцената, в главата ми се оформи план. Насочих пръчката си към младежа и рекох тихо:

— Ти ще се върнеш в Кларъндън на Хилшър и ще кажеш на съселяните си, че влакът е клопка, коварна клопка. Той откарва хората към тяхната гибел. В особена опасност се намират онези с белег върху опакото на дясната ръка. Нека всички разпространяват вестта и избягват това място. Разбра ли?

Ръсел кимна с тъповато изражение.

Огледах се наоколо. Една част от тълпата се намираше под въздействието на същото заклинание. Друга, вече преминала „теста“ — в каквото и да се състоеше той, — крачеше към композицията.

Маладоните бяха заети да разпределят своите жертви по вагоните.

— Сега! — изкомандвах. — Обръщай се и бягай!

Ръсел си плю на петите и скоро се изгуби в далечината.

— А ние какво ще правим? — попита Петра.

— Ще се качим на влака, разбира се.

Знаех, че Дафне Лойд и подобните на нея можеха да се отправят само към едно място.

Към Маладонския замък.

Там щяха да източат магията им и единственото бъдеще, което ги очакваше, бе на жалки роби.

От нас зависеше да попречим това да стане.

VIGINTI UNUS

Кларъндън на Хилшър

Промъкнахме се на влака в последния момент и се стаихме в преддверието на вагона, чиито седалки бяха снабдени с вериги. С кипяща от негодувание гръд наблюдавах как Дафне Лойд и другите като нея биват оковавани в тях, под влиянието на заклинания, срещу които не можеха да се съпротивляват.

Този вагон беше без прозорци, така че никой от другите пътници не можеше да види какво се случва вътре. Колкото до онези, които не бяха избрани, те или се връщаха в дървените къщи, или поемаха дългия път обратно към дома. Трябваше да призная, че всичко бе отлично организирано. Все пак Маладоните бяха разполагали с цели векове, за да се усъвършенстват — да поробят цяла раса, като същевременно унищожават всички нейни членове, способни да им се противопоставят.

Чудех се каква е причината за това пресяване. Можех да разбера, че отделят онези с клейма по ръцете, но защо не качваха всички, дошли на Бимбълтън?

Извадих пръчката и произнесох заклинанието „Кристиладо магнифика“. Пред очите ми моментално се разкри вътрешността на всички вагони.

И аз разбрах отговора.

Пътниците до един бяха млади хора, под трийсетте. В целия влак нямаше нито един старец. Също нямаше болни или сакати.

Делф, който стоеше до мен и виждаше същото, прошепна:

— Подбират само онези, които могат да им работят.

— А също онези, които са способни да се борят — допълни Петра. — Пресичат всяка съпротива още в зародиш.

Това бе наистина нечувано коварство. Думите на моите спътници ме караха да се задъхвам от гняв, но знаех, че са верни.

Нашият вагон имаше двама пазачи. Единият — същият, който бе отвел Дафне — стоеше в далечния му край. Другият се намираше само на метър и половина от нас.

Запитах се защо Маладоните просто не проследяват навред хората с магични способности, така както бяха проследили мен. Защо бе цялата бутафория с гара Бимбълтън? Нима сигналът на клеймата бе твърде слаб, за да се долови?

После ми хрумна друга възможност.

Ако те тръгнеха насилствено да прочистват градове и села, щяха неизбежно да срещнат съпротива. Вярно, че по-голямата част от населението бяха „обикновени“, но все пак щетите сред Маладоните щяха да бъдат големи, особено ако някои от онези с клеймата осъзнаеха магичните си сили. Много по-разумно бе да ги подлъгват на места като Бимбълтън. Така можеха да се разправят с тях тихомълком, а семействата им да смятат, че са открили по-добър живот и да не търсят мъст срещу похитителите им.

Схемата бе наистина брилянтна.

Или по-скоро сатанински хитра.

Ние, от своя страна, бяхме изправени пред дилема.

Дали да нападнем пазачите още сега и да освободим окованите пленници?

Или да кротуваме, докато не наближим Маладонския замък? Последното може би щеше да е по-полезно, тъй като не знаех как иначе да стигна дотам.

След като влакът потегли, по-близкият до нас пазач отиде да бъбри с колегата си в другия край на вагона, така че можехме да шепнем помежду си, без риск да ни чуят.

Щом споделих своите съображения, Петра каза намусено:

— Как можем да сме сигурни, че ще ги откарат именно в Маладонския замък?

— А къде иначе? — възрази Делф. — Нали трябва да им откраднат магията?

— Сигурно си прав — кимна тя.

Сърцето ми се късаше, като гледах окованите пленници, но ако опитахме да сторим нещо сега, имаше вероятност всички да загинем без полза. Не знаех общо колко Маладони има във влака, но бях видяла поне тринайсет. А ние разполагахме всичко на всичко с две магически пръчки, при това Петра бе значително по-неопитна от мен.

И все пак зачиташе само мнението на Делф, а не моето. Просто не знаех какво да правя с нея. Дори след случилото се в Емпирей, след размяната на кръв и положената нерушима клетва, тя бе все така опърничава, както и преди.

— Влакът ще спре първо в Честен — казах с въздишка. — Там онези, които нямат клейма, ще бъдат подложени на процедурата за промиване на мозъци.

— И ние няма да сторим нищо, за да им помогнем? — възкликна Петра.

Изгледах я продължително.

— Слушай, какво предпочиташ? Да спечелим една битка или да спечелим проклетата война? Защото ми се струва, че двете наведнъж няма да са ни по силите.

Тя отвърна на погледа ми и отначало прочетох в очите й гняв. Сетне, за моя изненада, той се стопи без следа.

— Разбирам, Вега. Имаш право.

По дяволите, човек никога не бе сигурен с коя Петра си има работа. С побърканата или с рационалната.

— Следващата спирка ще е Голям Честен — продължих. — Или може би влакът ще ни отведе директно до Маладонския замък.

— Когато беше там, видя ли някакви релси да стигат до него? — попита Делф.

— Не, но и нямах много време да гледам към земята. Ендемен ми създаваше достатъчно други грижи. Впрочем като говорим за вълка…

В другия край на вагона се бе появил самият Ендемен, в обичайната си премяна — костюм с жилетка, бомбе на главата и лъснати обувки. Видът му толкова рязко контрастираше с онова, което бях видяла в замъка, че неволно се запитах дали всички Маладони нямат втора, зловеща същност под външната си обвивка.

Хвърлих крадешком поглед към Петра. Ами ако и под нейната привидна красота се таеше скрито чудовище? Как ли би реагирал Делф, ако тя изведнъж се превърнеше в уродлива вещица? При тази мисъл по устните ми дори заигра усмивка, от която се почувствах леко неудобно.

Ендемен поздравяваше подред пътниците във вагона, които, още под въздействие на заклинанието, измърморваха неясни отговори.

Щом стигна до седалката на Дафне, намираща се едва на няколко крачки от нас, той коленичи и се взря внимателно в нея.

После извади пръчката си и леко замахна. Тя тръсна глава и очите й бавно се фокусираха върху него.

— Твоето село е Кларъндън на Хилшър, нали? — попита Ендемен.

— Да — кимна момичето.

Той я улови за китката.

— А там има ли още хора с ей такива белези?

Дафне погледна ръката си, сякаш я виждаше за пръв път.

— Има.

— Колко?

— Не знам… поне няколко.

— А в твоето семейство?

— Не. Аз съм единствената. Какво изобщо означава този знак?

Ендемен отвърна с усмивка, от която ме полазиха тръпки. Напомняше ми на джабит, канещ се да изяде жертвата си.

— Най-малкото, означава твоята гибел. — Сетне пусна ръката й и продължи: — А сега ще ми кажеш точно как се стига до твоето село.

Докато тя му даваше указания, Ендемен изписваше видими думи във въздуха с помощта на пръчката си. Накрая махна с върха и и те влязоха директно в главата му.

Без повече церемонии той стана и се упъти обратно.

— Веднага ли ще потеглите за това село, сър? — попита го единият от пазачите.

— Не е чак толкова спешно. Имам неща за довършване тук, а и онези негодници няма къде да избягат.

— Напълно сте прав.

— Проклятие — изръмжа Делф. — Маладоните ще отидат там и ще избият всички!

— Трябва да ги спрем — рекох решително аз.

Двамата с Петра ме изгледаха.

— Как? — попита тя. — Тръгнали сме към замъка.

— Бяхме тръгнали към замъка. Сега отиваме в Кларъндън на Хилшър.

— Но нали ти вече изпрати онзи Ръсел да ги предупреди.

— Няма гаранция, че хората ще го послушат. Нито че ще избягат достатъчно бързо.

— А какво стана с приказките ти за спечелване на битката и изгубване на войната? — рече хладно Петра. — Или бяха само за заяждане?

Стиснах зъби.

— Не, не бяха. Имам своите причини.

— И какви по-точно? — не отстъпваше тя.

— Причини, и толкова. — Изражението ми бе толкова свирепо, че Петра трепна и отстъпи с думите:

— Но ние не знаем дори как да стигнем дотам.

— Напротив, знаем — намеси се Делф.

— Така ли? — извърнахме се и двете към него.

— Да, нали момичето даде напътствия. Всичко е запечатано ето тук. — Той се почука с пръст по челото.

— Но те бяха толкова сложни, че дори Ендемен използва магия, за да ги запомни — учуди се Петра.

— Делф винаги е бил добре с паметта — уверих я аз.

Оставаше само да намеря начин да напуснем влака. Нямах друг избор, освен да приложа на всички ни телепортиращото заклинание. Или щеше да сработи, или някой от нас да пострада, но тъкмо сега нямах време за колебание.

Почуках се с пръчката по бедрото.

— Пас-пусе.

В следващия миг се озовахме обратно на мястото, за което си бях помислила — гара Бимбълтън.

Около дървените къщи се шляеха значително по-малко хора. Предположих, че са влезли вътре или са се разотишли по родните си места. Разочаровани, задето не са ги качили на влака, докато всъщност трябваше да благодарят на добрия си късмет.

Оттук се издигнахме във въздуха и полетяхме на запад, следвайки инструкциите на Делф.

Стараех се да поддържам прилична скорост, защото се боях Ендемен да не ни изпревари, но това не бе лесно предвид тежестта на четирите ни тела.

Най-сетне зърнах селото под нас — шепа схлупени къщурки, кацнали върху склона на тревист хълм.

Приземихме се в източния му край и трескаво затърсихме някакъв знак за присъствието на Маладоните.

— Виждате ли нещо подозрително? — попитах, държейки пръчката в готовност.

— Нищо — каза Петра, която също бе извадила своята.

— Поне няма разхвърляни трупове и съборени къщи — додаде Делф. — А, ето го и Ръсел!

Действително тъкмо в този момент приятелят на Дафне дотича запъхтяно на централния площад и взе да блъска по портите. Хората излизаха, а той им предаваше моите думи. По уплашените им погледи личеше, че ни най-малко не се усъмняват в тях.

Мълвата се разпространяваше бързо и скоро местните започнаха да се изсипват навън, някои с вързопи на раменете, готови за бягство.

— Чудя се къде ли ще намерят безопасност? — промълви Петра.

И аз се питах същото, но скоро се оказахме изправени пред много по-сериозен проблем.

— Ето ги! — възкликна Делф.

Ендемен и петима от главорезите му се бяха появили сякаш от нищото.

Сред тълпата се разнесоха уплашени викове.

Костюмираните едновременно насочиха пръчките, а хората бяха толкова стъписани, че стояха като заковани по местата си.

— Ембатлементо — извиках, замахвайки към тясното пространство между тях и Маладоните.

Заклинанията срещнаха щита ми и експлозията бе толкова разтърсваща, че мнозина от селяните изпопадаха по земята.

— Бягайте! — извиках аз, все още невидима.

— Бягайте, бягайте! — повтори като ехо Ръсел.

Те се обърнаха и се пръснаха като пилци, но Ендемен не им обърна никакво внимание. Бе твърде зает да търси източника на магията, блокирала неговата.

Аз издигнах себе си и останалите с помощта на Дестин и плавно се насочих към близката гора, накъдето се бяха упътили повечето бегълци.

Маладоните, след като не успяха да ни открият, също полетяха да ги гонят.

Носеха се в плътна група, което ме наведе на една идея.

Споделих я шепнешком с Петра и двете насочихме едновременно пръчките си.

— Импакто — извикахме в хор.

Обединената сила на заклинанията ни удари преследвачите с чудовищна сила. Те се запремятаха и изпопадаха по земята.

Кацнах и поведох другарите си към тях.

— Помогнете ми да ги претърсим.

— Ами ако дойдат на себе си? — рече тревожно Делф.

— Енснарио — произнесох аз и направих спираловидно движение по посока на Маладоните. От върха на пръчката ми изскочиха дебели златисти върви и ги омотаха стегнато. С още едно замахване вкарах краищата на вървите дълбоко в земята.

— Така е по-добре — кимна Делф и взе да рови из джобовете на един от тях.

Аз се залових със самия Ендемен. Във вътрешността на бомбето му, на самото дъно, открих прикрепено малко огледалце. Дали не бе погледнал именно него при онзи случай в Голям Честен, когато бе казал, че е призован? Най-вероятно да. То по някакъв начин позволяваше общуване от разстояние. С кошмарното същество на зловещия трон в замъка. Поколебах се дали да не го взема, но сетне размислих. Щяха да забележат липсата му, а можеха и по някакъв начин да го използват, за да ни проследят.

Щом се взрях в огледалцето, повърхността му се замъгли и в нея започна да се появява образ. При вида му тук стомахът ми се преобърна и изпуснах шапката.

Не си бях и представяла толкова противно лице. Дори гротескната фигура, в която се преобразяваше Ендемен на влизане в замъка, бе за предпочитане.

Това не беше жив човек. Нито пък мъртъв. Беше нещо по-лошо от труп, ако изобщо е възможно.

Сетне ме притесни друга мисъл. Какво щеше да стане, ако това същество отново призовеше Ендемен, а той не му отговореше? Току-виж цяла армия Маладони се изсипала над Кларъндън на Хилшър

— Веднага се връщам — казах и полетях към гората.

Открих селяните, хленчещи и треперещи, и се приземих сред тях.

— Вега?! — възкликна Ръсел.

Един от мъжете грабна нож и запристъпва към мен.

— Тя е една от тях.

— Убийте я! — надигнаха се още гласове.

— Не — препречи пътя им Ръсел. — Тъкмо тя ме предупреди какво може да се случи тук. Благодарение на нея се спасихме.

Мъжът с ножа отпусна смутено ръце.

— Съжалявам, госпожице.

— Слушайте — казах им аз. — Не бива да спирате. Онези там се наричат Маладони. Ма-ла-до-ни — повторих за по-голяма яснота. — Използват гара Бимбълтън и други като нея, за да примамват и поробват хората, които се качват на влаковете им. Вземат най-вече младите, за да отслабят и обезкървят расата ви.

Озърнах се наоколо.

— Колко от вас имат знак върху опакото на ръката си? С три преплетени куки?

Никой не се обади и аз ги подканих.

— Хайде. Нищо няма да ви се случи, обещавам.

Двама младежи и една девойка излязоха напред.

— Ние имаме — рече тя. — Но не знаем какво означава.

— Означава, че притежавате магични способности, също като мен. Но по него е възможно да ви проследят. Приближете се и протегнете ръце.

Те го сториха и аз се уверих, че и тримата носят бледото клеймо.

Посочих ръцете им подред с пръчката и казах:

— Ембатлементо.

Над знаците се разнесе бледо сияние, скри ги и сетне потъна в кожата. Идеята ми бе хрумнала току-що. Надявах се да свърши работа поне за известно време, но съдейки по личния ми опит, клеймата щяха да стават все по-отчетливи с възрастта.

Обърнах се към присъстващите.

— Предупреждавайте всеки срещнат за плана на Маладоните. Те искат да властват над вас и са готови да минат през планини от трупове, за да го постигнат.

— Те… те отведоха Дафне — обади се Ръсел с просълзени очи. — Тя също носеше знака.

— Знам — кимнах. — И ще сторя всичко възможно, за да я спася. Имаш думата ми.

— Подозирах, че в цялата история с влака има нещо гнило. Но Дафне настояваше да опитаме. Ти… затова ли задаваше всички онези въпроси?

— Да.

— Значи ще се опиташ да ги спреш? — попита мъжът с ножа.

— Така възнамерявам.

— Но какъв шанс ще имаш сама?

— Колкото и да е малък, ще се възползвам от него. — Тук ми дойде наум нещо друго. — Но… ако някой ден ми потрябва помощ в борбата с тях, може пак да дойда и да се обърна към вас.

Ръсел погледна към съселяните си, а после пак към мен.

— И ще ни завариш изцяло на свое разположение.

Благодарих му с усмивка.

— А сега се омитайте оттук. Бързо!

Те побягнаха наново сред дърветата, а аз се върнах при своите спътници.

— Трябва да вървим — казах сухо.

— Правилно. Но първо ще ги убием, нали? — Петра бе насочила пръчката, а чертите й бяха разкривени така, сякаш бе събрала цялата си енергия за изричане на смъртоносното заклинание.

Делф и аз я изгледахме изненадано и тя се сконфузи.

— Сякаш те нямаше да ни очистят, ако имаха възможност — измърмори.

Не се съмнявах, че е права, но тъкмо в това се състоеше цялата разлика между нас и Маладоните. От друга страна, нейната маладонска кръв може би й диктуваше вярното решение. Не се знаеше дали отново ще получим подобен шанс. Погледнах пръчката си и я насочих към гърдите на Ендемен. Сигурна бях, че ще успея да събера в себе си емоцията, нужна за делото. Всичко щеше да приключи само за миг и един от най-върлите ни врагове щеше да е вън от строя. Нямаше да е нужно повече да се тревожим за проклетия изверг!

Но докато стоях така, си дадох сметка, че не мога хладнокръвно да убия беззащитен противник. В битка — да, но не и по този начин.

Свалих ръка и се извърнах към Делф и Петра.

Той изглеждаше облекчен, а тя — просто разочарована.

— И сега какво? — попита иронично. — Просто ще ги оставим да се събудят и да продължат да колят и бесят?

— Не точно.

Събрах пръчките на Маладоните, излетях заедно с тях във въздуха и се отдалечих на стотина метра разстояние. Издълбах дълбока яма в земята, пуснах ги в нея и с друго заклинание я зарих така, че да не личи къде е била.

Върнах се при другарите си и ги обгърнах с магичната нишка.

— Пас-пусе — изрекох, почуквайки се по крака, и ние моментално се пренесохме обратно във влака, носещ се с грохот към Честен.

Чувствах се доволна от свършената работа.

Още не знаех колко горчиво се заблуждавам, но скоро щях да разбера.

И да си скубя косите, задето не бях послушала съвета на Петра да убием час по-скоро Ендемен и хората му.

VIGINTI DUO

Битката започва

Влакът, както и предния път, пристигна на гара Честен посред нощ, сред кълба от дим и стържене на спирачки. Чувахме как се отварят вратите на околните вагони, но не и на нашия. Това не ме учуди особено — все пак никой от „белязаните“ не се предвиждаше да слиза тук.

Петра и Делф ме гледаха въпросително, а аз се чувствах разкъсана надве.

От една страна, съчувствах на хората, чиито съзнания предстоеше да се изпразнят от проклетия „хипнотизатор“, но от друга страна, това изпитание бледнееше пред участта на другите, които щяха да продължат към замъка.

На нашия вагон нямаше прозорци и не можех да видя какво се случва по перона. Не знаех също кога Маладоните в селото ще се отърсят от заклинанието ми и дали ще успеят да намерят пръчките си. Всичко това ме напрягаше до крайност. Може би в същия този миг те вече се носеха към нас?

Трябваше да послушаш Петра, глупачка такава. Трябваше просто да…

Тръснах глава, за да проясня мислите си. Очевидно нищо не можех да направя по въпроса за Ендемен, затова за стотен път се заех да броя пътниците във вагона.

Бяха общо петима, включително Дафне. Всички седяха неподвижно, вперили поглед пред себе си, в пълно неведение какво ги очаква.

— Елате — казах на останалите. — Да надникнем в съседния вагон. После ще се върнем пак тук.

Отворихме тихо междинната врата и минахме през нея. Пазачът не даде никакъв признак, че ни е чул.

В следващия вагон, както и можеше да се очаква, цареше пълна тишина. Оковани нямаше, но всички се намираха под въздействието на заклинанието Субсервио и не правеха опити да се размърдат. Един Маладон влезе и замахна с пръчката си. Те покорно станаха и започнаха да се изнизват навън. Не след дълго вратите се затвориха и влакът потегли отново. Следващата спирка трябваше да е Голям Честен. Тъкмо се бяхме упътили обратно, когато композицията с дрънчене и раздрусване спря.

— Какво, по дяволите, беше това? — попита стреснато Петра.

Последва стържене на метал и нов тласък.

— Разкачат вагоните — досети се първи Делф.

— О, боже — плеснах се по челото. — Бързо!

Втурнахме се към своя вагон, но щом отворихме междинната врата, видяхме, че той вече се е отделил и започва да се издига във въздуха. Подскочих и сграбчих едно перило от външната му страна. Останалите също скочиха и се уловиха за каквото им попадне. Побързах да пристегна Хари Две в сбруята — и добре че го сторих, защото в следващия момент полетяхме с такава шеметна скорост, че дрехите по гърбовете ни заплющяха.

Докато се носехме така, ми мина през ум просто да се пуснем и да следваме вагона с помощта на Дестин, но се отказах, защото не знаех дали тя ще издържи на подобно темпо, особено натоварена с всички нас.

Издигнахме се много нависоко и ни обгърна такъв студ, че лицата ни посиняха, а зъбите ни затракаха неудържимо.

Мина сякаш цяла вечност, преди да започнем постепенно да забавяме ход и да се спускаме. Все още не се бе разсъмнало, но под нас се забелязваха светлини.

— Мисля… Мисля, че това е Маладонският замък — рекох през рамо.

Колкото повече се снижавахме, толкова повече нарастваха страховете ми.

Вече се намирахме точно над грамадната постройка и един купол в нея, който не бях забелязала при предишното си посещение, започна да се разтваря. Щом спря, ние се спуснахме в отверстието и се приземихме със силно друсване върху равна площадка.

Тя бе доста широка, осветена от факли, затъкнати в каменните стени.

Докато се озъртахме наоколо, в една от стените се отвори врата и от нея излезе фигура.

Вътрешно простенах.

Беше Ендемен, който водеше със себе си вързан на верига гарм.

Бомбето му липсваше и щом излезе на светло, с известно задоволство отбелязах, че костюмът му е мръсен, ръкавът — разпран, а косата — разчорлена. На едното му око имаше голяма синина, без съмнение причинена от моето заклинание Импакто.

Изражението му беше убийствено.

В свободната си ръка държеше своята пръчка.

Защо не го бях убила, докато имах възможност?

Обърнах се към Петра. Гневният й поглед недвусмислено говореше, че също ме вини за пропуска.

След него вървяха същите петима Маладони, които го бяха придружавали в селото, в не по-добро разположение на духа от него самия.

Пуснах се от перилото и дадох знак на останалите да ме последват. Отдалечихме се достатъчно от вагона и зачакахме.

Групичката взе да го обикаля от всички страни, като гармът душеше усърдно пред тях. Несъмнено се надяваха да ни открият с помощта на острото му обоняние и да ни унищожат.

Минутите минаваха, но не се случваше нищо. Нямаше викове и ръмжене, нито хвърлени заклинания.

Накрая те се отказаха и започнаха да извеждат пленниците.

— Бързо — казах. — Знам къде ще ги водят. Не бива да допускаме гарма достатъчно близо, за да не ни усети.

Шмугнахме се през вратата, от която бе излязъл Ендемен, и поехме по коридора, докато не се озовахме в част от замъка, която ми беше позната. Не след дълго успях да открия стаята, където „белязаните“ щяха да бъдат лишени от своята магия.

Вратата й бе отворена, явно за да приеме новата партида, но вътре нямаше никой и това ме учуди.

Влязохме и се стаихме в най-отдалечения ъгъл.

Посочих на другарите си огледалата върху стената. Сега те бяха празни, но сърцето ми още се свиваше при мисълта какво означава това. Особено ясно се бе запечатал в паметта ми споменът за малкото момиченце, умоляващо майка си да му помогне. Къде ли бяха те сега? Дали вече робуваха на някого в Голям Честен?

После им показах стъклениците с искрящ прах, наредени в своите ниши. Делф и Петра пребледняха при вида им и дори Хари Две нададе тихо, жалостиво скимтене.

— Виж, Вега Джейн, по тях има етикети — рече Делф.

Вгледах се по-внимателно и едва сега забелязах, че те действително са надписани с имената на хората, от които е взет прахът. Призля ми, но само за секунда, преди да пристъпя към действие.

Насочих пръчката си към стъклениците и изрекох:

— Минимус.

Те моментално се смалиха дотолкова, че можеха да се поберат в шепата на едната ми ръка. Събрах всичките и ги пуснах в джоба на наметката си.

— Но, Вега Джейн, какво ще стане, щом забележат липсата им? — разтревожи се Делф.

— Погледнете тук — каза Петра, отваряйки един сандък до стената.

Той бе пълен догоре с празни стъкленици. Което бе логично, имайки предвид постоянния приток от „белязани“.

Озърнах се трескаво наоколо за нещо, с което да ги напълня. В единия ъгъл на стаята още зееше дупката от сражението ми с червенобрадия.

— Делф — изкомандвах, — вземи онази кофа и я дръж под дупката.

Той бързо се подчини.

Насочих пръчката с думите:

— Спрингато еруптикус.

Това заклинание служеше за извличане не само на вода, но и изобщо на всякакви течни и твърди субстанции. И ето че в кофата се посипа струя от ситни пясъчни зрънца.

Щом се напълни догоре, използвах пак магия, за да пресипя бързо пясъка в стъклениците, да им поставя запушалките и да ги подредя в нишите.

— Имената — напомни ми Делф. — Трябват и имена!

Двете с Петра се заловихме с помощта на пръчките да надписваме прозрачните съдове, но само най-предния ред — за повече нямаше време.

Едва бяхме приключили, когато Делф прошепна предупредително:

— Идват!

Вратата се разтвори широко и в помещението влязоха пленниците, съпроводени от неколцина пазачи, включително Ендемен. За щастие, гармът не беше с тях.

Залепихме гърбове в каменния зид и зачакахме, притаили дъх.

Дафне и останалите застанаха чинно в редица, с безизразни физиономии. Ендемен взе да крачи напред-назад и да ги оглежда.

Извадих полека пръчката. Забелязах, че и Петра прави същото, а едрите ръце на Делф бяха свити в юмруци.

Накрая Ендемен спря срещу Дафне. Без да промълви и дума, направи леко движение, в резултат на което към гърдите и се стрелна бледа искра.

Позата й стана още по-скована, а погледът й се фокусира върху него.

— Да си срещала някакви особени хора на гара Бимбълтън? — попита той.

— Да, едно момиче — бе отговорът.

— Името й?

— Вега.

Ендемен се обърна многозначително към своите подчинени, преди да продължи разпита.

— Какво ти направи впечатление у нея?

— Че задава прекалено много въпроси. Кои сме, откъде сме. Пъхаше си носа където не й е работа.

Смръщих вежди при тези думи.

— А тя самата каза ли откъде е?

— От място, наречено Горчилище.

Ендемен замръзна за секунда.

Усетих как в гърдите ми се надига паника. Изобщо не биваше да разкривам пред Дафне родното си място. Проклинах се за глупостта си.

— Виж ти, виж ти. И какво друго?

— Това е всичко.

— Лъжеш!

Последва ново едва забележимо движение и тя падна с болезнен писък.

Петра вдигна пръчката, но аз я улових за китката. Ендемен стоеше над Дафне, която още се гърчеше на пода.

— Кажи ми истината!

— Няма друго, кълна се — рече, хлипайки, тя. — Боях се, че иска да ни вземе местата във влака, затова я зарязах.

— Но си й обяснила как да стигне до Кларъндън на Хилшър.

Бузите ми пламнаха от чувство на вина. Маладонът нямаше представа, че ние бяхме подслушали собствения му разговор с нея.

— Не, нищо подобно!

— Лъжеш. — Той огледа цялата редица. — Всички лъжете.

После, внезапно и без никакво предупреждение, направи широк замах с пръчката откъм рамото си.

— Ригаморте.

Черната мълния премина през строените пленници и те се натъркаляха едновременно, сякаш бяха вързани помежду си.

Кръвта се смръзна в жилите ми. Дафне лежеше неподвижно, с отворени, втренчени в тавана очи.

Той току-що бе отнел живота й.

Беше я убил.

Погледът ми се плъзна и по останалите, лежащи в неестествени пози.

Гневът се надигна като разтопена лава в гърдите ми.

Но преди да успея да сторя каквото и да било, Ендемен и хората му изчезнаха през вратата.

Стоях безсилна, а очите ми се наливаха със сълзи. Дафне и останалите жертви бяха малко по-възрастни от мен. Покосени в разцвета на младостта си заради клеймото върху ръцете и заради един луд, който явно намираше върховно удоволствие в убиването.

Напипах Целебния камък в джоба си. Знаех, че той не може да възстановява изгубени крайници. Вероятно не можеше да съживява и мъртъвци. Но на два пъти бе върнал Хари Две почти от ръба на смъртта. Ако все пак имаше някакъв шанс…

Извадих го и го прокарах над тялото на Дафне с най-хубавите мисли, за които можех да се сетя.

Тя оставаше все така застинала и безжизнена.

Накрая някой ме докосна по рамото. Обърнах се и срещнах въпросителния поглед на Делф. Бавно прибрах камъка.

Ето че бях подвела Ръсел. Не бях сторила нищо, за да спася Дафне.

Не си бях мръднала и пръста за когото и да било от тях.

Срамът ме скова до такава степен, че за кратко изгубих контрол над крайниците си.

Но направих няколко дълбоки вдишвания, възвърнах самообладанието си и поех с твърда крачка към вратата, следвана от останалите.

Зарекох се, че ако някога пак ми се удаде шанс да убия Ендемен, няма да му простя.

VIGINTI TRES

Нещото в Кулата

Известно време бродихме по коридорите и завивахме напосоки, докато накрая късметът не ни споходи.

Иззад един ъгъл се зададе Маладон, облечен с мантия. Подир него вървеше висок мъж с мургава кожа — елегантно облечен, но с белезникави, забулени очи. Беше един от поробените. Значи ги имаше и тук!

Озърнах се и прошепнах на Петра какво трябва да прави. Тя кимна и двете насочихме пръчките едновременно.

— Импакто — казах аз. Заклинанието улучи Маладона, който се преви и падна в несвяст на каменния под.

— Субсервио — каза Петра, прицелвайки се в спътника му. Онзи отпусна челюст и застана неподвижно

Завлякохме Маладона в една празна стая, завързахме го с магическите нишки и заключихме вратата.

Едва тогава се заловихме с прислужника му. Неговите дрехи искряха от чистота, бяха добре изгладени и явно от най-високо качество. За пореден път се зачудих защо им е притрябвало да издокарват така робите си.

Скупчихме се около него и аз завъртях пръстена със знака навън.

— Можеш ли да ни видиш? — попитах.

Мургавият кимна.

Значи въпреки забулените очи бе запазил зрението си.

— Как се казваш?

— Нямам име. Аз съм Виктус.

Погледнах към Делф и Петра.

— Виктус? Знаете ли какво значи това?

Те поклатиха недоумяващо глави.

Замислих се за етикетите върху стъклениците. Не помнех на някоя от тях да е пишело „Виктус“.

Обърнах се отново към мъжа.

— Как попадна в замъка?

— Не знам. Просто съм тук.

Въздъхнах. Май нямаше да получим много помощ от него.

— Вега Джейн — прошепна в ухото ми Делф. — Те сигурно са изтрили паметта му. Попитай го за по-скорошни неща.

Трябваше да призная, че понякога му идваха блестящи идеи.

— Добре, Виктус — казах, — познаваш ли господин Ендемен?

— О, да. Един от господарите ми. Велик магьосник.

— А той самият няма ли си господар? Например мъж с мантия, седящ на трон в една голяма зала?

— Това е нашият крал. Некро. Повелител на всичко под слънцето.

Прехапах устни. Значи проклетникът Некро все още съществуваше.

Най-големият ми страх току-що бе станал реалност. Злодеят, победил предците ми, беше жив.

— Виктус — продължих, — а да си чувал за някого, наречен Върджил?

Той поклати глава.

— А за мъж и жена, които да се казват Хектор и Хелън?

— Не. Няма никой с такива имена.

— Колко Маладони има в замъка?

— Стотици. Повечето господари живеят тук.

— Ходил ли си някога в Честен или Голям Честен?

— Служих на господарите в Голям Честен, преди да дойда тук.

— Те държат гармове и джабити в сградата. Има ли и други същества?

— Не. — Той се замисли за секунда. — Освен може би в Стаята на кулата. Не съм бил там.

— И не знаеш какво има вътре? — намеси се Петра.

— Не, но е силно охранявана.

— Как?

— С два джабита, като за начало.

— Значи не са само джабитите? — попитах със свито сърце.

— Е, има и магия, разбира се.

— Да, разбира се… — повторих машинално, сетне смених темата. — Не ти ли се е искало някога да се махнеш оттук, Виктус?

— Никога — тръсна глава той. — Това е моят дом. Да служа на господарите, е чест.

— Дори ако се държат зле с теб? Не те ли бият и ругаят?

— Ако го правят, значи е по моя вина. С нещо не съм им угодил. Те са честни и справедливи.

Въздъхнах. Така нямаше да стигнем далеч. Съзнанието му просто бе твърде промито, за да вижда истината. Трябваше поне да се опитам да узная какво има в онази стая.

— Знаеш ли как се стига до Кулата? — попитах.

Мъжът кимна тъповато.

— Кажи ми тогава.

— Защо ти е да научиш?

— Моля те, Виктус, просто ми кажи. Ще съм ти много признателна.

За моя изненада, устните му потрепериха.

— Да, госпожице. Разбира се, госпожице.

И той ни даде подробни указания.

Оставаше да решим какво да правим с вързания Маладон. И без да питам Петра, знаех нейното мнение — да го убием. Част от мен несъмнено желаеше същото, но практичната ми страна надделя.

— Ако го намерят мъртъв, ще вдигнат целия замък по тревога — казах.

Тя бавно и неохотно кимна.

Освободих го и му направих объркваща магия, за да забрави случилото се и най-важното — да не обвинява слугата си в нищо.

— Не искам да ти навлека неприятности — обясних на Виктус, сваляйки от него заклинанието „Субсервио“.

Устните му отново потрепериха.

— И още веднъж благодаря, задето ни помогна — протегнах ръка към него.

Той я пое и я стисна. За един кратък миг ми се стори, че зървам нещо в забулените му очи. Нещо, което навярно винаги е било там, преди Маладоните да го заровят толкова надълбоко, че и той самият да не може да го открие.

Оставихме ги и скрити отново под щита на невидимостта, поехме към Кулата. Следвайки напътствията на Виктус, се издигахме все по-високо по каменни коридори, вити метални стъпала и обикновени дървени стълби.

Първият знак, че наближаваме, бяха звуците.

Пронизителните писъци на двойка джабити.

Свърнахме зад един ъгъл и ги видяхме.

Бяха застанали от двете страни на тежка метална врата. Зад нея се намираше Стаята на кулата. Можех само да гадая какво е съдържанието й, за да се нуждае от подобна охрана.

Чудовищата бавно се поклащаха, а стотиците им чифтове очи оглеждаха всеки сантиметър пространство пред тях. За щастие, не можеха да ни видят, но приближахме ли още, лесно щяха да ни подушат.

— Как ще се справим с тях? — прошепна Делф.

Бяхме имали работа с джабити и преди, но тук не можехме просто да се впуснем в битка с тях. Шумът щеше да привлече и последния Маладон в замъка.

С Петра доближихме глави и се наговорихме. Тя се прицели в чудовището вдясно, а аз поех другото. Делф и Хари Две отстъпиха предвидливо назад и зачакаха.

— Параликто — извикахме едновременно.

Заклинанията излетяха и улучиха джабитите право в гърдите. Те замръзнаха, а писъците им секнаха недовършени.

— Добри попадения — похвали ни Делф, а Хари Две ме близна по ръката.

Внимателно пристъпихме напред. Виктус бе споменал, че Стаята на кулата се охранява и с магия, но нямах представа каква точно.

Достигнахме вратата без произшествия, но сърцето блъскаше лудешки в гърдите ми. Не беше никак приятно да се намираш в такава близост до джабити, независимо дали парализирани или не.

Огледах бравата. Астрея Прайн ми бе показала няколко магии за отключване и аз се колебаех коя е най-удачно да използвам. Съмнявах се, че Ингресио ще се справи със задачата. В крайна сметка спрях избора си на Секуриус терминус.

За моя радост, тежките крила се разтвориха.

В следващия миг обаче ме обзеха подозрения. Всичко се случваше прекалено лесно.

Но след като така или иначе бяхме тук, не ни оставаше друго, освен да влезем.

— Най-добре да побързаме, Вега Джейн — рече Делф. — Някой може да мине и да забележи онези замръзнали джабити.

Помещението не беше голямо, така че поне разглеждането му нямаше да ни отнеме много време.

Имаше каменни стени с правоъгълни отвори, твърде тесни, за да премине някой през тях, но пропускащи въздух и оскъдна светлина. Вътре цареше пронизващ студ и аз се загърнах по-плътно в наметката си.

Видях как Делф извади дългия нож, който носеше затъкнат в пояса си. Челюстите му бяха стиснати, а изражението — сурово. Хари Две, настръхнал до мен, тихо ръмжеше.

Използвах пръчката, за да осветя по-добре стаята.

И ахнах.

По средата й, в дървено кресло, седеше същество, наподобяващо купчина дрипи. Беше високо и болезнено слабо, с тънки, съсухрени крайници. Главата, обрасла с редки кичури бяла коса, бе приведена напред и почти докосваше костеливото коляно.

Явно привлечено от светлината, съществото се извърна към мен.

Едва се сдържах да не изпищя.

То нямаше лице. Очите, носът, устата липсваха. Имаше само изпъната кожа, толкова бледа, че не можех да повярвам, че е живо. Гледах го със смесица от отвращение и жалост.

И макар да беше без очи, имах усещането, че то също ни вижда.

— Какво е това? — промълви Петра.

Само поклатих глава. Не бях срещала нищо подобно в живота си! Нима и това клето създание бе от „белязаните“? Но в такъв случай защо стоеше затворено тук, вместо да робува като останалите?

Главата му скоро клюмна отново и аз угасих пръчката.

— Не разбирам кое му е толкова важното, та да го да държат в Кулата, и то под такава охрана? — зачуди се и Делф.

Обиколих стаята, без да изпускам от поглед странния й обитател. Доближих един от отворите в стената, надзърнах през него към местността в подножието и се върнах при останалите.

— Това е чиста загуба на време. Да се махаме.

Не можех да обясня защо, но ме бе обзело предчувствие за нещо наистина ужасно.

Отидох до вратата и натиснах бравата.

Тя не помръдна.

Изпробвах едно подир друго всичките си отключващи заклинания, но без успех.

Долепих ухо до гладкия метал. Отвън не долиташе нито звук.

— Ето значи каква била магията, за която говореше Виктус — рече Делф. — Ако успееш да минеш покрай джабитите и да влезеш, си оставаш затворен вътре.

За жалост, наистина изглеждаше така. Каква глупост от наша страна сами да влезем в капана!

Изтичах до отверстията в стената. Ако успеех да разширя достатъчно някое от тях, можехме да излетим през него директно към Емпирей.

Замахнах с пръчката към най-близкото. Заклинанието моментално рикошира и ме запрати чак в отсрещната стена.

— По дяволите — надигнах се бавно, потърквайки болезнената цицина на главата си.

Докато прекосявах обратно стаята, минах съвсем близо до съществото на стола. Ръката му неочаквано се стрелна и ме сграбчи за китката. Макар и само кожа и кости, хватката й бе невероятно здрава. Опитах да се отскубна, но със същия успех можех да се боря със стоманено менгеме.

Делф ми се притече на помощ, но дори неговата огромна сила не бе способна да разтвори пръстите й.

— Импакто! — извика Петра, насочвайки пръчката си.

В следващия миг трябваше да се наведе, за да избегне собственото си заклинание, отскочило от съществото.

— Хм, Вега Джейн — прокашля се Делф.

— Какво? — излаях.

— Аз ли си въобразявам, или стаята става по-тясна?

Озърнах се обезумяло.

Той беше абсолютно прав.

Стените постепенно се придвижваха към нас. Площта на пода вече бе намаляла поне наполовина.

Задърпах се с цялата сила, която ми предоставяше Дестин, но пак не можех да разкъсам хватката на съществото. Стените вече се намираха на половин метър от нас и приближаваха с тревожна скорост.

Още малко и китката ми щеше да бъде размазана от костеливите пръсти.

А стените бяха само на педя разстояние и заплашваха да смажат нещо повече от нея.

— Пусни ме! — изпищях.

— Вега! — извика Петра.

Бях опряла крак в страничната облегалка на креслото и теглех панически.

— Проклетата… гад… не ще… да ме… пусне!

Още няколко секунди и щяхме да станем на пихтия. Вече усещах как една от стените притиска гърба ми.

Делф, почервенял от усилие, бе опрял длани в отсрещната стена, но без никаква полза.

Петра и Хари Две постепенно се притискаха към мен.

Разнесе се пукот, при който Петра и аз изпищяхме едновременно. Дървеното кресло се бе строшило под натиска на настъпващите каменни зидове.

Това бе краят. Надежда нямаше.

Хари Две неочаквано подскочи и близна ръката на съществото.

То веднага ме пусна.

Извадих пръчката и я насочих вертикално.

— Ембатлементо.

Щитът изникна и ни обгради от всички страни.

Стените със стържене спряха, но само за кратко. После продължиха да се придвижват, макар и далеч по-бавно. Но от друга страна, не им бе останал много път за изминаване. Четиримата бяхме буквално залепени за съществото, което дишаше тежко сред нас. Бях толкова близо до него, че усещах вонящия му дъх в бузата си.

Главите на Делф, Петра и Хари Две почти се допираха в моята. Въздухът се изчерпваше и съзнанието ми взе да се замъглява от липсата на кислород. Но преди да затворя очи за сетен път, усетих как пръчката потрепва в ръката ми.

Как не се бях сетила досега!

— Дръжте се! — извиках и пожелах тя да се уголеми до размера на Мълнията.

В същия момент вратата на стаята се изпари под въздействието на магия и една фигура застана на входа.

Ендемен.

Пространството, останало от Стаята на кулата, бе толкова тясно, че можеше да се пресегне и да ни докосне.

Не ни виждаше, естествено, но знаеше отлично, че сме вътре.

Той насочи пръчката си.

Със сетни оставащи сили метнах Мълнията към тавана, но този път се задържах за нея.

Все още свързани от магичните нишки, всички моментално се откъснахме от пода.

Копието удари каменния свод и с гръм премина през него.

Вече бяхме на открито.

Конвулсивно започнахме да гълтаме свежия въздух. Не помнех някога да съм била на по-кошмарно място. Още усещах върху себе си натиска на неумолимите стени.

Щом погледът ми се проясни, набрах достатъчно височина и поех в посоката, от която бяхме дошли.

След минута се обърнах през рамо и косата ми настръхна.

Ендемен се носеше по петите ни, яхнал един от джабитите. Както се оказваше, звярът бе от летящата разновидност. Бях узнала за нея още при краткото си пътешествие в миналото, преди да напусна Горчилище.

Зад него различих поне дузина костюмирани.

Е, вече бях успяла да им се изплъзна веднъж. Можеше да ми провърви и този път.

Започнах да описвам зигзаг, но те следваха дирята ми безпогрешно, сякаш можеха да ме видят.

В един момент джабитът рязко ускори и ме приближи дотолкова, че една от главите му опита да ме захапе за ботуша. В последния момент я изритах в муцуната.

Докато звярът усещаше миризмата ни, нямаше начин да му избягаме. От друга страна, ако пробвахме да хвърлим заклинания, само щяхме да разкрием местоположението си и да се изложим на смъртоносен ответен залп. Всъщност това така или иначе щеше да стане, защото те знаеха приблизително къде се намираме.

Натоварена с четирима ни, Дестин работеше на предела на силите си, а разстоянието между нас и преследвачите пос-оянно се скъсяваше.

— Не можем да им се отскубнем, Вега — извика Петра.

— Тогава ще направим ето това!

Направих толкова остър вираж, че останалите описаха широка дъга, едва удържани от магичните нишки.

И се понесох срещу Маладоните.

Те не ни виждаха, но джабитът ни подушваше и по стотиците му изражения личеше, че е объркан от тези жертви, летящи право в зъбите му. В крайна сметка кой можеше да е толкова глупав, та сам да предизвиква смъртта?

Приготвих пръчката си, но Делф тръсна глава.

— Не, Вега Джейн, така само ще се издадем. Имам по-добра идея.

И той извади дългия си нож.

— Нож? — възкликна Петра. — Срещу тази хала? Да не си се побъркал?

— Татко веднъж ми каза, че коремът на джабита е най-уязвимото му място — отвърна спокойно Делф. — А на неговите думи винаги можеше да се разчита.

Той сграбчи дръжката с две ръце и се приготви, докато зловещото влечуго с главоломна скорост приближаваше към нас.

Мина секунда, после още една.

Писъкът, изтръгващ се от отворените усти, вече раздираше тъпанчетата ни. Безброй отровни зъби бяха готови да се впият в нас и да ни разкъсат.

— Вега! — изпищя Петра.

Усетих как Хари Две напряга мускули в своята сбруя.

Вече се намирахме на броени метри разстояние. Можех ясно да видя черните, разширени зеници на Ендемен.

— Сега! — извиках.

Снижих се рязко и полетях точно под търбуха на джабита.

— Давай, Делф, давай!

Острието се стрелна нагоре.

И потъна в меката, незащитена плът на звяра.

По някакъв начин Делф успя да го задържи в същото положение, докато преминахме по цялата дължина на чудовището. Порой от вътрешности и кръв се посипаха върху нас от разреза.

Щом достигнахме опашката, свърнах встрани, за да не се сблъскам с останалите Маладони.

Те можеха да видят единствено страховитите поражения, нанесени на звяра, но не и какво ги е причинило.

Когато се обърнах, джабитът падаше шеметно надолу, вече мъртъв.

Ендемен току-що се бе лишил от превоза си.

Очаквах да полети със собствени сили, но той не го стори. Изглежда изпитваше затруднение да достигне пръчката си, а и краката му бяха затиснати под безжизнените криле на влечугото.

Той все повече доближаваше земята и всички негови подчинени се впуснаха подире му.

От сърце им пожелах джабитът да ги смаже под туловището си.

Обърнах се и полетях с максимална скорост. Звената на Дестин се впиваха в кожата ми, студени като лед. Веригата сякаш знаеше, че животът ни е заложен на карта, и даваше всичко от себе си за нашето спасение.

Вече се намирахме достатъчно далеч от замъка.

Аз потупах крака си с пръчката, представяйки си чудесния, безопасен Емпирей, и извиках:

— Пас-пусе.

В следващия миг се озовахме пред парадния вход на къщата.

Хвърлих се към голямата месингова брава, натиснах я и всички се изсипахме в преддверието.

Делф се пресегна и захлопна вратата след нас.

После просто останахме да лежим запъхтени на пода, всеки в плен на собствените си ужасяващи мисли и впечатления.

Нечий глас ни изтръгна от тях.

— Добре ли сте, господарке Вега?

Беше верният иконом.

Един по един се надигнахме, омазани от глава до пети в джабитска кръв и слуз.

— Не, Пилсбъри — отвърнах. — Всъщност съмнявам се дали изобщо някога отново ще съм добре.

VIGINTI QUATTUOR

Гибелните стъкленици

Изтощени и неспособни да говорим и дори да мислим за случилото се, тримата просто седяхме на пода в преддверието на Емпирей, покрити с джабитски вътрешности, и се гледахме един друг.

С известени усилия убедихме Пилсбъри, че всичко е наред и не се нуждаем от помощта му.

Той неохотно се оттегли, оставяйки ни сами.

— Трябва да изчистим тази гадост от себе си — успях да изрека най-сетне. — Предлагам след това да се срещнем в библиотеката.

Слънцето вече изгряваше, когато се отправихме по стаите. Захвърлих вонящото си облекло, отидох в банята и започнах да изливам кана подир кана вода върху себе си. Тя магически се пълнеше отново всеки път. Изтърках със сапун и последния сантиметър от кожата си, сетне изкъпах Хари Две. Накрая подсуших и двама ни с пухкавите хавлии и надянах чистите дрехи, които Пилсбъри предвидливо бе оставил в гардероба.

Когато слязох долу, Петра и Делф вече ме чакаха, що-годе дошли на себе си, но все още с напрегнати и изнурени лица. Сигурна съм, че и аз не изглеждах по-добре.

— Какво беше онова същество в Кулата? — извърна очи към мен Петра. — То… то нямаше лице.

— И аз се питам същото. Знам само, че не искаше да ме пусне.

— Има нещо специално в него — поклати глава Делф. — Иначе защо ще е цялата тази строга охрана?

Потърках охлузеното и зачервено място на китката си.

— Ако не беше кучето, сега да съм мъртва. Единствено то го накара да отпусне хватката си.

Погалих Хари Две по влажната козина, а той ме близна приятелски по ръката.

— Ендемен уби пленниците просто ей така — рече с потръпване Петра, вторачила в мен укорителен взор.

— Виждали сме го да убива и преди — отвърнах. — Спомни си двамата машинисти на влака.

Вместо да я успокоят обаче, думите ми само я накараха да избухне.

— А ти го остави жив в Кларъндън на Хилшър! Ако само се беше вслушала в съвета ми, Дафне и останалите щяха да са още живи.

— Това не е честно — намеси се в моя защита Делф. — Вега Джейн нямаше как да знае.

— Нима? — отсече Петра. — А какво друго е очаквала от изверг като него? Какво друго очакваше и ти всъщност?

— Не всеки Уъг е способен да убива хладнокръвно — изрекох тихо, с променен глас. — Сигурно щеше да е удобно в някои случаи, но аз просто не притежавам тези качества. Нито пък Делф. — Направих дълга пауза, преди да задам въпроса, който явно се очакваше от мен: — Ти притежаваш ли ги?

— Може би — рече тя предизвикателно. — Но пък и аз не съм Уъг!

— Защо тогава не му видя сметката? Ако наистина искаше да го сториш, не беше нужно да се съобразяваш с мен.

Тя понечи да отговори, но после сякаш размисли и премълча.

— Какво има, Петра? Хайде, изплюй камъчето.

— Защото ако го бях сторила, само щях да докажа, че наистина съм проклет Маладон.

— И това е единствената причина?

— Трябва ли да има и друга?

— Мисля, че има.

— Не ме интересува какво мислиш — сопна се тя. — Те разполагат с цяла армия и са покорили всички, способни да ни помогнат! Ако напуснем пак Емпирей, може изобщо да не се върнем живи. А ако него напуснем, няма как да ги победим и да възстановим справедливостта. Какво да правим тогава? Какъв беше изобщо смисълът да си пробиваме път през Мочурището?

Гласът й прерасна в писък и аз с мъка устоях на изкушението да я превърна в камък. Но ако трябваше да съм честна, тя доста точно бе обобщила ситуацията, в която се намирахме.

— Не възнамерявам да прекарам остатъка от живота си в лукс и безопасност зад тези стени — отвърнах. — А преминах Мочурището, за да открия своето семейство. И да разбера истината. Понеже никое от тези неща още не се е случило, ще продължавам напред. А ти можеш да правиш каквото ти душа иска, Петра Сонет. Нямам време, нито желание да се разправям със страхливци.

Тя ме изгледа така, сякаш й бях зашлевила плесница и в известен смисъл думите ми бяха сторили именно това.

— А според мен стигат толкова разговори за една вечер — намеси се Делф, местейки неспокойно поглед от нея към мен и обратно.

Не му обърнах внимание, въртейки нервно пръчката между пръстите си. Петра правеше същото.

— Е, вие както искате, аз ще си лягам. Чувствам се като разнебитен — рече той в последен опит да разведри обстановката.

Изчакахме го да се отдалечи към стълбището, а после отново кръстосахме погледи.

— Ако искаш да се пробваш срещу мен, заповядай — произнесох с равен глас.

За миг ми се стори, че зървам в погледа й познат проблясък. Напрегнах ум да се сетя къде съм го виждала преди. Дали не беше хладното злорадство, озарило очите на Ендемен след убийството на двамата машинисти? Стиснах устни, очаквайки атаката й.

Но тя просто се обърна и с широки крачки пое към стаята си.

Изпуснах дълга въздишка на облекчение.

Не знаех дали ще издържа на още една такава конфронтация, без действително да я нападна.

Бедният Делф. Ако той си мислеше, че една кръвна клетва ще е достатъчна, за да изглади противоречията ни, значи нищо не разбираше от жени.

Слънцето вече се издигаше, когато най-сетне се озовах в леглото. Унесох се почти веднага, с Хари Две сгушен до мен. Макар да спах дълги часове, се събудих също толкова уморена, колкото и преди.

Измих се и се погледнах в огледалото. Видът ми бе измъчен и някак състарен. Чувствах се отпаднала, без сила в крайниците. Потърках скования си врат с внезапно опасение, че частица джабитова отрова може да е попаднала в мен от разпрания корем на чудовището.

В кухнята заварих Пилсбъри, суетящ се край масата, на която госпожа Джоли бе сервирала разкошна закуска. Не след дълго Петра и Делф също се появиха, влачейки нозе и с тъмни кръгове под очите. Това още повече усили страховете ми.

Насядахме и се заловихме с ястията, без да се поглеждаме и да отронваме дума. Усещането бе, сякаш всеки от нас се храни сам. Когато най-сетне отместих чинията, се чувствах малко по-добре.

Делф се престраши да заговори първи.

— Снощи поне десет пъти бяхме на косъм от смъртта.

— Да — кимнах. — А и тази сутрин ми беше доста зле. Смятате ли, че е възможно да сме се отровили от джабита?

— Вега Джейн, ако това беше станало, досега да сме мъртви и студени.

— Прав си — рекох замислено.

— Колкото до съществото в Стаята, струва ми се, че то беше пленник. Ако е така, значи също е било враг на Маладоните.

Стрелнах го с очи.

— Което автоматично го превръща в наш съюзник.

— Именно.

— Звучи логично — обади се и Петра. — Заключено така в Кулата, охранявано от джабити и магични заклинания… Дали не си струва да опитаме да го освободим?

— Твърде е рисковано — поклатих глава. — Снощи едва не загинахме заради него. А и Маладоните са коварни. Може да е поредният им трик и ако го доведем в Емпирей, да срине защитните ни заклинания или нещо подобно.

В този момент скочих и се плеснах по челото.

— Какво има, Вега Джейн? — погледна ме тревожно Делф, сякаш наистина бях погълнала джабитова отрова.

Изтичах нагоре по стълбите, грабнах наметката, която бях носила предната вечер, и се върнах пак в кухнята. Бръкнах в джоба и и извадих смалените стъкленици.

— Да пукна дано — надигна се от стола Делф. — Съвсем бях забравил за тях.

Подредих ги на пода и направих обратна магия. Те веднага се уголемиха до предишните си размери.

— Всички те са роби сега — изрекох с прегракнал глас.

— Но защо Маладоните просто не са ги убили, както сториха с Дафне? — попита Петра. — Защо им е да ги държат живи?

След снощния ни спор този коментар ми дойде в повече.

— Навярно защото са толкова зли, че само убиването не им стига. Виж, да откраднеш душата на врага, да се държиш с него като с нищожество, да го караш да задоволява всяка твоя прищявка — това е нещо друго. Знае ли човек как би разсъждавало едно чудовище?

Чудовище, каквото може би си и ти, добавих наум.

Известно време всички съзерцавахме стъклениците, всяка от които представляваше един разбит живот.

— Вчера научихме много неща — казах. — Как действат Маладоните, как вкарват жертвите в своите клопки. А също какво представлява замъкът им.

— Но не видяхме онзи приятел, за когото спомена — вметна Делф. — Дето седи на трон и е способен да втвърдява въздуха.

— И по-добре. Пред него Ендемен изглежда като безобидно котенце.

Взех една от стъклениците и прочетох етикета.

— Клайв Пипън. Чудя се къде ли е той сега?

— Защо? — попита Петра.

— Защото бих искала да му върна ето това — вдигнах съдинката с блестящия прах.

— Смяташ, че е възможно? — Тонът й бе изпълнен с недоверие.

— Не знам. Но си струва да се опита. Като първа стъпка, нека съставим списък на всички тези хора. Ще отида да потърся нещо за писане. Мисля, че в библиотеката ми се мярна…

Не успях да довърша изречението си заради появата на Пилсбъри, който носеше перодръжка, мастилница и малък тефтер.

— Случайно дочух какво ви е необходимо, господарке Вега. Заповядайте.

— Благодаря ти, Пилсбъри.

Той се поклони с леко поскръцване и изчезна.

— Това се казва обслужване — отбеляза Петра.

— Вега Джейн, ти имаш красив почерк още от работата в Комините. Най-добре ние с Петра да четем етикетите, а ти да ги записваш.

Настаних се на масата, топнах перодръжката в мастилницата и я поднесох към празната страница.

— Готова съм.

И ние започнахме. Имената се редяха едно подир друго.

Амикус Арнолд, Полин Патернас, Тобайъс Холмс, Реджиналд Магнус, Шарлот Токън, Алабетус Тръмбул, Клайв Пипън, Дидо Дат, Алойзиус Данбъри, Сесилия Харкс, Сибил Хорнбил, Миранда Уийкс, Денис ОШонъси, Джеймс Трокмортън, Артемис Дейл.

После изброяването изведнъж секна, макар да знаех, че трябва да има още много стъкленици.

Вдигнах очи от тефтера и видях Делф да държи една особено голяма стъкленица. Петра бе застанала до него и двамата я гледаха вторачено.

— Какво има? — попитах.

Те се извърнаха, продължавайки да мълчат като риби.

— Е? — подканих ги.

Вместо отговор Делф ми подаде стъкленицата.

Поех я леко раздразнена, задето просто не прочете етикета.

— Чудя се защо е по-голяма от… — започнах.

Сетне видях изписаното върху нея име и всякакви други мисли се изпариха от главата ми.

ВЪРДЖИЛ АЛФАДИР ДЖЕЙН

VIGINTI QUINQUE

Идеята на Делф

Бях толкова втрещена, че едва не изпуснах стъкленицата на пода.

Поставих я внимателно върху масата и стиснах здраво клепачи.

Щом ги отворих, тя още стоеше там. Част от мен се бе надявала, че всичко е някаква илюзия.

— Те… са хванали дядо ти — каза Делф. — Хванали са Върджил.

Сведох глава в опит да подредя мислите си. Всичко бе толкова смайващо, че почти ми се виеше свят.

Погледнах мястото на китката си там, където ме бе сграбчило съществото от Стаята на кулата.

Сетне обърнах ръка и се взрях в знака с трите куки.

Той излъчваше бледо сияние.

— Какво има, Вега Джейн? — попита съпричастно Делф.

— Не знам. Просто се чувствам странно. А и клеймото ми изглежда по-ярко отпреди, не смяташ ли?

— Май си права.

— И какво ще правим сега? — намеси се Петра. — Щом са пипнали дори дядо ти, който е бил прословутият Екскалибур, какви шансове имаме ние?

— Още не е ясно дали са го пипнали — отвърнах натъртено.

— Нима? — наклони иронично глава тя. — Да не намекваш, че им е поднесъл магичните си способности на тепсия?

Дланите ме засърбяха да извадя пръчката и да превърна нея самата в нещо, поставено на тепсия.

— Казвам само, че няма как да знаем със сигурност.

— На мен пък ми изглежда доста сигурно, че цялата му сила е затворена в ей това шише тук.

Колкото и да не ми се щеше, трябваше да се съглася с нея.

— Мислиш ли, че дядо ти е станал като онези роби в Голям Честен? — попита тихо Делф.

— Не ми се вярва — поклатих глава.

— Но няма как да знаем със сигурност — използва Петра собствените ми думи, колкото да ме подразни.

Това момиче наистина умееше да ми лази по нервите.

— Ще ви кажа какво знаем. Че тази стъкленица е по-голяма от другите, защото в нея е затворена много магия. Магията на един Екскалибур.

— Е, и? — повдигна вежди Петра.

— Те не биха постъпили с него като с останалите, защото той не е като останалите. Биха му предоставили специално отношение, и то не в добрия смисъл. Имам предвид наказание. Ужасно наказание.

— Накъде точно биеш, Вега Джейн? — рече Делф.

Поех си дълбоко дъх.

— Ще ми се да греша, но мисля, че съществото без лице в Стаята на кулата беше моят дядо. Ето, вижте — показах им ръката си. — Когато ме улови тук, изпитах адско парене, но клеймото ми стана по-отчетливо. А и той моментално ме пусна, щом Хари Две го близна.

Петра не изглеждаше убедена.

— Защо им е да го държат жив? Защо просто не го убият, както сториха с Дафне?

— Навярно имат своите причини.

— Като например?

— Не знам! — отпуснах ръка. — Ти вечно питаш, но не даваш никакви отговори — добавих с почервеняло лице.

Тя ме изгледа продължително.

— Виж, аз навлязох доста по-късно в цялата история. Преди това не знаех нищо за дядо ти, за мястото, наречено Горчилище, за Маладоните, нито дори за магията. А не ми харесва да съм… невежа. Вероятно затова задавам толкова много въпроси. Но предполагам, не е честно да очаквам от теб да знаеш всички отговори.

За първи път от дълго време насам почувствах известна симпатия към нея.

В Горчилище аз също исках да проумея много неща и постоянно задавах въпроси. Може би двете си приличахме повече, отколкото ми се щеше да призная.

— Ами ако се опитват да изтръгнат от него информация? — наруши настъпилата тишина Делф.

— Каква информация? — попитах.

— Например за Горчилище. Искам да кажа, че Уъговете се крият там, макар и повечето да не го знаят. Маладоните вероятно умират от желание да се докопат до тях и да ги изтребят до крак. И сигурно смятат, че Върджил е способен да им покаже пътя.

— През Мочурището? — усмихнах се накриво. — Добре дошли са да го прекосят.

— Но дядо ти не е минал оттам, нали? Успял е да го заобиколи по някакъв начин.

— Нямам представа какво е направил. Знам само, че е изчезнал от дома на Моригон сред кълбо от пламъци. Когато видях случката с родителите ми в Приюта, сметнах, че и те са сторили същото. Едва по-късно реших, че той по някакъв начин ги е призовал. А може и всички да са били пленени.

— Върджил е изчезнал дълго преди майка ти и баща ти — поклати глава Делф. — Защо ще чака толкова, преди да ги вземе? А и от онази картичка става ясно, че Маладоните все още издирват вашите. Затова не вярвам да са ги заловили.

— Или всички са били в плен, но те са избягали, а Върджил не е успял — вметна Петра.

Всичко започна да се оплита в главата ми.

Действително, ако Върджил ги беше призовал, независимо дали чрез телепортация или пътешествие през Мочурището, в даден момент те трябваше да са се събрали тук. Но сега Маладоните държаха Върджил — неговото име бе върху стъкленицата, а и имах силно подозрение, че безликото същество в Стаята на кулата е именно той. Следователно, ако родителите ми още се издирваха, бягството изглеждаше напълно вероятен вариант.

— Ами ако дядо ми ги е прикривал от Маладоните, докато са бягали? — предположих.

— Виж, това не е изключено — съгласи се Делф.

— Чудя се къде ли са сега — добави Петра. — Ако са магьосници, две пръчки в повече няма да ни бъдат никак излишни.

Седях, вторачена в плота на масата. Можех само да гадая къде са родителите ми. Не знаех дали са магьосници, нито дори дали имат пръчки.

Извадих малкото картонче с техния портрет и го повъртях в пръстите си. Маладоните положително ги бяха виждали, иначе нямаше как да изготвят изображенията им, нали?

Но още повече ме вълнуваше съдбата на Върджил.

Възможно ли бе онова жалко, съсухрено, лишено от лице същество наистина да е бил той?

Да съм се намирала толкова близо до него, че да ме улови за ръка? А аз, вместо да помогна на Уъгморта, когото бях търсила цял живот, просто да го зарежа?

Потърках зачервени очи. Макар че скоро бях станала от сън, се чувствах капнала от умора.

Един факт не ми даваше мира и не вещаеше нищо добро за цялото ни начинание. Петра бе права — ако тези злодеи бяха успели за сразят дори могъщ Екскалибур като Върджил, какви шансове имахме ние срещу тях?

— Ти им се изплъзна вече няколко пъти, Вега Джейн — рече неочаквано Делф, сякаш прочел мислите ми. — Повали самия Ендемен и успя да му вземеш пръчката. Затова не се подценявай. Както и у дома, на Дуелума, без колебание бих заложил на теб.

— Благодаря, Делф — промълвих едва чуто и изпитах странното усещане, че той иска да се прегръща и целува с мен. Имам предвид, наистина да се целува! И леко настръхвайки, си дадох сметка, че желанието е взаимно.

— Аз също бих заложила на теб, Вега — добави Петра, връщайки ни обратно в действителността.

Делф се прокашля и извърна поглед, а аз й благодарих със суха усмивка, почти убедена, че го е сторила нарочно, за да ни съсипе момента.

— Мислех си, че най-трудната част ще е преминаването на Мочурището — казах. — А сега то ми се струва като песен в сравнение с това тук.

— Ако ще се справяме с Маладоните, ни трябва помощ — съгласи се Делф. — Само тримата далеч не сме достатъчни.

— И откъде да я вземем?

Той посочи стъклениците върху масата.

— Според мен отговорът се крие ето тук.

— Да върнем магията на тези хора? Но как, след като дори не знаем къде са?

— Тогава ще ги намерим. Повечето сигурно са в Голям Честен. Съдейки по твоето описание, там живеят големците. Нещо като членовете на Съвета в Горчилище. А и докато бяхме в Честен, не видяхме никакви роби със забулени очи.

— Добре, да речем, че си прав. Но как ще стигнем до тях? Просто ще стоим на улицата и ще чакаме да минат покрай нас?

— Защо не? При теб се е случило, нали?

— Делф, струва ми се, че не разбираш. Да речем, че открием някого. После какво? Ще го доведем тук и ще му върнем магията? Добре, но нали Маладоните ще усетят липсата му? А и навярно вече са открили подмяната на стъклениците. Ще съберат две и две и ще се досетят какво кроим. После вече ще бъдат нащрек и няма да можем да освободим никого от поробените. Най-много да ги убият, както сториха с Дафне и останалите.

В отговор той вдигна показалец.

— Ще започнем с един, Вега Джейн. Само с един. И ще го направим така, че да не предизвикваме подозрения. Важното е да се уверим, че можем да връщаме магията им. Само така ще постигнем целта си.

Тръснах объркано глава.

— И кака точно е целта?

Делф обходи с поглед стъклениците, а сетне отново се обърна към мен.

— Да ти съставим армия, разбира се.

VIGINTI SEX

Пътят напред

Тази нощ не можах да спя. Разпокъсани мисли бушуваха като снежна вихрушка в главата ми.

Станах със стон от леглото, загърнах се с наметката, взех пръчката и излязох тихо, за да не събудя Хари Две. Отидох в библиотеката, запалих със заклинание огън в камината и седнах на стола зад бюрото, с лице към пламъците.

Извадих от страничното чекмедже тефтера, който бях сложила там по-рано. В него бяхме записали всички имена от стъклениците. Самите те бяха подредени върху широкия рафт пред мен.

Вгледах се внимателно в тях и опитах да си ги представя не като съдинки с блестящ прашец, а като хора от плът и кръв, чиято същност бе безжалостно изтръгната и затворена там.

Разгърнах тефтера и зачетох имената.

Проблемът бе как да свържем стъклениците с действителните хора. Как изобщо да ги открием?

След известно време захлопнах безпомощно тефтера и станах от мястото си.

Приближих рафта и взех стъкленицата, носеща името на дядо ми.

Откъде Маладоните бяха разбрали, че той е Върджил Алфадир Джейн? Нима го бяха принудили да им каже? И откъде се бяха сдобили с портрета на родителите ми? Пак от него? Абсурдно бе да им го е дал доброволно. Затова ли се намираше в такова ужасяващо състояние? Заради изтезанията? Защо просто не му бяха приложили заклинанието Субсервио? Или той, като Екскалибур, бе неподатлив на неговото въздействие?

При по-внимателно вглеждане установих, че стъкленицата се отличава не само с по-големия си размер, но и с особения, по-фин прах, съдържащ се вътре.

Със свиване под лъжичката се запитах как ли би изглеждал моят магичен прах, ако Маладоните успееха да го източат.

В потиснато настроение продължих да гледам потрепващите пламъци, докато изведнъж не ме осени идея.

Изтичах обратно в стаята си, отворих чекмеджето на нощното си шкафче и извадих вълшебния къс пергамент, открит още в Мочурището.

— Силен? — призовах неговия обитател.

Образът моментално се появи върху пожълтялата повърхност.

— Да, Вега.

— Силен, имам проблем.

— Разкажи ми.

Споделих какво се бе случило в Голям Честен, както и по време на двете ми посещения в Маладонския замък. Също за вероятността дядо ми да е държан там като затворник. Показах му стъкленицата, обясних нейното съдържание и как е попаднало там.

С напредването на разказа ми лицето на Силен ставаше все по-мрачно.

— Работата е там — завърших, — че бихме искали да върнем праха от тази стъкленица и от всички останали на законните им притежатели, но нямаме представа кое име на кой човек съответства, нито как да ги издирим. Също не ми е известно заклинание, способно да възстанови магичните им способности. Маладоните може и да го знаят, но няма да ми го кажат.

— Разбирам, че ситуацията те поставя пред известно затруднение — произнесе сериозно Силен.

— Именно — кимнах леко раздразнено, защото тъкмо това вече ми беше известно. — Случайно да имаш идея как да го преодолея?

Настъпи продължително мълчание. Чаках със свито сърце, защото ако и тук не намерех отговор, щях да попадна в задънена улица.

— Помниш ли, Вега — заговори накрая той, — как веднъж обсъждахме истинската цел на магията. Вероятността на невероятното, да го наречем.

— Да. Ти ми каза, че всяка магия се поражда от необходимостта.

— Правилно. Какво е тя, ако не волята на притежаващия магични способности да постигне нещо, което желае? Ето, ти желаеш да разбереш коя стъкленица на кой човек принадлежи. И после да им върнеш отнетото.

— Да, разбира се.

Силен се загледа в стъкленицата в ръцете ми.

— Ако тук действително се съдържа магията, изпълвала навремето душата на твоя дядо, то всичко, което ти е необходимо, е в този прашец.

— Май не те разбирам напълно…

— Според теб създанието в Стаята на кулата е Върджил Алфадир Джейн, нали?

— Смятам, че е така — оживих се. — Почти съм сигурна.

— Е, грешиш.

— Моля? — възкликнах полуогорчено, полусърдито. — Греша за кое?

— Съществото, което си видяла, е празна обвивка. Съсухрени, тленни останки, макар и в конкретния случай все още дишащи. Ето тук, в този съд, е дядо ти. Той е с теб сега.

В гърдите ми трепна нова надежда, но в нея начаса се прокрадна сянка на съмнение.

— И как да го извадя отвътре? — попитах.

— До голяма степен зависи от теб, Вега. И от магическата ти пръчка. Но основният елемент е вярата. Ако тя е дори леко накърнена, няма да се получи нищо.

— Откъде знаеш?

— Виждал съм какво може да причини съмнението. То е способно да срине и най-добре скроените планове.

— Но защо? Толкова ли е трудно наистина да повярваш в нещо?

Силен се усмихна морно, сякаш бе минавал през същия разговор безброй пъти.

— Всъщност — рече — това е най-трудното нещо на света.

И с този загадъчен отговор изчезна от пергамента.

Усетих как ъгълчетата на устата ми увисват надолу.

Ама че досада!

Не можеше ли това старче поне ВЕДНЪЖ да ми даде нормален, прост съвет.

Погледнах колебливо пръчката в ръцете си.

Насочих я към стъкленицата и произнесох:

— Върджил Алфадир Джейн, моля те, яви ми се.

Не се случи абсолютно нищо.

Наложих си да се съсредоточа и да повярвам, че дядо ми действително се намира в проклетата съдинка.

Замахнах отново, така че пръчката леко докосна стъклото.

— Върни се при мен — казах.

С потрепване видях как от върха й прескача мимолетна искра, но сетне бързо угасва.

Опитах още няколко пъти, но без успех.

Пъхнах стъкленицата в джоба си и прибрах тефтера обратно в чекмеджето.

Слязох пак в библиотеката, сграбчих ръба на мраморната лавица над камината и приведох глава.

Как се очакваше да имам несломима вяра, когато още от раждането си в Горчилище бях отрасла единствено в съмнение?

Докато се взирах в пламъците, усетех как очите ми се наливат със сълзи. Не исках това, но то просто се случи от само себе си. Бях се борила толкова упорито. Бях стигнала толкова надалеч. А сега излизаше, че не мога да помръдна и сантиметър напред.

Свлякох се на пода и се свих на кълбо върху килима.

Часовникът върху камината тиктакаше, а на мен ми се струваше, че никога повече няма да успея да помръдна. Цялата ми енергия бе като изцедена.

Така не си помагаш, Вега.

Това е глупаво.

Слабостта не води до никъде.

Станах и се отвърнах от огъня.

Трябваше да направя нещо. Каквото и да е, само да се отърся от това чувство на безсилие и провал.

Вдигнах стъкленицата с проблясващия прашец и долепих лице до нея. Затворих клепачи и си представих своя дядо такъв, какъвто го помнех последно.

Щом ги отворих отново, ахнах.

Върджил беше вътре, увиснал във въздуха над купчинката прах.

Примигнах и той изчезна.

Просто си бях въобразила.

Там нямаше нищо.

А най-вероятно и не можеше да има.

Седнах зад бюрото и потънах в размисли какво да правя оттук нататък.

Емпирей тънеше в тишина. Знаех, че Делф и Петра са дълбоко заспали.

Виж, за Пилсбъри нямах представа. Можеше ли един комплект доспехи изобщо да изпитва умора?

Сякаш в отговор на неизречения ми въпрос икономът се появи до мен.

Толкова внезапно, че едва не се катурнах от стола.

— Нуждаете ли се от нещо, господарке Вега?

— Моля? — изгледах го сепнато. — Не, не… всичко е наред.

Забралото му едва забележимо потрепна.

— Ще разрешите ли да говоря свободно?

Не бях сигурна какво точно има предвид.

— Ами да — повдигнах неуверено вежди.

— На вашите млади плещи напоследък лежи огромен товар. Повярвайте ми, той би затруднил и хора, далеч по-възрастни и опитни от вас.

— Навярно си прав — съгласих се спокойно. — Но това не може да ми служи като оправдание да стоя със скръстени ръце. Нещата няма да се оправят сами.

— Спомням си, че и господарката Алис имаше подобни терзания навремето.

Вирнах брадичка при тези думи. Започвах да чувствам силна връзка между Алис Адронис и себе си. Искаше ми се тя да е тук сега. Но Пилсбъри поне я беше познавал.

— Какви терзания? — попитах.

— Тя знаеше, че се задава война с Маладоните. Седеше до късно през нощта в същото това кресло, в което сте вие сега, и размишляваше.

— Споделяла ли е за какво?

Икономът кимна.

— Аз веднъж се осмелих да повдигна въпроса, което не беше лесно решение. Тя бе много властна натура и не обичаше да й се натрапват.

Той се поколеба и потърка стоманените си ръкавици.

— Карай направо, Пилсбъри, моля те.

— Ами да речем, че усетих нуждата й да поговори с някого, да изрече тревогите си на глас. И й дадох възможност да го стори.

— Но нали е имала своя съпруг Гюнтер?

За моя изненада, Пилсбъри бавно поклати глава.

— Не беше толкова просто.

Той направи поредна пауза.

— Господарят Гюнтер не искаше война. Дотолкова, че…

Тук гласът му отново секна.

— Че какво? — подканих го.

— Че бе готов да плати всякаква цена, за да я избегне. Всякаква цена.

Прехвърлих няколко пъти фразата в главата си, преди да попитам невярващо:

— Дори ако това е означавало да остави Маладоните да ги завладеят и управляват?

Пилсбъри кимна.

— Никога не бих сторила това! — възкликнах с жар. — По-скоро бих жертвала живота си.

— Господарката Алис смяташе същото. И го направи — добави той с тъга.

Опитвах се да свържа в главата си късчетата информация. Щеше ми се икономът да не е чак толкова дипломатичен, та да вадя всяка дума с ченгел от устата му.

— А опасявала ли се е, че Гюнтер може да стори нещо глупаво по повод предстоящата война? Нещо, което да изложи на опасност нея и съюзниците й?

Не знам откъде ми дойде вдъхновение да изрека подобно нещо.

— Тя се опасяваше от много неща. И допускам, че това бе едно от тях.

— Ти спомена, че Некро е идвал тук преди войната.

— Да.

— Колко скоро преди началото й?

— Много скоро. В нощта, в която господарят умря.

Бавно се изправих.

— Пилсбъри, аз видях ковчега с тялото на Гюнтер в една стая тук. Гърлото му беше прерязано. Означава ли това, че…

Пилсбъри кимна и аз видях как една самотна сълза бликна изпод забралото му и се търкулна надолу по металния шлем.

— Злодеят Некро се появи по тъмно, без знанието на господарката Алис. Под предлог че иска да преговаря за предотвратяване на войната. Срещнаха се само двамата, в същата тази стая. И когато малко по-късно дойдох да проверя дали не се нуждаят от нещо, заварих клетия Гюнтер да лежи на пода, в локва от собствената си кръв.

— Значи Некро го е… убил?

— Да — възкликна Пилсбъри. — Сигурен съм, все едно съм го видял със собствените си очи.

— А какво направи Алис?

— Несъмнено щеше да убие него за отплата. Или поне да се опита. Но Маладоните започнаха войната още на следващия ден.

— Но нали според теб поводът е бил смъртта на Джейсън, сина на Некро, който бил влюбен в Ума Кадъм?

— Това е само отчасти вярно. Действително Некро обвини нашата страна за гибелта на сина си. Стигна дори дотам да твърди, че Ума го е сторила, след като е оплела Джейсън с любовна магия по заръка на баща си. И че Гюнтер бил страхливец, който сам си е прерязал гърлото, защото е знаел, че никога не може да се опълчи срещу Маладоните.

— Какво коварно кълбо от лъжи! — извиках негодуващо.

— Разбира се. Но Маладоните искаха войната и я постигнаха.

— Не само са я постигнали, но са я и спечелили.

— Да — промълви той със сведена глава.

— Пилсбъри — казах аз след кратко мълчание. — Ще има нова война.

— Да, господарке Вега. Разбирам, че натам вървят нещата.

— Не мога да гарантирам изхода от нея. Възможно е пак да претърпим поражение и да бъдем изтребени до крак. Но поне що се отнася до мен, ще се бия до последна капка кръв. Не искам мир с проклетите Маладони. Видях какво представляват. По-скоро бих умряла, отколкото да имам нещо общо с тях.

Едва сега той ме погледна. Искам да кажа, наистина ме погледна.

— Не се съмнявам в това. Вие си приличате с Алис Адронис като две капки вода.

И с тези думи ме остави.

Седнах отново и зареяла взор в огъня, се замислих върху чутото. Ако изобщо се нуждаех от още причини да мразя Маладоните, Пилсбъри току-що ми ги беше дал.

Те разполагаха с цяла армия добре обучени магьосници, способни да летят, да се сражават и убиват.

Аз разполагах с Петра, Делф, Хари Две и една купчина стъкленици с прах.

Чудна армия, няма що.

Дори да имах повече бойци, надали щях да знам какво да правя с тях — та аз едва знаех какво да правя със самата себе си.

Отговорът бе ясен. Онова, от което се нуждаех, бе моят дядо. Могъщ магьосник, истински Екскалибур.

И още на мига реших какво да правя.

Щях да се върна в Маладонския замък и да го освободя.

Инак всичките ни усилия бяха напразни.

VIGINTI SEPTEM

Загубата

Маладонският замък се извисяваше право пред мен. Хари Две висеше на гърдите ми в своята сбруя от кожени ремъци. Бях излязла без Петра и Делф. Изпитвах дълбока увереност, че трябва да се справя със задачата сама. Водех кучето единствено защото между него и съществото в Кулата явно съществуваше някаква връзка. В джоба на наметката ми лежеше стъкленицата с магичния прах на Върджил.

Масивната постройка се очертаваше в мрака като зловещ силует, готов да убие всеки, дръзнал да го доближи.

Е, аз не само щях да го доближа, но и да проникна вътре, за да спася Уъга, който отчаяно се надявах, че е моят дядо.

Щом назъбените стени се очертаха по-ясно, очите ми се разшириха от изненада.

Бях очаквала, че всичко ще е тихо, както и преди.

Вместо това замъкът наподобяваше разбунен кошер.

Фигури в мантии сновяха напред-назад. В проходите пламтяха факли. Голямата порта зееше отворена.

Какво, по дяволите, ставаше тук?

Изведнъж ми хрумна невероятна мисъл — дали пък дядо ми не беше успял да избяга?

Но как би могъл да го стори? Нали магията му се намираше в джоба ми.

Извадих стъкленицата, за да се уверя. Искрящият прах все още си беше вътре.

Прибрах я и огледах обстановката още веднъж.

Хаосът, който цареше пред мен, предоставяше определени преимущества.

Приземих се на известно разстояние от главната порта и завъртях пръстена, за да направя себе си и Хари Две невидими.

Вече можехме да вървим.

Бързо достигнахме кръговете светлина, хвърляни от факлите. Навсякъде гъмжеше от Маладони в дълги червени мантии. Лицата им не се виждаха, закрити от черните качулки.

По някаква причина вместо да изпитвам страх, задето се намирам в леговището на врага, бях обзета от необяснимо спокойствие.

Едва преминали портата, зърнахме Ендемен. Той влезе като буреносен облак малко подир нас и начаса се преобрази в зловещото, уродливо същество, което представляваше всъщност.

Качулката му бе свалена, разкривайки ужасяващите черти, така различни от фалшивата физиономия, която носеше навън.

Започна да вика на подчинените си на някакъв неразбираем език. Гласът му беше дрезгав и напрегнат, но също така странно тържествуващ. Можех само да гадая за какво им говори.

Промъкнахме се само на няколко крачки от него и се шмугнахме в един страничен проход.

Трябваше отново да открия пътя, водещ към Стаята на кулата.

Напрегнах паметта си, притиснала гръб в стената, докато покрай мен тичешком премина група Маладони.

Ако не се лъжех, трябваше да хвана третото разклонение на коридора, в който се намирах. А после второто стълбище вляво. Или пък беше вдясно?

О, по дяволите.

Извадих пръчката и тихо промърморих „Пас-пусе“, мислейки за коридора пред Стаята на кулата.

Миг по-късно се пренесох.

Значи можех да използвам телепортиращата магия поне в пределите на замъка. Това бе полезно да се знае.

Първото, което ми направи впечатление, беше, че пред мен няма джабити.

Второто — че не виждам и самата метална врата.

Озърнах се отчаяно. Нима нещо с магията се бе объркало и бях попаднала другаде?

Но щом се поуспокоих, способността ми да разсъждавам трезво се възвърна.

Те знаеха, че някой е влизал в Стаята.

И следователно я бяха зазидали.

Оставаше само един въпрос: дали затворникът още бе в нея?

Размислих няколко секунди, заслушана в приглушените звуци от суматохата на долните нива на замъка.

Пристъпих до стената и долепих ухо в хладните камъни. Отвътре не се чуваше нищо. Но това не бе достатъчно.

Насочих пръчката и прошепнах:

— Кристиладо магнифика.

Сега вече получих своя отговор. Стаята беше напълно празна.

Дори тесните отвори по стените липсваха.

Очевидно бяха преместили своя пленник другаде, но къде?

Тази стая бе най-високата точка в замъка. Някакво вътрешно чувство ми диктуваше, че сега може би са предпочели най-ниската.

Сведох поглед към краката си и с потръпване опитах да си представя какво се крие в недрата на това ужасно място. Спомних си времето, прекарано под дъното на река Обол, в очарователната компания на Орко и стената на злочестите мъртви.

Обърнах се и съпроводена от Хари Две, се упътих обратно надолу.

Трескавата дейност бе поутихнала и поне нямаше опасност да се блъснем в търчащи по коридорите Маладони.

Скоро забелязах стълбище, чието подножие се губеше някъде в дълбините на замъка. Видът му далеч не бе привлекателен.

Докато го оглеждах, покрай мен премина позната фигура, натоварена с някакъв вързоп.

Последвах я на пръсти и произнесох тихо името и:

— Виктус!

Робът спря и обърна към мен белезникавите си очи.

— Аз съм, Вега. По-рано те питах за Стаята на кулата, помниш ли?

— Да — кимна бавно той. — Но аз… не те виждам.

— Знам. Тъкмо сега предпочитам никой да ме вижда. Ще ми кажеш ли какво става тук? Защо е цялата тази трескава дейност?

— Господарят просто ни каза да подготвим някои неща. Провизии за пътуване и други подобни.

— Пътуване? Закъде?

Той поклати глава.

— Господарят не спомена.

— Виктус — произнесох със сериозен тон. — Ти помниш ли кой си?

Чертите му трепнаха за миг.

— Защото ти невинаги си бил слуга. Бил си напълно друг човек. И си притежавал магия. Точно като господарите си.

— Не. — Той рязко тръсна глава, макар дълбоката бръчка между веждите му да издаваше… нещо. — Аз съм просто Виктус.

— Ти и останалите като теб също ли ще ходят на това пътуване?

— Не. Само господарите. Ние оставаме тук.

— Разбирам. А относно затворника в Стаята на кулата — знаеш ли къде са го отвели?

— Не мога да кажа.

— Не можеш или не искаш?

— За мен е все едно.

— Не смятам така — възразих рязко.

Той отново трепна.

Очевидно по някакъв начин можех да му въздействам, да накърнявам робската обвивка, в която го бяха запечатали, и това ме радваше.

Сграбчих ръката му в своята, което моментално го направи невидим също като мен. Кожата му бе хладна като лед, но при допира ми започна полека да се затопля.

— Мисля, че ще успееш да ми кажеш, ако наистина пожелаеш.

— Аз… аз…

— Този човек е моят дядо, Виктус. Държат го тук като затворник. Искам да го спася, но за това ми е нужно твоето съдействие. Вече ми помогна веднъж. Ще го направиш ли отново? Моля те. Толкова е важно. Някъде в подземията ли се намира?

— Ти беше много мила предния път. И ми благодари. Никой не се е отнасял с мен така, откакто съм тук.

— Това е, защото господарите ти са зли и не ги е грижа за теб. Но аз не съм такава. Аз искам да те освободя, Виктус. Както и всички останали. Надявам се да го разбираш.

Той застина и през лицето му премина цял рояк емоции. Накрая произнесе с дрезгав глас:

— Онзи, когото търсиш, не е в подземията.

— А къде тогава?

— Намира се в Голямата зала, при нашия единствен и истински господар.

— Онзи, дето седи върху трона? — попитах съкрушено.

Виктус кимна.

— И какво правят с него?

— Не знам. Но го видях вътре.

— Окован ли е? С вериги или с някакво заклинание?

— Не.

— Благодаря ти, Виктус. Наистина много ми помогна.

Робът отвърна с поклон, който при други обстоятелства би ми се сторил комичен, но в цялото това място нямаше нищо забавно.

— Желая ти успех. — Той помълча и добави: — Наистина ли съм имал магични способности?

— Да. Както и останалите като теб. И ако зависи от мен, ще си ги получите обратно.

Оставих го и закрачих решително към Голямата зала. Хари Две подтичваше до коляното ми.

Накрая стигнахме величествения портал, водещ към още по-величественото помещение — макар и населявано от толкова противно същество.

Единственият и истински господар?

Как ли пък не!

Предпазливо прекрачих прага и се промъкнах вътре.

Вдигнах очи нагоре и видях, че стъкленият таван, който бях разбила при бягството си, вече е поправен.

Залата беше огромна и празна.

Е, почти.

В дъното и се случваше нещо странно.

Тронът си беше там и на него седеше кошмарният му собственик, за когото вече знаех, че е древният Некро.

В ръката си държеше пръчка, толкова черна, че сякаш изсмукваше светлината от стаята. Можех да свържа този цвят само с Орко или със света на мъртвите.

Тя бе насочена срещу някого.

Щом приближих, разпознах окаяното същество от Стаята на кулата.

От върха на пръчката излизаше лъч и пронизваше тялото му — но не ярък, а също така тъмен и мрачен, както и цялата обстановка.

Лидерът на Маладоните беше пред очите ми и не усещаше моето присъствие.

Дали можех да го убия със заклинание?

Бях ли способна да събера нужната емоция?

Или поне да го поваля в несвяст?

Ами ако не се получеше?

Ако той на свой ред ме атакуваше? Ако ме поробеше и затвореше душата ми в стъкленица?

В крайна сметка, скована от своята нерешителност, не сторих нищо.

Инквизиторът насочи тъмния лъч към земята и бедното безлико създание се строполи на пода. Сетне лъчът угасна.

Некро се изправи, замахна рязко с пръчката и изчезна от залата.

Аз веднага притичах до мястото, където лежеше жертвата му.

Когато я докоснах, кожата й бе влажна и студена.

Лицето все така липсваше. Повтарях си, че това трябва да е моят дядо, но откъде можех да съм сигурна? Из целия замък ехтяха стъпки. Не можех просто да стоя тук и да разсъждавам. Трябваше да взема някакво решение.

Хари Две се промъкна иззад гърба ми и подуши падналия.

После близна безжизнените пръсти и те леко потрепнаха.

Кучето извърна глава и ме погледна, сякаш искаше да каже: Давай, не се чуди. Това е той.

— Благодаря ти, космати приятелю — промърморих.

Дестин беше около кръста ми, което означаваше, че силата ми бе удесеторена.

Повдигнах тялото и при моя допир то стана невидимо.

— Дядо — прошепнах в ухото му. — Добре ли си? Какво са ти сторили?

Въпросите ми останаха без отговор.

Втурнах се навън, следвана от Хари Две.

Наоколо не се мяркаше жива душа.

Помъчих се да начертая в съзнанието си вътрешното разположение на коридорите и пътя на своето бягство.

Без особени премеждия достигнах главната порта, край която стояха на пост двама Маладони.

Промъкнах се между тях, тичах още известно време и после се издигнах във въздуха.

Когато погледнах назад, замъкът бе тъмен и притихнал като смъртта.

Къде бяха отишли всички?

Изведнъж ми хрумна ужасяваща мисъл. Ами ако се приберях в Емпирей и го заварех разрушен? А Делф, Петра, Пилсбъри, госпожа Джоли и всички останали — мъртви? Дали това не бе целта на тайнственото пътуване на Маладоните?

Почуках с пръчката по крака си, произнесох заклинанието и в следващия миг се озовах на прага на своя фамилен дом. За мое облекчение, той изглеждаше здрав и невредим.

Влязох вътре, оставих безжизненото тяло на дядо си и се озърнах, държейки пръчката в готовност, в случай че наоколо се спотайват Маладони.

Всичко обаче беше спокойно. Завъртях пръстена и ние отново станахме видими.

Пилсбъри се появи начаса, с напълно невъзмутим вид, макар върху излъскания под на преддверието да лежеше съсухрено създание без лице.

— Мога ли да бъда полезен с нещо, господарке Вега?

— Да, можеш да повикаш Делф и Петра при мен.

— Разбира се — кимна той и изчезна.

По стълбите се дочу тропот на нозе и моите приятели дотичаха, разчорлени и по нощници.

— Какво, по дяволите, ста… — започна Делф, но млъкна, щом съзря съществото на пода.

— Ти… — почти изкрещя Петра. — Ти си се върнала и си го взела?

Кимнах бавно, едва сега осъзнавайки, че именно това съм сторила.

— И как успя? — заекна Делф?

Не бях в настроение да губя време с техните въпроси. Имах по-спешни задачи.

Извадих стъкленицата с праха на Върджил от джоба на наметката си и ги погледнах.

— Трябва да решим как да върнем това в него, и то бързо. Некро продължаваше да му причинява нещо. Дали в онази книга, описваща отнемането на магичните способности, няма и обратно заклинание?

Делф тъкмо се канеше да се втурне да я търси, когато Хари Две неочаквано се намеси. Той скочи и изби стъкленицата от ръката ми. Пред смаяните ни погледи тя полетя право към сгърчената фигура на пода.

Всичко стана твърде внезапно, за да успее някой от нас да реагира.

Малко преди да падне, запушалката й отхвръкна и искрящият прах се посипа върху тялото.

Вместо да остане там обаче, се случи нещо удивително. Той просто попи в кожата, както дъжд попива в зажадняла, напукана земя.

Вероятно са минали само няколко секунди, но ми се стори, че чакахме цяла вечност. Сетне ослепителна, златиста мълния озари помещението.

Затворих очи и съм сигурна, че и останалите сториха същото.

Щом ги отворих отново, жалката купчина на пода беше изчезнала.

Пред мен стоеше мъж, висок почти колкото Делф, здрав и силен във всяко отношение.

Това бе моят дядо, Върджил Алфадир Джейн, при това същият, какъвто го помнех от шестгодишна, когато го бях видяла за последно.

Задавена от вълнение, исках единствено да скоча в прегръдките му.

— Дядо — промълвих. — Това съм аз, Вега!

Той ме погледна и в очите му прочетох много неща, най-вече любов и тъга. Можех да разбера първото, но не и второто. Не и сега, при първата ни среща след толкова дълга раздяла и след безброй премеждия.

Щом се вгледах по-внимателно, видях, че образът му е леко мъгляв, но това нямаше значение. Той бе тук, двамата отново бяхме заедно и сърцето ми пърхаше от радост.

Ръката му се протегна и улови моята. Усетих, че пръстите му са студени. Но лицето му грееше от топлота.

И обич.

— О, Вега, милата ми, скъпа внучка — усмихна се той.

Гласът му прозвуча някак глухо, а си спомнях, че преди говореше с богат, плътен баритон.

Но толкова дълго бях копняла да чуя тези слова, че сега не ме беше грижа как звучат. Стигаше ми, че ги изговаря. На мен!

От дясното му око бликна сълза, търкулна се по скулата и остави влажна следа по обветреното лице.

— Не вярвах, че някога ще те видя пак, детето ми.

Той ме погали по бузата, а аз сграбчих дланта му с две ръце. Дори не се мъчех да скрия собствените си сълзи.

Този човек бе отсъствал от живота ми толкова дълго и все пак сега, като го виждах пред себе си и усещах допира му, имах чувството, че никога не сме се разделяли.

— Толкова ми липсваше — промълвих. — Как ли не се мъчих да те намеря. А ето че сега… сега си тук и пак сме заедно.

След първоначалната изненада Петра и Делф бяха отстъпили почтително назад, леко смутени, задето присъстват на толкова задушевна сцена. Но аз исках те да са тук, да видят всичко, да знаят, че Върджил е с нас. Че ще ни води към победа, макар че тъкмо в момента за мен това не беше най-важното.

Прегърнах го силно и зарових лице в гърдите му. Вдишвах мириса му, вкопчвах се в него така, сякаш се боях да не ме изостави отново.

Той също ме притисна в силните си обятия, както когато бях малко дете. Тогава, ако бях уплашена, ме успокояваше, а ако бях радостна, се веселеше заедно с мен. Всички тези спомени сега ме заливаха като бурна вълна.

Изведнъж го усетих да потреперва.

— Дядо, добре ли си? — попитах разтревожена.

Върджил нежно ме отдели от себе си и ме погледна в очите.

— Винаги съм знаел, че си специална, още от деня, в който се роди — рече тихо. — Че си нещо повече от останалите. Сигурен бях и ето че не съм се излъгал.

Устните му се разтегнаха в усмивка и аз възторжено й отвърнах.

— Заедно, дядо. Заедно ще се справим! Ще ги победим, ще видиш. Ти си Екскалибур, а аз… също умея да се бия. Сега вече…

Той с жест ме накара да замълча.

И онова, което каза после, ме накара да забравя всичко останало.

— Боя се, че времето, което ни остава да прекараме заедно, е твърде кратко, мила моя Вега.

— Какво? — замръзнах, устремила просълзен взор към него. — Не! Та аз току-що те открих. Не можеш да ме оставиш. Просто… не можеш!

— За съжаление, се налага — отвърна след дълга пауза той. — Защото виждаш ли, Вега, аз вече съм мъртъв.

DUODETRIGINTA

Последните слова

В живота на всеки има мигове на загуба.

Мигове, които разбиват сърцето му и той се чувства така, сякаш никога вече няма да има сърце.

Такъв беше този миг за мен.

Вторачих се в дядо си.

— Ти си… Ти си… — Не смогвах да произнеса думата.

В неговите очи сега тъгата бе взела връх над любовта.

— Той ме уби, Вега — каза просто.

— Некро — промълвих прегракнало.

Отстрани Делф и Петра слушаха като вкаменени.

— Да. Той е много могъщ магьосник. Притежава познания, които ние никога няма да достигнем. Но да не се занимаваме с това сега. Имаме неща за обсъждане, а и ти вероятно преливаш от въпроси. Още като малка бе по-любознателна от всеки Уъг. Така че питай, Вега.

Още неспособна да осмисля факта, че е мъртъв, изрекох с мъка:

— Защо… напусна… Горчилище?

— Напуснах го, за да поведа въстание срещу онези, които унищожиха предците ни.

Нямаше как да се въздържа от следващата реплика, макар да знаех, че сигурно ще го нараня.

— Но ти… ме изостави.

Той посегна към мен, а аз сторих нещо, което не бях и помисляла, че ще е възможно, особено след дългата ни раздяла.

Отдръпнах се назад.

— Вега! — обади се укорително Делф.

Дядо ми бавно отдръпна ръка, седна върху пода и се озърна наоколо.

Проследих погледа му и забелязах, че Пилсбъри и госпожа Джоли също са се присъединили като безмълвни свидетели на случващото се.

Икономът направи крачка напред.

— Да ви донеса ли нещо освежаващо, сър?

В очите на Върджил проблесна искрица.

— Достатъчно съм освежен и от присъствието на внучката си, благодаря. Макар тя да ми е малко сърдита в момента.

— Вашата внучка? Значи и вие сте от фамилията?

— Върджил Джейн, приятно ми е. Бих предпочел се да се срещнем при по-добри обстоятелства, но какво да се прави. — Той обгърна помещението с жест. — Какво е това място?

— Нашият потомствен дом, Емпирей — отвърнах аз. — Но ти положително би трябвало да го знаеш. Нали си всемъдър Екскалибур?

— Аз знам много неща, Вега, но не съм всемъдър. И нямах понятие, че този дом изобщо съществува. — Той посочи към пръчката, чийто край стърчеше от джоба ми.

— С нейна помощ ли го намери?

— Да, пръчката, общо взето, ме доведе.

— А как се сдоби с нея?

— От Алис Джейн Адронис, последната от нашия род, живяла тук. Отначало мислех, че е само копие, но Астрея Прайн от Мочурището ме научи да правя заклинания с нея. Познаваш ли Астрея?

— Уви, не. Не съм преминавал през Мочурището. Виждам впрочем, че пръстенът ми е успял да стигне до теб.

— Беше в къщата на Куентин Хърмс. Тансий ми го даде, преди да избягам от Горчилище. Куентин ми беше оставил също карта и книга.

— Да, знам. Аз сам му заръчах да го стори, щом пораснеш достатъчно.

— Ти… си му заръчал? — възкликнах удивено.

— Хърмс беше мой доверен приятел. А също и доста добър магьосник. Навлизаше много навътре в Мочурището, водеше записки и нанасяше всичко върху карта.

— А родителите ми? Бях там, когато ти ги призова. Но не можах да тръгна с тях — добавих с горчивина.

— Аз не съм ги призовавал, Вега.

Челюстта ми увисна.

— Какво? Но как тогава са напуснали Горчилище?

— От теб чувам, че са го напуснали. И не съм ги виждал тук. С цялото си сърце се надявам, че са добре.

Извадих снимката.

— Ако съдим по това тук, те също се сражават с Маладоните — изрекох гордо.

Набръчканото му лице се разля в усмивка.

— Радвам се.

— А как те заловиха? — попитах бързо.

— След като пристигнах тук, започнах да събирам информация, да установявам контакти и да причинявам колкото се може повече неприятности на Маладоните. Бях на практика основателят на това движение. — Той посочи текста на гърба на снимката.

— На Кампионите?

— Да. Очевидно родителите ти сега са изтъкнати негови членове. За съжаление, не ми било писано да се бия редом с тях. — Той замлъкна за момент, сякаш да събере мислите си. — Е, дейността ми бе съпроводена с все по-големи рискове. Накрая се оказах обкръжен от петдесет Маладони. И макар да съм — или по-скоро да бях — могъщ магьосник, този път късметът ми изневери. Успях да убия дузина от тях, преди сам да падна в ръцете им.

— Ендемен там ли беше?

— Да, със своите костюмирани приятелчета. Те са най-елитните бойци на Маладоните. Прекарах доста време с тях след пленяването си. Отделиха ми цялото си внимание. Съжалявам, че няма да мога да им отвърна със същото. — Той въздъхна. — Искаха информация. Информация, за да постигнат своите цели. А аз отказвах да им я дам.

— Искали са да разберат как да преминат през Мочурището — обади се неочаквано Делф. — За да довършат делото си.

Върджил се обърна към него.

— Ти си Даниъл, нали? Синът на Дъф Делфия?

— Същият.

— Не ти липсва проницателност. Помня, че си беше такъв още от мъничък.

— Благодаря — преглътна Делф, като се изчерви.

— А коя е младата дама? Не мисля, че се познаваме.

Под неговия взор Петра напълно се сконфузи.

— Аз съм… П-Петра, г-господин Джейн. От хората, останали в Мочурището…

— Да, чувал съм за тях. Накрая преселението доста се е объркало. Твоите предци са останали в капан между два свята. Радвам се, че поне ти си успяла да се измъкнеш.

— Мама и татко също ли бяха Екскалибури като теб? — попитах аз.

— Не, но притежават магически способности. И знаят много неща. Неща, на които аз съм ги научил.

— Затова Моригон ги мразеше толкова и ги натика в Приюта — процедих.

— Така ли е направила? — той замълча и поклати глава. — Виж, Вега, ако притежавах умението да призовавам Уъгове отдалеч, никога не бих те изоставил. Не си го помисляй нито за секунда. Ти беше едва на шест сесии, когато потеглих. Трябваше сама да стигнеш до някои прозрения, както и си сторила. А също да закалиш духа си.

— Можем ли изобщо да победим, след като нашите предшественици са претърпели поражение? — попитах.

— Има моменти, когато злото тържествува над доброто — отвърна той. — Но това се дължи по-скоро на провалите на добрите, отколкото на успехите на лошите. А сега най-добре да ви разкажа какво съм открил и какво знам.

Всички го наобиколихме отблизо, защото гласът му видимо отслабваше.

— Вече сте били в Честен и Голям Честен, нали?

Аз кимнах.

— Честен е мястото, където промиват мозъците на лишените от магия. После те им работят с усмивка на лице до сетния си час.

— Да, видяхме как го правят. Но можеш ли да ни обясниш случващото се в Голям Честен? Младите войници, маршируващи по улиците, и арогантните хора, ползващи роби за своите прищевки?

Лицето на дядо ми се смръщи в гневна гримаса.

— Тъкмо това е гениалната част на замисъла, Вега. Маладоните бързо са осъзнали, че са сравнително малобройни в сравнение с останалите хора — „обикновените“, както те презрително ги наричат. Затова са решили да направят нещо наистина сатанинско.

— Да поставят едни на върха, а други — долу в краката им — каза Делф. — Така онези, които водят по-охолен живот, които имат пари и всичко останало, ще са доволни и няма да искат нищо да се променя.

Всички се извърнахме изненадани към него.

— Точно така, Даниъл — кимна Върджил с доволен вид.

— Браво на теб, Делф — погледнах го с нараснало уважение аз.

— Да, браво — додаде като ехо Петра.

— Честен и Голям Честен — продължи дядо ми — са най-големите градове, които успях да открия, а съм търсил надлъж и шир. Останалата част от този свят е съставена от малки, разпръснати населени места, чиито жители изкарват с пот оскъдната си прехрана. Сред тях постоянно се разпространява мълвата за по-добър живот, до който ще ги откарат специални влакове.

— Като онези, тръгващи от гара Бимбълтън — вметнах аз. — Беше направо ужасно да се гледа.

— Над по-значимите градове, като Честен и Голям Честен, действа дезориентиращо заклинание. Маладоните са го направили, за да не може никой, който не е „оправомощен“, да намери пътя към тях.

— И да трябва да ползва единствено проклетите им влакове — рече Петра.

— Именно. Но Маладоните не спират дотук. Никое промиване на мозъци не е съвършено. А и разбира се, хората се женят и раждат деца, които могат да пораснат с независими мисли в главите. Затова те прилагат схеми за насочване на естествения гняв и негодувание сред „обикновените“ натам, където им е изгодно.

— Но как го правят? — попитах.

— Ти спомена за младежите в униформи, нали?

Аз кимнах.

— Е, те се подготвят да станат част от редовната войска, наречена Елитна гвардия.

— Но срещу кого ще се бие тя? — зачуди се Делф. — Кой е врагът?

— Когато си подчинил някого и не искаш той да се бунтува срещу теб, трябва да му предоставиш нещо, върху което да излива омразата и страха си. Затова Маладоните втълпяват на всички още от малки, че навън има опасен враг, който само чака да ги нападне и завладее. Така поданиците съсредоточават цялата си неприязън върху него и дори не осъзнават, че вече са поробени.

— А как се поддържа илюзията, след като врагът никога не атакува? — попита Петра.

— О, атаки има, и още как — поклати глава Върджил. — Не от „врага“, разбира се, защото той е въображаем. Провеждат ги самите Маладони, щом решат да се разправят с някого.

Или използват заклинания, за да предизвикват безредици, които после биват потушавани с военна мощ и чествани като славни победи. А понякога набеждават и онези, чиято магия са ограбили, за злодеи, целящи да отнемат „свободата“ на народа. Към тях няма никаква милост. В случай че не сте разбрали, на централния площад на Честен редовно се провеждат публични екзекуции.

— Публични екзекуции? — потръпнах.

— На невинни хора — подчерта той. — А тълпата ги аплодира!

Всички се умълчахме. Обрисуваната картина бе мрачна, а аз забелязах с нарастваща тревога, че дядо ми от минута на минута отслабва.

Повдигнах облечената си с ръкавица ръка.

— Тук отдолу имам същия знак като теб. Явно е дело на Маладоните. Появи се върху кожата ми, щом наближих края на Мочурището. Ако не нося ръкавицата, могат да ме откриват по него.

Върджил кимна със сериозно лице.

— И при мен беше така. Аз нямах ръкавица, но сътворих сложно заклинание, причиняващо временна слепота на всеки Маладон, който го зърне.

Доста находчиво, рекох си.

Той посочи пръстена върху ръката ми. Своя пръстен.

— Надявам се, че това тук ти служи вярно. Успя ли да откриеш истинската му сила?

— Да — кимнах. — Изключително полезна вещ. Без него отдавна да сме мъртви. Как се сдоби с него?

— Пътувах във времето през портала в Комините. Еон ми предостави избор — миналото или бъдещето. Избрах миналото. Там срещнах един забележителен човек, който ми го даде. Колин Сонет.

Всички се сепнахме, чувайки името, а Петра се вторачи в дядо ми с широко отворени очи.

— Какво точно се случи? — попитах.

— Честно казано, не знам. При пътуванията в миналото невинаги си наясно с логиката на времето и мястото, в които попадаш. Той притежаваше магазинче с различни загадъчни и чудати предмети. А също беше написал няколко книги по въпросите на магията.

Поне за една знам, помислих си.

— Но защо ти е дал пръстена? — настоях, хвърляйки крадешком поглед към Петра.

— Не ми обясни — сви рамене Върджил. — Просто настоя да го взема.

— Значи е можел да те вижда и чува? — попитах.

Дядо наклони глава встрани.

— Противно на онова, в което ме уверяваше Еон, да. Проведохме разговор и Колин смяташе, че голямата война с Маладоните е неизбежна. И не искаше пръстенът да попадне в техни ръце.

— Какво представляваше този Колин?

Репликата дойде от Петра и Върджил я погледна въпросително.

— Моята фамилия е Сонет — поясни смутено тя. — Предполагам, че той ми се пада далечен прадядо.

— Беше добър човек. И върл противник на Маладоните, макар тогава те още да не носеха това име. Наричаха ги просто „поклонниците на Некро“.

— Върл противник на Маладоните — повтори многозначително Петра, обръщайки се към Делф и мен.

Върджил кимна.

— Според него пръстенът не е сътворен чрез заклинания, защото никакви заклинания не биха постигнали подобен ефект. По-скоро е плод на мистични сили, съчетали се в удачен момент. Наречете го щастлива случайност, но магията често работи по този начин.

В последвалата тишина отново се обърнах към Петра, която сега се бе умълчала, гледайки надолу към босите си крака.

— Аз също пътувах в миналото — казах. — Там срещнах Алис Адронис и тя ми даде копието си, докато лежеше, умирайки на бойното поле. Едва впоследствие открих, че то може да се преобразява в магическа пръчка.

— Покажи ми я — помоли тихо Върджил.

Бръкнах в джоба си, извадих пръчката и му я показах. Сетне пожелах да се уголеми до размерите на страховитата, златиста Мълния.

— Никога не съм виждал Алис Адронис — каза той, гледайки благоговейно копието. — Но от различни източници знам, че младостта й не е била лека. Имала е коравосърдечен и жесток баща, който искал синове и така и не се привързал към дъщерята, която му се родила вместо тях. Една нощ я прогонил от къщи и й наредил никога да не се връща. Между нас казано, не бих се учудил, ако е имал примес на маладонска кръв, макар и да е от рода Джейн.

При тези думи Петра ме изгледа предизвикателно. Изражението и ясно говореше:

Ами сега? Какво е чувството да подозираш, че носиш частица от врага в себе си?

— И какво е станало после? — попитах със затаен дъх.

— В онази нощ бушувала ужасна буря, а тя отишла на най-високата планина в околността. Там растяло огромно дърво и тя се изкачила до самия му връх. Протегнала ръка към ехтящите небеса и се заклела, че ако получи вълшебната пръчка, която заслужава, ще я използва винаги в защита на доброто и за да се бори със злите сили. Тогава се стрелнала мълния и я улучила право в десния показалец. От него се получила пръчката. Не знам дали си забелязала, че Алис е имала само четири пръста на дясната си ръка.

— Не — поклатих глава. — Тя ми даде още и ръкавицата със заръка винаги да я нося, когато докосвам Мълнията. Едва Астрея Прайн предположи, че това не е нужно. И се оказа права.

— Защото си законната й наследница — обяви Върджил. Сетне простена и се улови да слепоочията.

Коленичих до него.

— Нищо ли не може да се направи? Имам камък, който лекува почти всички рани.

На устните му се появи измъчена усмивка.

— Милата ми внучка. Колко съм мислил за теб през всички тези сесии. А ето че когато най-сетне се събрахме, времето е толкова кратко.

— Това не е честно — промълвих през сълзите, напиращи в очите ми.

— Боя се, че такъв е животът — въздъхна той. — Маладоните са навсякъде. Не само в своя замък, но и в градовете. Могат да приемат външност на най-обикновени хора, ако пожелаят.

— Но в замъка възвръщат естествената си форма — казах. — Виждала съм ги как се преобразяват в противни, зловещи същества.

— Това, което си видяла, е кулминацията на столетия омраза. Тя е способна да превърне и най-красивите от нас в отвратителни уроди. Наистина ми е жал за тях.

— Жал ти е за Маладоните? — възкликнах невярващо. — След всичко, което са ти причинили? След като техният лидер те е убил?

— Да, Вега. Именно това ни отличава от тях. Ние можем да изпитваме съчувствие и жалост към всеки. Независимо кой е и какво е сторил.

Образът му вече бе станал съвсем блед, почти прозрачен.

— Краят ми наближава — рече отпаднало той.

— Дядо! — извиках отчаяно. — Не искам да ме оставяш. Нужен си ми.

— Ти вече притежаваш всичко, което ти е нужно, детето ми. И знай, че каквото и да се случва, моята любов ще те съпровожда. Защото съм те обичал винаги, още от мига, в който се роди.

И с тези думи той изчезна.

UNDETRIGINTA

Сбогом

През следващите два дни изобщо не напусках стаята си. Когато накрая слязох долу, съпроводена от Хари Две, госпожа Джоли бе приготвила апетитна закуска, която Пилсбъри настоя да ми сервира въпреки моите протести, че мога да се обслужа и сама.

Почти бях приключила с нея, когато се появи Делф, а малко след него — и Петра.

Те ме поглеждаха крадешком, но се притесняваха да ме заговорят.

— Е, сега останахме само ние — рекох аз мрачно накрая.

— Но Върджил сподели полезни неща — каза Делф, като остави вилицата си.

— Направи всичко по силите си да ни подготви — додаде Петра. — А и беше хубаво да узнаем, че човек от моя род му е помогнал.

— Да — кимнах, но мислите ми бяха устремени другаде.

Ако само бях успяла да спася дядо си в Стаята на кулата.

Но аз се провалих. Избягах. И ето че той бе убит от злодея Некро. Мъртъв заради моята некадърност. Как очаквах да водя други на война, след като бях неспособна да избавя дори собствения си роднина?

Делф постави длан върху рамото ми.

— Наистина съжалявам, Вега Джейн. Върджил беше велик Уъг.

Сведох глава, защото не исках другите да виждат мъката ми.

Трепнах, когато някой ме докосна по ръката.

Вдигнах лице и с изненада видях пред себе си просълзените очи на Петра.

— Аз знам какво е да изгубиш близък, Вега. И да не можеш… да му помогнеш.

Помислих си за семейството й, избито от чудовищата в Мочурището. За чичо й, разкъсан от върколаците. За Лакланд, чиято смърт й тежеше, защото не бе успяла да използва достатъчно бързо пръчката си, за да го спаси. Но аз бях водачката. Аз нямах право на провал. Ами ако успехът бе просто невъзможен? Винаги се бях надявала, че щом открия дядо си, той ще бъде лидерът, а ние ще го следваме. Тази мисъл се бе загнездила в дъното на съзнанието ми. А ето че сега трябваше да се простя с нея. Бремето бе наистина смазващо. Но не можех да изрека гласно терзанията си.

— Няма как да спасиш всички, Вега — рече разсъдливо Петра. — Но ако не опиташ, няма да спасиш никого. — Тя стрелна поглед към Делф, преди да продължи. — Ние знаем на какво си способна. Видяхме те срещу джабитите, срещу проклетите крадци на души и срещу кого ли не още. Ако не беше ти, костите ни отдавна да се белеят някъде. Така че най-малко от всички ни имаш основание да се укоряваш.

Тя замълча и отдръпна ръката си.

Известно време седяхме в тишина, без да се поглеждаме един друг.

Накрая аз се изправих с думите:

— Ако ще правим нещо, най-добре да съставим план. Несъмнено ни чакат изненади, но трябва да сме подготвени и за тях. Подготвени така, че когато се случат, да не се налага да бягаме и да… — преглътнах с мъка — да изоставяме някого.

Те мълчаливо кимнаха.

— Върджил ни разказа много за този свят. Някои неща вече знаехме, а други — не. Маладоните са могъщи магьосници и разполагат с добра организация, която не бива да подценяваме.

— Вега Джейн — обади се Делф. — Защо според теб избраха да… убият Върджил тъкмо сега?

— Не знам. Подозирам, че има връзка с онова раздвижване, което заварих в замъка. Трябва да разберем какво готвят.

— И как? — попита Петра. — Като се върнем пак там?

Поклатих отрицателно глава.

— Вече рискувахме достатъчно с предните посещения. Според мен има и по-добър начин. Ключът за всичко се крие в Голям Честен.

— Защо смяташ така?

— Защото там е разположена нашата армия.

— Кога смяташ да тръгнем? — разкърши рамене Делф.

— Скоро. Но първо трябва да се погрижа за някои неща.

Ако трябваше да съм честна, това бе просто оправдание да остана още малко насаме със себе си. Не можех да преодолея загубата на дядо си. Не знаех как да открия родителите си. Колкото до идеята да предвождам „армия“, която да победи Маладоните, тя ми се струваше напълно налудничава. Можех да си представя как би реагирал дебелакът Клетъс Луун от Горчилище например, ако чуеше отнякъде. „Ха-ха-ха, гледай да не се задавиш. Та ти си само една женска!“

По дяволите.

Влязох в стаята си и едва тогава забелязах, че Хари Две не припка покрай мен както обикновено. Зачудих се къде ли се е дянал.

Проснах се на леглото и се загледах в тавана. В главата ми цареше пълна мъгла. Откакто бях напуснала дома, сякаш постоянно бягах, за да спася кожата си, и нямах време да премисля нищо като хората.

Но сега бе различно. Сега бях длъжна да го сторя.

Целта на цялото ми пътешествие бе да открия истината.

Е, най-сетне се сблъсквах с нея и тя не беше никак красива. Трябваше някак да я променя, да сложа нещата по местата им. Инак всички премеждия в Мочурището, всички битки с Ендемен и хората му губеха смисъл.

Но задачата бе толкова непосилна, че дори не знаех откъде да я подхвана.

Усетих, че ми се вие свят и затворих очи.

Щом ги отворих отново, тя бе там.

Ума Кадъм се носеше във въздуха точно над мен, взирайки се с големите си, тъжни очи.

Седнах и отвърнах на погледа й.

— Изгубих дядо си — казах. — Върджил е мъртъв.

Тя кимна бавно. Явно вече го знаеше.

— От мен се очаква да се сражавам с Маладоните, но не знам как. Дядо ми каза много неща, но не и това.

— Не би и могъл, нали? — долетя мъдрият й, скръбен глас.

— Защо?

— Защото за това няма рецепта. Методите и стратегиите се изясняват в хода на битката. Само с умуване не се получава.

Докато говореше, тя плавно се спусна и се настани до мен.

Трябваше да призная, че бях донякъде смутена да седя редом с едно съжаление.

— Твоят баща е вярвал, че Некро иска мир — рекох малко троснато. — А вместо него е получил проклетата война.

— Баща ми бе добър човек, надхитрен от един коварен ум — защити го с подобаваща жар тя.

— Но както той, така и Алис Адронис, и Астрея Прайн са били велики магьосници. Дядо ми пък беше Екскалибур. И никой от тях не е успял да надмогне Маладоните. Не виждам какъв шанс за победа имам аз.

Ума не отвърна нищо. Взорът й бе вперен някъде встрани, пропит с толкова тъга, че и аз сама я усетих как ме изпълва до мозъка на костите.

— Ти… си била много влюбена в Джейсън, нали?

Тя полека извърна лице към мен.

— Толкова, колкото може да бъде влюбена една жена.

— Аз не съм изпитвала такова чувство.

— Сигурна ли си?

— Що за въпрос? — повдигнах удивено вежди.

— Виждала съм как гледаш онзи младеж Делф. А и той не остава безразличен към теб.

Усетих как бузите ми се изчервяват.

— Ние сме просто приятели.

— Приятелството често е само предшественик за по-силни чувства. Така и трябва да бъде.

— Ти каза, че представляваш съжаление. Да разбирам ли, че съжаляваш, задето си обичала Джейсън?

— Това е единственото, за което не съжалявам.

Мълчанието помежду ни продължи, докато аз не събрах куража — или отчаянието, не съм сигурна кое от двете — да задам въпроса, който ме вълнуваше повече от всичко.

— Ума — погледнах я умолително, — можеш ли да ми помогнеш? Знам какво се очаква от мен, но аз съм само на шестнайсет и… изпитвам ужас, че ще се проваля и ще повлека всички подир себе си.

Тя протегна ръка и сграбчи моята.

Това ме сепна, защото досега не я бях възприемала като материално същество.

— Ела, ще ти покажа нещо.

Сетне стана и плавно напусна стаята.

Аз забързано последвах призрачната й форма през поредица от стълбища и коридори. Накрая се спряхме пред ниша, която не бях забелязвала досега.

В дъното й имаше проста дървена врата.

Тя премина направо през нея, но аз бях принудена да използвам дръжката.

Когато влязох, Ума витаеше край отсрещната стена.

Стаята бе малка, но ярко осветена от факли, пламнали сякаш в момента на влизането ни.

Липсваха каквито и да било мебели. Всъщност единственият предмет бе малка стъклена кутия, висяща от тавана.

И в тази кутия имаше магическа пръчка.

Доста дълга и златиста на цвят, подобно на Мълнията в пълния й размер.

Макар никой да не я държеше, тя видимо пулсираше от вътрешна сила.

— Чия е пръчката? — попитах.

— Принадлежеше на моя баща.

— На самия Бастион Кадъм? — възкликнах.

— Той бе изключително могъщ магьосник. Всички признаваха, че способностите му превъзхождат дори тези на Алис Адронис.

— Но как се е озовала тук?

— Алис я откри и донесе след смъртта му.

— Но щом е бил толкова всесилен, как е загинал? На бойното поле?

— Не. Беше предаден.

— От кого?

— От Виктория. Моята майка.

— От собствената си съпруга? — ахнах.

Ума кимна безмълвно.

— Как се е случило?

— Не го е сторила доброволно. Тогава аз вече бях мъртва, а войната беше избухнала. Маладоните я поставиха под заклинанието Субсервио, за да ги пусне в къщата, когато той е неподготвен. Влязоха през нощта и го обкръжиха. Той уби мнозина, но и сам получи смъртоносна рана. Скоро почина от нея, под покрива на собствения си любим дом.

— Страшно съжалявам, Ума.

— Некро не смееше да му се опълчи в битка. Знаеше, че ще бъде разгромен. Но баща ми не искаше тази война и навярно отиде твърде далеч в старанията си да я предотврати. Знаейки страховитата му сила, Маладоните решиха да прибягнат до коварство, използвайки майка ми.

— Това е толкова ужасно.

— Той бе не само мой баща, но баща на целия народ. След смъртта му бойният ни дух спадна и Маладоните се възползваха изцяло от преимуществото. Започнаха да се бият с удвоена ярост. Те умеят да надушват слабостта, кръвта на жертвите. Извършваха чудовищни неща. Гавреха се с телата на убитите. Правеха заклинания, за да насъскват нас самите едни срещу други. Беше кошмар и пълен хаос.

Ума прокара ръка по кутията и ми се стори, че щом пръстите й докоснаха стъклото, пръчката леко заискри.

— Мисля, че затова останах тук — продължи тя. — На мястото, което някога беше щастливо и безопасно. И свободно от Маладоните! — завърши гневно.

— А майка ти? Какво се случи с Виктория?

— Щом се освободи от въздействието на заклинанието и разбра какво е сторила, сама сложи край на живота си. Също като своята дъщеря…

— И двете не сте могли да понесете загубата на своя любим — рекох мрачно.

В ума ми ненадейно изникна образът на Делф.

Какво ли бих сторила аз, ако нещо се случеше с него? Ако паднеше убит?

— Знаеш ли кое е най-могъщото нещо на света? — попита тя.

Поклатих глава.

Тя ме улови за ръката и я притисна в гърдите ми.

— Ето това тук. Всичко останало бледнее пред него — магии, чудеса, всичко.

— Имаш предвид сърцето?

— Сърцето олицетворява страст, Вега. Онова, което желаем. Но в силата на чувствата има разлика.

— Тоест?

— Някои са мимолетни, като щастието или страха. Други са по-постоянни. Като милостта или суетата. Но в краткия си живот съм открила, че само две издържат на изпитанията на времето и определят какви сме. — Тя направи кратка пауза. — Любовта и омразата.

— Това означава ли, че аз също съм обречена на горчиво поражение? — попитах с трепет.

Тя отново притисна дланта в гърдите ми.

— Отговорът, Вега, се крие ето тук.

А после, също като моя дядо неотдавна, избледня и изчезна.

Останах да стоя сама, както ми се стори, безкрайно дълго време.

Едва не подскочих, щом нещо ме докосна по коляното.

Погледнах надолу и зърнах Хари Две, най-сетне благоволил да се появи. Бях му малко сърдита, но когато вдигна към мен прекрасните си, разноцветни очи, така пълни с любов, раздразнението ми начаса се стопи.

Това наистина бе могъщо чувство.

В същия момент в ума ми започна да се оформя план. Истински план, с отделни етапи на изпълнение и с ясна цел накрая. Появата му бе резултат на много причини, но главната се криеше в нещо, казано от Ума.

Явно всичко се свеждаше до въпроса дали вярвам в себе си или не.

Върнах се обратно в стаята си, натъпках малко багаж в торбата, метнах я през рамо и заслизах към долния етаж. Хари Две ме следваше, вирнал бойко муцуна.

Заварих останалите вече в преддверието, напълно готови.

И изпълнени с решимост, също като мен.

Което бе добре, защото щяхме да се нуждаем от нея.

Госпожа Джоли ни бе приготвила суха храна, която си разделихме.

Излязохме през главния вход и аз обгърнах всички с магическата нишка.

— Е — рекох, — да си пожелаем късмет.

— Смяташ ли, че можем да успеем? — попита Петра.

— Времето ще покаже.

TRIGINTA

Планът

Щом се отдалечихме достатъчно от Емпирей, направих заклинанието Пас-пусе, мислейки си за Честен. В следващия миг се озовахме в центъра на града.

Беше пладне и улиците гъмжаха от народ. Бръмчаха коли, минувачи бърбореха помежду си, всички магазини бяха отворени и въртяха оживена търговия. Имаше жени, метящи тротоарите, и мъже, търкащи витрините със сапунена вода.

Всички изглеждаха ведри и щастливи, напълно неосъзнаващи факта, че една коварна раса е откраднала самото им съществуване.

Заради това навярно никога нямаше да познаят болката и страданието, но аз бях сигурна, че ако имат право на избор, ще предпочетат истински живот, изпълнен с върхове и спадове, вместо жалък заместител.

И с цялата си душа копнеех да им предоставя този избор.

— Мислех, че отиваме в Голям Честен — подхвърли Делф.

— Така е. Но първо ни трябва нещо оттук.

Извървяхме няколко пресечки, преди да стигнем църквата — своето скривалище от първата нощ в града. Тя се издигаше високо над главите ни, а под самия островръх покрив едва се забелязваше огромната бронзова камбана.

Дверите се разтвориха и отвътре излезе група хора — всички празнично облечени и изглеждащи така, сякаш са преживели нещо възвишено и благочестиво.

Една жена носеше бебе, загърнато в бяла пеленка.

То пищеше с пълно гърло, а тя се мъчеше да го успокои.

Същото правехме и със своите новородени в Горчилище.

Кръщавахме ги в Катедралата.

Промъкнахме се между тежките дървени крила миг преди да се захлопнат и поехме по прохода между скамейките.

След излизането на групата храмът бе останал напълно празен.

През онази първа нощ се бяхме изкачили по стълбището нагоре, но сега намеренията ми бяха други.

Вдясно от централния проход се разклоняваше коридор. Поех по него, докато не стигнах до открехната врата в дъното.

Надникнах през пролуката и видях мъж, седнал зад масивно бюро, да пише нещо.

Същият, който ни бе видял на излизане оттук. Все така носеше бяла якичка, а останалите му одежди бяха черни като катран.

Колко иронично, помислих си.

В един момент той остави писалката, сне очилата си и потърка чело. После се обърна и разтвори някаква книга.

Продълговатият предмет, който видях да стърчи от отвореното чекмедже на бюрото, потвърди подозренията ми. Именно той бе насъскал преследвачите по петите ни. Защото бе Маладон, поставен да шпионира „обикновените“. От онези, за които ме бе предупредил дядо ми.

Е, сега бе мой ред.

Извадих пръчката и произнесох:

— Субсервио.

Заклинанието го улучи точно между плешките и той застина неподвижно.

Ритнах вратата и влязох заедно с останалите.

Пресегнах се през рамото му и извадих пръчката от чекмеджето.

От книгите, открити в Емпирей, бях добавила доста заклинания към репертоара си. Използвах едно от тях сега. Просто за да съм сигурна.

— Ориганте.

Всички неволно отстъпихме крачка назад, защото мъжът в расото моментално придоби истинския си вид.

Лицето му се издължи. Пръстите му се закривиха като нокти на хищник. Носът му заприлича на тънък, извит клюн, а очите се наляха с алена кръв.

Петра изпищя, но аз я сграбчих за рамото.

— Спокойно. Той е под въздействие на моето заклинание.

— Какво, по дяволите, е това? — възкликна Делф.

Бях забравила, че те никога не са виждали Маладон в естествения му облик.

— Така изглеждат, когато не са дегизирани — отвърнах.

Петра продължаваше да има странно изражение и скоро се сетих за причината.

Тя се притесняваше, че ако използвам заклинанието върху нея, също може да се превърне в нещо подобно.

Обърнах се към нашия пленник.

— Кажи си името — му наредих. — Истинското, маладонско име.

Щом съществото отвори уста да отговори, видях, че езикът му е дълъг и раздвоен, точно като на злия Орко. Не беше учудващо, че двамата споделят общи физически черти.

— Казвам се Крил.

Гласът му бе нещо средно между съскане на змия и писък на гарм.

Просто очарователно.

— И работата ти е да шпионираш хората, живеещи тук, в Честен?

— Да.

— Как докладваш в Маладонския замък?

— Изпращам съобщения с пръчката.

Това беше ново за мен.

— Как?

— Написваш нещо във въздуха, правиш заклинание и то заминава към получателя под формата на мисъл, появяваща се в главата му.

Доста хитро, рекох си.

— Кажи ми заклинанието.

Мъжът се подчини и аз го запаметих добре. Погледнах към Петра, която с кимване потвърди, че е сторила същото.

— Известно ли ти е, че има хора, чиито магически способности са отнети? — попитах Крил.

— Да — отвърна Маладонът.

— Разполагаш ли с информация за тези хора? Как се казват и къде живеят?

Именно това бе целта на посещението ми. Беше ми хрумнало, че е много вероятно записите да се съхраняват в това „свято“ за поробените място, кръстено на името на самия Некро. И се оказах права.

Крил посочи дебел том върху рафта над бюрото си.

— Всичко е тук.

— И за онези от Честен ли?

— В Честен няма от тях. Държим ги само в Голям Честен и в замъка.

— Сигурен ли си?

— Напълно.

— Защо е така?

— Предоставяме ги като награда за най-елитните „обикновени“, а те живеят в Голям Честен. Много малка част се ползват като прислуга в замъка.

— Защо малка част? Не е ли хубаво да ти прислужват бившите ти врагове?

— Защото не обичаме да сме обкръжени от тези жалки червеи, дори ако са издокарани като лакеи. — Той се изплю презрително на пода.

Настръхнах от ярост, но той безспорно говореше каквото чувства. Маладоните наистина ни виждаха така.

— А защо ви е изобщо да пазите записи? — попита Петра.

— Винаги поддържаме точен архив на своето имущество, независимо колко противно е то.

Прииска ми се да го превърна в купчина прах, но се сдържах и вместо това насочих магическата си пръчка към книгата.

— Дупликадо — произнесох и нейно точно копие се появи в свободната ми ръка.

Сетне се обърнах отново към Крил.

— Ти и твоите събратя знаете ли, че в замъка са влизали нарушители? Ендемен споменавал ли е нещо за това?

— Господин Ендемен не говори директно с такива като мен. Използва посредници. Но да, чух, че са се появили вредни елементи.

Замахнах с пръчката и премахнах заклинанието Ориганте. Мъжът в расото пак доби човешки вид.

— Няма да помниш нищо от случилото се, ясно?

— Ясно — кимна той.

— А сега се захващай отново за работа.

Той се обърна към бюрото и писалката му задраска по листа.

Снех и заклинанието Субсервио, а после, с помощта на магията Пас-пусе, всички напуснахме това нечестиво място.

Щом се озовахме на улицата, Делф и Петра едва можеха да сдържат възторга си.

Поздравяваха ме толкова шумно, че трябваше да им изшъткам, за да не ни издадат на минувачите — все пак бяхме още невидими.

Отведох ги в тясна странична уличка и там извадих книгата.

— Тук има всичко необходимо, за да върнем способностите на тези клетници — казах, след като разгърнах първите страници. — Имената, а също и адресите.

— Колко са общо? — попита Петра.

Преброих ги бързо.

— Петдесет и пет. Петдесет живеят в Голям Честен, а останалите петима — в Маладонския замък. Един от тях е и Виктус, когото срещнахме.

— Мътните ме взели — изпъшка Делф. — Толкова много! Откъде да започнем?

Поставих показалец върху първото име в списъка.

— Амикус Арнолд. Живее на Голдофин Стрийт в Голям Честен.

— Но какво ще правим, ако го открием? — рече Петра. — Не можем просто да го освободим, без никой да разбере, нали? А ако Маладоните узнаят, веднага ще се вдигнат на крак.

— Измислила съм начин да се справим — отвърнах.

После използвах магията Пас-пусе, за да ни пренеса в Голям Честен.

Приземихме се на централния площад и веднага се сблъскахме с очевидния проблем. Не знаехме имената на улиците.

Бродихме напосоки известно време, докато Делф не възкликна:

— Вижте ето там!

На витрината на една книжарница бяха изложени карти.

Отидох до нея и започнах да ги разглеждам, докато не открих онази, която ни беше нужна.

Изчаках, докато продавачката се улиса в обслужването на един клиент, и промълвих нужното заклинание. Сгънатата карта прелетя през стъклото и кацна в ръката ми.

Намерихме уединено място и я разтворихме. Не ни отне дълго да открием Голдофин Стрийт. Тя се намираше само на три пресечки разстояние от нас.

Номер 47, който ни беше нужен, се оказа солидна тухлена къща, с ярко боядисана червена врата, която ми напомни цвета на кръв. Прозорците блестяха от чистота и дори равният тротоар отпред бе безупречно изметен.

Докато наблюдавахме, червената врата се отвори и от нея излезе елегантно облечен мъж със забулени очи. В едната си ръка носеше парцал, а в другата — бутилка с някакъв препарат.

Това без съмнение беше Амикус Арнолд.

Елегантно облечен!

Изведнъж ми хрумна цялата жестокост на подигравката. Издокарването на тези хора бе просто за допълнително унижение, защото по очите им всеки можеше за познае, че са роби.

Безсърдечна шега, идеално пасваща на характера на Маладоните и на местния „елит“.

Арнолд напои парцала и започна усърдно да лъска месинговото чукче на вратата.

Кръвта ми кипна при мисълта за магичните способности, които му бяха отнели, обричайки го на това мизерно съществуване.

Е, аз щях да му ги върна.

Скрити под покривалото на невидимостта, изчакахме, докато не се стъмни и улиците не се изпразниха от хора и автомобили.

После продължихме да чакаме.

Подкрепихме се с част от провизиите, предвидливо приготвени от госпожа Джоли. Говорехме помежду си рядко и само шепнешком, опасявайки се от шпиони, дебнещи в сенките.

Накрая, когато градският часовник удари дванайсет, аз извадих от джоба си миниатюрната, смалена стъкленица с името на Амикус Арнолд. Използвах заклинание, за да й върна нормалните размери, и се обърнах към своите другари.

— Готови ли сте?

Те кимнаха.

Петра държеше здраво пръчката си.

Ръката на Делф лежеше върху късата секира, затъкната в пояса му.

Зъбите на Хари Две бяха оголени.

Отворих със заклинание червената врата и всички влязохме в антрето.

Предположих, че собствениците почиват в спалните на горния етаж, докато долният е отреден за прислугата.

Преминахме богато обзаведени помещения. По стените висяха красиви картини. Нозете ни потъваха в меки килими. Като бивша Довършителка в Комините, можех само да се дивя на изяществото на предметите и обстановката. Но цялата злина, върху която се крепяха, ги караха да изглеждат отчайващо уродливи в моите очи.

Стаичката на Амикус Арнолд представляваше по-скоро килер, разположен в съседство с кухнята. Заварихме го да спи на пода, свит на кравай и леко похъркващ. Безупречната му ливрея висеше върху закачалка на гърба на вратата.

Със сепване осъзнах, че съм го виждала и преди. Именно той бе прислужникът, уловил изпуснатото шишенце парфюм. За което бе възнаграден с шамар, преди аз да помета господарите му с магията Енгълфиадо.

Благодарение на Хари Две вече знаех точно какво трябва да сторя.

Завъртях пръстена и всички станахме видими.

След това махнах запушалката от стъкленицата, обърнах я и оставих съдържанието й да се изсипе върху спящия.

Скоро всяка искряща прашинка попи в него.

Минаха няколко секунди, през които неподвижното тяло сияеше.

После Арнолд седна като ужилен, примигна и погледът му попадна върху нас.

Белезникавата пелена бе изчезнала от очите му, разкривайки прекрасния им зелен оттенък.

— Какво, по…

— Ти си Амикус Арнолд — вдигнах ръка.

— Знам кой съм. — Той се озърна наоколо. — Поне… вече знам. Всичко ми е малко мъгляво. Как се озовах тук? И кои сте вие?

— Казвам се Вега Джейн. А това са Петра, Делф и кучето ми, Хари Две.

— Някой ще ми обясни ли какво става?

Изложих му колкото се може по-сбито цялата ситуация. При споменаването на случката с господарите му той се усмихна.

— Да, спомням си. Явно съм изглеждал като кръгъл глупак, защото съм бил… омагьосан или нещо подобно. Но не ми е известно аз самият да притежавам такива способности.

— А не помниш ли да си вършил някога странни, необясними неща?

Той потърка челюст.

— Сега като се замисля… Да, веднъж говорих с котката. Мама реши, че съм вдигнал температура. А също можех да накарам монета да се върти колкото дълго си поискам.

— Ето, виждаш ли?

— Значи според вас съм бил подмамен да се кача на влака? За да ми откраднат магията и да ме направят слуга на тези хора?

— Да — подадох му стъкленицата с неговото име отгоре.

Той бавно прокара пръст по буквите.

— Божичко! — промълви с просълзени очи. — И вие сте дошли тук, за да ме спасите?

— Теб и всички останали — отвърна Делф.

— Но засега ще трябва да продължиш да се преструваш на роб — намесих се аз. — Докато не дадем знак, че е време за действие.

— Уговореният сигнал, за който спомена?

— Да.

— И тогава… ще се вдигнем на бой срещу Маладоните?

— До смърт, най-вероятно.

Лицето му помръкна и той поклати тъжно глава.

— Аз не умея да се бия. Не и с магия.

Погледнах към спътниците си, преди да отговоря.

— Тъкмо тук идва нашата роля. Ние ще ви обучим.

— Но аз нямам пръчка като твоята.

— Ще имаш — уверих го.

Петра и Делф направиха учудени физиономии. Не им бях разкрила тази част от плана си.

Арнолд обаче оставаше видимо притеснен.

— Не съм сигурен как ще се преструвам на роб, Вега. Щом зърна отново господарите си, може да не се сдържа и да им сритам задниците. Тогава ще проваля целия ви план.

Вдигнах пръчката.

— Няма да е нужно да се преструваш, Амикус. Имаш ли ми доверие?

— След всичко, което направи за мен — разбира се.

Замахнах с леко движение, при което той се свлече на пода и отново потъна в сън.

Трябваше, разбира се, да свърша и още нещо, за да прикрия следите от станалото. Знаех само едно заклинание, което се надявах да свърши работа.

Докоснах очите му с пръчката, представяйки си ясно какво искам да се случи, и произнесох:

— Еразио.

Това ги направи отново забулени, както и преди. Магия по необходимост, както би я нарекъл Силен.

Не беше лесно да върна Арнолд към робството, след като току-що го бях освободила, но имах план и трябваше да се придържам към него. Иначе ние самите щяхме да свършим като роби. Или като трупове.

Излязохме от къщата и се упътихме към следващия адрес.

Тази нощ освободихме общо осем души — четирима мъже и още толкова жени. Реакцията им бе все същата — на благодарност, объркване, несигурност, гняв. Но накрая всички се заричаха да помогнат, щом сигналът бъде подаден.

Призори се оттеглихме за почивка в гарата на Голям Честен. Макар да беше вече светло, там не бе никак оживено. Трябваше да си припомня омразната причина за това — намирахме се в града на елита, който по принцип бе по-малоброен, а и не ставаше рано за работа.

Петра и Делф веднага заспаха, скрити под щита на невидимостта, а аз разтворих книгата с имената и се залових да отбелязвам онези, които вече бяхме посетили.

Оставаха ни още доста. Надявах се само да оцелеем до последното.

Колкото и да бе трудно за вярване след всичко, преживяно до момента, едва тогава щеше да започне истинската опасност.

TRIGINTA UNUS

Една смърт

Следващата нощ не премина чак толкова гладко.

Успяхме да освободим доста хора, включително един младеж на има Денис О’Шонъси, който не преставаше да ме целува и едва склони да го върнем отново в предишното състояние, докато не дойде уреченият час.

На следващия адрес ни очакваше сюрприз.

Влязохме в голяма къща на улица Нийдълс Корт, за да търсим жена на име Миранда Уийкс.

Каква бе изненадата ми да открия в парцаливото легло на приземния етаж малкото тъмнокожо момиче, което бях видяла в огледалото в Маладонския замък.

Посипах съдържанието на стъкленицата върху нея и тя се събуди. Протегна тънките си, източени крайници и седна. Обясних й случилото се, също както и на останалите, и се впечатлих от начина, по който го прие. Очевидно бе зряла не според възрастта си. Споменах, че съм видяла нея и майка й в огледалата, и попитах:

— В списъка ни няма друг човек с фамилия Уийкс. Знаеш ли как да я открием, за да й върнем магическия прах?

— Сега, след като прочистихте главата ми, си спомням — рече момичето със сгърчено от болка лице. — Чух онези… Маладони да говорят помежду си, че мама е умряла. — Казаха, че по-често трябвало да става така и… се смееха.

Брадичката й потрепери и тя се разплака. Вторачихме се в нея, потресени от подобна жестокост. После, неочаквано за мен, Петра я прегърна и започна да я утешава. Никога не можех да предвидя как ще постъпи.

— Миранда — рекох, щом хлипанията поутихнаха. — Обещавам, че ако ми се довериш, ще отмъстим за майка ти. Става ли?

Момичето кимна. Направих нужните заклинания, забулих отново очите и и си тръгнахме.

На улицата попитах Петра какво й е казала, за да я успокои, а тя видимо се смути.

— Просто… че съм нейна приятелка. И че може да разчита на мен.

— Много мило от твоя страна — отвърнах тихо.

Продължихме по пътя си, но в моето съзнание се вихреха съмнения.

В четвъртата къща за вечерта посетихме мъж с мургава кожа на име Дидо Дат. В Честен бях виждала мнозина като него. Беше среден на ръст, слаб, с гарвановочерна коса, пригладена назад. За разлика от останалите, бе буден и седеше в ъгъла на малката си стая край стълбището за мазето.

Не помръдна, когато завъртях пръстена и се явихме пред очите му, нито каза нещо, докато посипвах искрящия прах отгоре му. Но щом магията окончателно се просмука в него и очите му се проясниха, в тях бликнаха сълзи.

— Чаках толкова дълго — каза, като се изправи и протегна ръце към нас.

— Чакал си? — попитах потресено.

Той кимна.

— Значи си помнел какво се е случило с теб?

— Помнех достатъчно, за да знам, че това не съм аз. Но бях безсилен да променя каквото и да е.

— Ти притежаваш магически способности — казах.

— Знам. И си давах сметка, че заради тях съм похитен от…

— Маладоните.

— Да, същите. Какъв е планът оттук нататък?

— Да ги победим.

Устните му се разтегнаха в усмивка.

— Много добър план.

— Ето поредното доказателство, че Маладоните не са безгрешни — казах на останалите, щом си тръгнахме. Тази мисъл ми вдъхваше кураж.

Следващата къща бе най-голямата досега. Толкова голяма, че в нея трябваше да извършим не едно, а цели две спасявания — на Ана Дибъл и Сара Бонд. Открихме ги, както и останалите, в недрата на огромния и разкошен дом. Облечени в парцаливи нощници и с вехти бонета на главите.

Посипахме ги с праха и те скоро си припомниха откраднатата си същност. Всичко вървеше гладко, докато внезапно зад гърбовете ни не се разнесе шум.

Обърнах се и видях на прага на мизерната стая мъж в копринена пижама, с наметнат отгоре халат. Веднага предположих, че е собственикът на разкошния дом.

В дясната си ръка държеше морта, която насочи към нас и викна:

— Кои, по дяволите, сте…

Но не успя да довърши, защото Петра изрече кратко:

— Параликто.

Мъжът замръзна и аз пристъпих небрежно към него.

— Това вашият господар ли е? — попитах Ана и Сара.

— Да — отвърнаха те в един глас.

— Грешен отговор. Бил е, но вече не е.

Двете се спогледаха и по лицата им рукнаха сълзи на благодарност.

— Освен вас само той ли живее тук?

— Жена му също е горе, но тя спи толкова тежко, че и с топ не можете я събуди — увери ме Ана.

Насочих пръчката си към неподвижната фигура и направих заклинанието Субсервио. След като чертите на лицето му се отпуснаха, добавих:

— Депараликто.

Мъжът се свлече на пода, опрял гръб в стената и загледан в нищото.

— Името ти? — попитах.

— Сирил Дъджет — изрече той с безжизнен глас.

— Добре, Дъджет, ти няма да помниш нищо от случващото се. Щом свършим, ще се върнеш в леглото, сякаш никога не си се събуждал. Ясно?

— Да. — Оцъклените очи се оцъклиха още повече.

— Това твоята къща ли е?

— Да.

— Кои са господарите ти?

— Нямам такива.

Неволно се усмихнах. Маладоните доста се бяха постарали този глупец да вярва, че държи живота си в свои ръце, макар да го контролираха така изцяло, както го контролирах аз в момента.

— С какво се занимаваш?

— Да се занимавам?

— Имам предвид, като работа.

— Аз съм богат. Няма нужда да работя.

— Браво на теб — рекох иронично. — А източникът на богатството ти?

Той наду бузи и се напрегна, сякаш за първи път се сблъскваше с въпроса.

— Ами богатството ми… аз винаги съм го имал.

— Нима?

— Аз съм един от избраните.

— Избран от кого? — поинтересувах се.

Това отново го затрудни.

— Просто… съм от избраните. Нали така? — добави неуверено.

— Ама че празноглав досадник! — не се сдържа Сара.

— По-скоро човек, който живее в лукс и доволство и не подлага нищо под въпрос — поправих я аз. — Идеалната марионетка.

Сетне се обърнах пак към него.

— Дъджет, знаеш ли нещо, което може да ми бъде от полза?

— Например?

— Например за Маладоните.

— Никога не съм чувал за тях.

— А за господин Ендемен?

По лицето му се разля широка усмивка.

— О, той е добър човек. Прекрасен човек. Често посещава Голям Честен и ни кара да се чувстваме… да се чувстваме…

— Доволни от себе си? — довърших вместо него.

— Именно. Много доволни от себе си.

— Защото сте избрани? — Тук ми хрумна нещо и допълних: — Защото сте си спечелили правото да… принадлежите към избраните?

— Да, да. Напълно вярно го каза. Ние сме си спечелили това право.

— А как по-точно?

Усмивката му изчезна и той взе да отваря и затваря уста като риба, но от нея не излизаше нито звук.

— Добре, Дъджет, да оставим това засега. Преди да се върнеш в леглото обаче, искам да се извиниш на Ана и Сара за всичко, което си им сторил.

Той се обърна като автомат и произнесе:

— Извинявайте.

— Не ме е грижа дали го прави машинално или не — поясних на двете жени. — Просто държах да го чуете.

После му наредих да се качва в спалнята и той безропотно се подчини.

Върнах на Сара и Ана предишния облик и ние продължихме към следващия адрес под прикритието на невидимостта.

— Хората като този Дъджет дори нямат представа какви късметлии са — измърмори Петра.

— Не съм съгласна — отвърнах рязко. — Маладоните тъпчат главите им с лъжи, а джобовете — с подаръци, за да ги държат като послушни домашни любимци. Те са също такива роби, както и останалите, само че не го осъзнават.

— Да, но няма нужда да работят и дните им минават сред охолство, хубава храна, прислуга, скъпи предмети…

— Точно така, предмети. Единственото, което не притежават, е собственият им живот.

— Чудя се как Маладоните ги подбират? — намеси се Делф. — Дали не са създали Голям Честен нарочно за целта?

— Допускам, че е така — отвърнах.

— Но какъв е смисълът? — попита Петра.

— От една страна, както каза Върджил, да противопоставят хората едни срещу други — рече Делф. — Да създават въображаеми врагове. Не забравяйте също, че жителите на Голям Честен могат да пътуват до Честен, а тамошните не могат да идват тук. Така те, с колкото и промити мозъци да са, имат пред себе си пример за подражание. Мечта, към която да се стремят и да си казват: „Ето, ако работя здраво и следвам благочестивия път, мога също да забогатея, да достигна обетованата земя“. Така всичко изглежда някак по-справедливо.

— Мисля, че си напълно прав, Делф — отбелязах. — И подозирам, че именно това е имал предвид дядо ми, когато казваше, че най-ужасното място от всички е онова, за което Уъгмортите дори не подозират, че е толкова сбъркано, колкото сбърканото изобщо е възможно.

Тази нощ посетихме общо десет адреса, а на следващата — още толкова.

Когато обаче на третата нощ се прибрахме в стаичката си на железопътната гара, ни се стори, че някой я е претърсвал. Не държахме там нищо ценно, но все пак подозрението, че са ни открили и са ровили из вещите ни, бе притеснително.

— Май ще трябва да се местим — рекох унило, защото беше късно, а аз бях също толкова капнала, колкото и останалите.

Събрахме оскъдния си багаж и тръгнахме да обикаляме из сградата в търсене на ново убежище.

Наоколо цареше непрогледен мрак и аз се изкуших да използвам пръчката, за да осветя пътя ни.

В мига, в който го сторих, над главите ни профуча мълния и остави голяма, димяща дупка в отсрещната стена.

Аз извиках и инстинктивно приклекнах, повличайки след себе си и останалите, привързани към мен с магическата нишка.

Втора мълния премина по-ниско и почти опърли косите ни. Ако бяхме останали прави, с нас щеше да е свършено.

Прилепена към пода, се озърнах да видя откъде идват заклинанията. Но беше тъмно като в рог.

Вече бях готова да произнеса „Кристиладо магнифика“, когато Делф ме улови за ръката.

— Имам по-добра идея — прошепна.

Сетне извади от джоба си малка топка — същата, с която Астрея Прайн ме бе упражнявала в магията Реджойнда. Нямах представа, че я е взел.

— Пригответе се и си дръжте очите отворени — каза той на Петра и мен. После остави топката на пода и леко я побутна. Веднъж излязла извън полето на невидимостта ни, тя измина само педя или две, преди от отсрещния ъгъл на чакалнята да се стрелне нова мълния и да я унищожи.

Двете с Петра в един глас изрекохме:

— Импакто!

Чу се трясък и стон.

Всички скочихме и се втурнахме нататък.

Щом наближихме, видяхме сгърчена в сенките фигура.

Беше един от костюмираните, затрупан от тухли и натрошена мазилка. Явно заклинанията ни бяха улучили стената над него, предизвиквайки същинска лавина.

Мъжът изглеждаше припаднал или дори мъртъв. Но както се оказа, не беше нито едно от двете.

Като стаена змия, той изведнъж се надигна от отломките и замахна с пръчката. Не можеше да ни види, естествено, но обхватът на заклинанието му бе толкова широк, че ни помете като вихрушка.

Стоварих се тежко върху пода и за момент останах като зашеметена.

Щом погледът ми се проясни, видях, че той гледа право в мен. Проклетникът ме виждаше!

Какво, по дяволите, ставаше тук?

Около мен Петра, Делф и Хари Две бавно се изправяха на крака. Силата на удара явно бе разкъсала магическата нишка. Сведох лице и установих, че пръстенът се е извъртял върху пръста ми. Преди да успея го поправя, костюмираният изрева:

— Паднахте ли ми най-сетне!

Петра метна ново заклинание, но той с лекота го избягна. Делф извади брадвата от пояса си и я запрати по него.

— Ха, това вече е забавно! — изсмя се онзи и му отвърна с огнено кълбо, което, ако не го бях парирала навреме, щеше буквално да го изпепели. Сега Делф само се прекатури няколко пъти и остана да седи ни жив, ни умрял.

Петра и аз продължихме да разменяме заклинания с костюмирания, едва удържайки на напора му. Беше ясно, че е далеч по-опитен боец и че поотделно всяка една от нас отдавна щеше да е сразена.

Постепенно той ни притисна до стената. Усещах с гърба си хладната й, грапава повърхност, докато мозъкът ми трескаво търсеше изход. От правене и блокиране на магии вече се чувствах напълно изтощена, докато противникът ми изглеждаше напълно свеж и дори ми се присмиваше:

— Имаш късмет, че те искат жива, миличка, иначе отдавна да съм светил маслото и на теб, и на досадните ти приятелчета.

При сраженията с чудовищата в Мочурището никога не бях изпитвала подобно изтощение. Тогава едно-единствено добре насочено заклинание обикновено бе достатъчно. Спомних си за предупреждението на Астрея Прайн, че Маладоните не изпитват и капка угризение, когато убиват. Гледайки злостното лице на онзи отсреща, можех добре да разбера защо моята раса е изгубила битката срещу тях.

Всяко замахване с пръчката вече ми костваше неимоверно усилие. Гърдите на Петра също се повдигаха учестено, а по челото й бяха избили едри капки пот.

Костюмираният, доловил нашата слабост, се усмихна и пристъпи по-близо. По всичко личеше, че се готви да хвърли някаква последна, неимоверно мощна и коварна магия, която да сложи край на двубоя. Не беше трудно да се досети, че ако извади само една от нас от строя, това ще е равносилно на победа. Само двете заедно можехме що-годе да му противостоим.

Е, помислих си, дотук бяхме. Няма измъкване.

Не ми оставаше воля дори да превърна пръчката си в Мълнията, а и се боях да го сторя, защото ако я хвърлех и не улучех, щях да остана напълно беззащитна.

Онова, което не бях предвидила, бе моето куче.

То се нахвърли с бесен лай срещу Маладона.

— Хари Две, недей! — извиках.

Онзи само се усмихна и лениво насочи пръчката срещу лесната мишена.

Заклинанието излетя от върха и толкова бързо, че дори нямах време да го блокирам.

— Не! — изпищях отново.

И останах като втрещена.

В пода се образува малък кратер и полетяха късове настилка.

Но кучето ми не беше там.

Озърнах се трескаво да го търся.

Същото стори и костюмираният, озадачен къде може да се е дянало.

В следващия миг разбра.

Хари Две изскочи от сенките и впи зъби в шията му. От раната бликна зеленикава течност и Маладонът нададе агонизиращ рев.

Извърна се и с косо хвърлено заклинание успя да отхвърли от себе си кучето. Сетне, с убийствена злоба в очите, насочи към него пръчката.

— Ригаморте.

Аз бях изрекла думата, не той. Черният лъч изригна от пръчката ми и го улучи право в гърдите.

Той се олюля, изгледа ме с невярващо изражение и бавно се свлече на земята.

Мъртъв.

Наведох се разтреперана над него.

Не знаех, че някога ще намеря у себе си силата да сторя това. Но не можех да допусна Хари Две да загине. Бях готова на всичко, за да го предотвратя.

Усетих влажната му муцуна да ме побутва по ръката. Той изглеждаше напълно добре и аз се зачудих дали не се бе поставил в смъртна опасност нарочно, за да ме накара за използвам заклинанието. Да ме докара до емоционалното състояние, нужно за целта.

Но как бе изиграл целия трик с изчезването и появата зад Маладона? Щеше ми се да знам, но за съжаление, нямаше как да го попитам.

И все пак ми се стори, че в тези омагьосващи, разноцветни очи откривам отговора.

Той бе много повече от обикновено животно. От тази мисъл по гърба ми полазиха тръпки.

И те бяха приятни тръпки!

Коленичих и го прегърнах, заравяйки лице във възхитително меката му козина.

Той за пореден път ми беше спасил живота.

— Благодаря ти — промърморих в единственото му оставащо ухо.

— Вега Джейн? — Делф се бе изправил на разтрепераните си нозе и ме гледаше пребледнял. — Ще трябва… да се отървем от това тук.

— Тялото — добави Петра. — Не бива да го откриват.

Озърнах се към безжизнения Маладон и си дадох сметка, че са прави. Смъртта му можеше да предизвика затягане на режима в Голям Честен и да опропасти целия ни план.

Поразмислих и видях само едно решение на проблема.

Оставих другите да ме чакат в зданието на гарата, привързах трупа към себе си с магическата нишка и под прикритието на невидимостта се понесох далеч извън покрайнините на града.

Намерих гъста гора и се приземих по средата й. Между дърветата бе толкова тъмно, че трябваше да си светя с пръчката, за да виждам какво правя.

Избрах равно място в подножието на един вековен дъб и чрез заклинание изкопах дълбок гроб.

Положих костюмирания в него, неспособна да погледна лицето му.

Вярно, че беше злодей и щеше да избие всички ни, без да му мигне окото, но все пак изпитвах тягостно усещане, задето съм отнела живота му.

А също бях сигурна, че частица от мен е умряла заедно с него.

В това, както бе казал дядо ми, се криеше основната разлика между нас и Маладоните.

Покрих тялото му с пръст и с помощта на магията Импакто раздробих пръчката му на дребни късчета, които разпръснах над цялата местност, докато летях обратно към Голям Честен.

Умът ми се връщаше отново и отново към наставленията на Астрея Прайн.

Имахме ли изобщо някакъв шанс срещу Маладоните, които убиваха с такава лекота и наслада?

Ето, аз бях принудена да го сторя при самозащита, а все пак съвестта ме гризеше.

Утешавах се, че с времето ще стане по-лесно.

Но докато кацах край гарата, дълбоко в сърцето си знаех, че ще става само по-трудно.

TRIGINTA DUO

Навременен съвет

Емпирей.

Единственото място, където се бях чувствала в безопасност след напускането на Горчилище.

Но тъкмо сега на душата ми бе неспокойно.

Всички роби вече бяха освободени и поставени обратно в състояние на транс.

Това беше най-тежката част от плана ми. Как да дариш свободата на някого, а после да му кажеш, че трябва да се лиши от нея за още известно време? Знаех, че на тяхно място бих се разбунтувала. Но знаех също, че това е единственият начин да успеем. Инак всичко би било изгубено.

Сега всеки един от тях несъзнателно очакваше уговорения сигнал.

И аз отчаяно се надявах да го подам час по-скоро.

Седях в кабинета на своя далечен прадядо Джаспър Джейн, заобиколена от неговите книги.

Те бяха разхвърляни навред, на високи купчини. Бях ги изчела всичките, мъчейки се да превърна идеята в главата си в реалност.

Трудността идваше оттам, че никой от вариантите, които прехвърлях, не даваше гаранция за успех. А място за грешки нямаше.

С внезапен порив на вдъхновение извадих от джоба на наметката си вехтия свитък.

Призовах Силен и той след секунда се появи.

Обясних му цялата ситуация — какво бях направила и какво още оставаше да се направи.

Той потъна в размисъл за толкова дълго време, че сериозно се притесних дали пергаментът не се е повредил.

Накрая образът му се размърда.

— Проблемът е, че не разполагаш с нужните познания, за да осъществиш целта си.

— Но нали ти сам ми каза, че магията се поражда от необходимостта — възразих остро. — Че ако ми потрябва дадено заклинание, ще мога да го сътворя. Аз разчитах на това, Силен.

— И с пълно основание. Но от чутото досега стигам до извода, че нямаш в ума си ясната идея, от която да дойде това заклинание. Сигурна ли си, че няма друг, който да се нагърби със задачата?

— Поне аз не познавам такъв — поклатих глава.

— Тогава вероятно ще трябва да се образоваш още.

— А ти какво смяташ, че правя? — махнах към камарите от книги.

— Познанието не идва само от четене — отбеляза той.

Тук беше прав. Астрея например представляваше същински извор на знания. Но тя не беше тук, а у дома си, в Мочурището.

— Съмнявам се, че Пилсбъри или госпожа Джоли ще ми бъдат от голяма помощ — рекох унило. — А освен тях няма друг, към когото да се обърна.

Силен свъси чело.

— Усещам присъствието на някои елементи, невидими с просто око.

Поразсъдих върху думите му. Ако имаше предвид Ума, тя не бе напълно материална, но се виждаше. Дали в къщата не се подвизаваха и други освен нея?

— Смяташ, че някой от тях ще може да ми помогне? — попитах.

— Щом всички други възможности са изчерпани… — промълви загадъчно Силен и изчезна.

Прибрах раздразнено пергамента.

Понякога той наистина бе способен да ме изкара извън кожата ми!

Докато крачех обратно по коридора, чух гласове. Те идваха от стаята на Делф.

Спрях и долепих ухо да вратата.

Бяха два и доста познати.

Знаех, че не бива да го правя, но не успях да се сдържа.

— Кристиладо магнифика.

Дървото стана прозрачно и аз видях Делф и Петра, седнали редом на леглото.

Бяха толкова близо, че ръцете им почти се докосваха.

Говореха твърде тихо, за да ги разбера, но на два пъти долових името си.

Петра се усмихваше, докато Делф изглеждаше необичайно сериозен.

Изключих заклинанието и забързах към своята стая.

Хари Две спеше, свит на кравай върху леглото.

Потънала в нерадостни размишления, легнах до него и зареях взор към тавана.

Накрая заключих, че онова, което съм видяла, е било напълно невинно. Все пак те не се прегръщаха, нито целуваха. А и трябваше да призная, че напоследък, улисана в своите търсения, прекарвах дълго време в уединение и напълно пренебрегвах Делф. Не, рекох си, нямаше да се плъзна отново по наклонената плоскост на ревността. Просто не можех да си го позволя.

Помъчих се да извикам в съзнанието си образа на Ума и действително, не след дълго, тя се появи, реейки се по стар навик над мен.

— Може ли да те помоля за една услуга? — попитах.

Думите ми разбудиха Хари Две и той вирна муцуна, но при вида на гостенката ни просто затвори очи и заспа отново.

Ума кимна утвърдително.

Аз й обясних затруднението си, нуждата от повече познание, което да ми позволи да изпълня набелязания план.

— Ела с мен — рече тя.

Скочих от леглото и я последвах по коридора.

Този път тя ме поведе не нагоре, а надолу.

Смятах, че вече съм разучила Емпирей из основи, но се оказа, че греша.

Спуснахме се до самите недра на сградата и достигнахме малка врата, която по-рано не бях забелязвала.

Ума премина през нея, а аз се помъчих да я отворя, но не успях.

Не проработи и нито едно от заклинанията, което знаех.

Ами сега? Прехапах устни.

Смятах, че Ума ще се върне и ще ми обясни как да вляза, но тя не го стори.

Прокарах длан по старото дърво, неволно припомняйки си малката врата в Комините, през която бях избягала от преследващите ме кръвожадни джабити.

После осветих бравата с пръчката си и ахнах.

Тя бе изработена от метал, под формата на малка глава на пищящ Уъгморт.

Точно както във фабриката Комините в Горчилище.

Тогава си спомних, че Комините всъщност са били някогашният замък на Бастион Кадъм. Което означаваше, че и Ума Кадъм е живяла там.

Но тук не беше Горчилище, а Емпирей.

Продължих да стоя озадачено, чувствайки се все по-голяма глупачка.

Ума навярно ме чакаше от другата страна и се чудеше защо не се появявам.

Отстъпих крачка назад и по гърба ми премина лека тръпка. Познавах я добре отпреди — тя предвещаваше, че ще ме осени някакво вдъхновение.

Погледнах през рамо. Там, разбира се, нямаше нищо.

Но можеше и да има, ако използвах нещо, което винаги бях притежавала в изобилие.

Въображението.

Чифт свирепи джабити ме преследваха из Комините, когато се озовах пред същата врата като тази. Тогава изобщо не допусках, че тя ще е способна да удържи чудовищните влечуги. И все пак нямах друг избор, освен да сграбча бравата с пищящия Уъг и да мина през нея.

Сега отново извиках в съзнанието си целия безпомощен ужас, който гонитбата в мрака бе вселила в мен. Стърженето на люспите, пронизителните звуци, издавани от стотиците глави преди смъртоносното ухапване.

Сърцето заблъска в гърдите ми както и тогава, краката ми омекнаха, а дробовете отчаяно се бореха за глътка въздух пред лицето на неминуемата гибел.

С всички тези чувства, кипящи вътре в мен, посегнах отново.

Вратата безшумно се отвори и аз преминах.

Ума витаеше в очакване от другата и страна и ми се стори, че зърнах на лицето й лека усмивка.

— Браво, Вега. Много добре.

Тя ме подкани с жест и аз я последвах по тъмен проход.

След няколко завоя от всички страни ни обля ярка светлина. Във въздуха се носеха вихрушки, подобни на малки облачета, прелитаха напред и назад с шеметна скорост.

— Какво е това място? — попитах.

Вместо отговор Ума долепи показалец до устните си и посочи един далечен ъгъл.

Упътих се към него, а тя изостана леко назад.

С всяка следваща крачка светлината отслабваше, докато накрая не забелязах самотна фигура, застанала насред сумрачен участък.

Спрях на самия му ръб и се загледах. Отначало фигурата не помръдваше и аз дори не бях сигурна дали е способна да се движи.

После полека се обърна.

Щом се озовах лице в лице с нея, дъхът ми секна.

Съзнанието ми, подобно на оттегляща се морска вълна, ме отнесе назад към онова бойно поле, където я бях видяла да води героична битка. И да спасява собствения ми живот, преди да изгуби своя.

Алис Адронис носеше същата ризница, в която бе загинала.

Сърцето ми подскочи, щом видях, че смъртоносната рана продължава да зее кървава по средата на гърдите й.

Когато още в Горчилище, благодарение на Еон, бях попаднала в миналото и зърнала жената воин за първи път, ми се бе сторило, че тя и Моригон доста си приличат. Сега обаче установявах, че всъщност аз съм точно копие на Алис, като се изключи цветът на косите ни — нейната бе огненочервена и се спускаше на вълни върху раменете.

В мига, в който ме погледна, усетих движение в ръката си точно както когато стоях пред гроба й. Пръчката, подарена ми от нея, правеше поклон от уважение пред бившата си господарка.

Щом Алис излезе напълно от сенките, видях, че и тя, подобно на Ума, не е направена от плът и кръв. Как тогава можеше да съществува, след като отдавна бе мъртва?

Очите й се спряха върху мен с хладен, безмълвен взор.

Леко смутена, се обърнах към Ума.

— Къде се намираме?

— В сборище на душите, ненамерили покой — отвърна тя. — Те все някъде трябва да отидат, а Емпирей не е лошо място. Имали сме толкова хубави моменти тук. Колкото до Алис — домът си е неин, така че е естествено да се завръща.

Междувременно фигурата, която продължаваше да ме наблюдава, щракна с пръсти. Пръчката се отскубна от ръката ми и попадна в нейната. Миг по-късно, явно по желание на бившата си собственица, се превърна в Мълнията — един човешки бой висока и с цвят на искрящо злато.

Алис я огледа, поглади я с длан и върху устните й се появи усмивка, изпълнена с копнеж. После я смали отново и ми я подаде.

Протегнах колебливо ръка да я взема, но още преди да успея, тя сама подскочи и се върна при мен.

Изражението на фигурата ми подсказа, че не бива да се учудвам.

— Тя вече е истински и изцяло твоя, Вега — бяха тихите й слова.

Погледнах надолу към пръчката. В пръстите, между които я държах, се разливаше топлина, каквато не бях усещала преди.

И усетих необичаен душевен подем.

— Алис — казах, — искам да подновя битката срещу Маладоните.

— Знам.

— Няма ли някакъв шанс още да си жива? Помощта ти положително ще ни бъде от полза.

Тя докосна зеещата дупка на гърдите си.

— За съжаление не, Вега. — Сетне ме огледа от глава до пети. — Успяла си да преминеш Мочурището.

— Да. А Астрея Прайн ме обучи за магьосница.

— Вечно бдителната Астрея. Удивена съм, че изобщо те е пуснала да преминеш.

— Тя знае защо съм тук. И го одобрява.

Алис бавно кимна.

— Кажи ми какво те тревожи.

Обясних й за робите и за това как искам да ги организирам в армия, която да победи Маладоните.

— Вече имаш всичко необходимо, за да постигнеш целта си — рече тя, като погледна към пръчката ми.

— Но аз не знам как да го направя! — възкликнах. — Всичко, с което разполагам, са смътни идеи.

— Осланяй се на убежденията си. Това е достатъчно.

— Не можеш ли просто да ми дадеш някакъв съвет? — попитах почти троснато.

Тя посочи към входа.

— Никой не ти даде съвет как да отвориш онази врата, нали? Ти сама се досети. Защото вярваше, че можеш да го направиш.

Едва сега осъзнах, че вратата е била своеобразен тест. На моите способности или съобразителност. Но как това щеше да ми помогне за в бъдеще?

Щом се обърнах отново, Алис беше изчезнала. Понечих да попитам Ума къде е, но нея също я нямаше.

Тогава очите ми се отвориха и се оказа, че лежа в своето легло, а до мен тихо похърква Хари Две.

Скочих и трескаво се озърнах.

Нима бях сънувала? Или всичко се бе случило в действителност?

Вдигнах ръка. Пръстите ми стискаха пръчката и усещането от нея беше… различно. Топлината ме изпълваше, възможностите се вихреха в главата ми.

Съсредоточих се върху онова, което исках да направя, и върху казаното от Алис Адронис. И изведнъж, в ярък проблясък на яснота, всичко си дойде по местата.

TRIGINTA TRES

Невъобразимото заклинание

Пет минути по-късно стоях и се взирах в златистата магическа пръчка на Бастион Кадъм, лежаща в своята стъклена кутия.

Посегнах да отворя капака, но ме блъсна такава силова вълна, че се прекатурих чак в другия край на стаята.

Изправих се с пъшкане, потърквайки цицината върху главата си.

Добре, и ние знаем някои номера.

— Реджойнда, пръчка на Бастион Кадъм — произнесох, извършвайки плавно движение към себе си.

Не се случи абсолютно нищо.

Опитах всичко останало, което ми дойде наум, но без успех. Дори не ми се удаваше да докосна кутията.

Въздъхнах в безпомощно раздразнение, търсейки наоколо предмет или знак, който да ми подскаже какво да правя… Но помещението бе напълно празно. Спомних си за думите на говорещия дневник, чути в стаята с ковчега на Гюнтер Адронис, сред окървавените ризници и нащърбените оръжия. Той бе казал, че мога да остана в Емпирей, в сигурност и удобство, до края на дните си.

— Не — произнесох на глас. — Нямам намерение да старея и да дебелея със скръстени ръце. Искам да победя Маладоните и да поправя несправедливостта. Такова е решението ми. Ти обеща, че ако съм склонна да платя цената, ще ми бъде оказана помощ. Е, сега съм тук и искам пръчката в онази кутия. Мога ли да я получа, или всичко са били само празни приказки?

Още преди да довърша, усетих нещо в джоба си.

Бръкнах с ръка и го извадих. Беше златистата пръчка.

Просто за да се уверя, надникнах отново в кутията, но тя бе празна.

Вече имах нова, безценна придобивка, а заедно с нея и план.

Поради това шансовете ни се увеличаваха.

Затичах се обратно към стаята си, но спрях насред път.

Намирах се пред стаята на Делф и отново дочувах гласове отвътре.

И отново се изкуших да сторя онова, което не биваше.

— Кристиладо магнифика!

Той и Петра начаса изникнаха пред очите ми. Все така седнали на леглото и още по-близо един до друг. Ръката му лежеше върху рамото й, а тя имаше такъв вид, сякаш всеки миг ще се разтопи. Мина ми през ума, че и аз сигурно изглеждам така, щом се поразнежа покрай Делф.

Но сега стиснах челюсти, а сърцето ми бе обхванато от хлад, какъвто не бях изпитвала преди. Чувството беше странно и ужасяващо.

Ето че докато аз изразходвах сетните си сили да съставя план за битка с Маладоните, Делф и Петра, които уж ми се пишеха приятели, си гукаха най-безгрижно един с друг. А аз бях техният лидер — сами нееднократно бяха настоявали да ги водя. Това ли бе начинът, по който ми се отплащаха? Нима смятаха, че онова, което върша, е толкова лесно? Че само да щракна с пръсти, и блестящите планове сами се пръкват в главата ми? Не, нямаше да се разберем така.

Спрях заклинанието, прибрах пръчката и почуках на вратата.

— Делф, тук ли си?

Отвътре се дочу приглушена суматоха — явно бързаха да станат от леглото.

Няколко секунди по-късно смутената му физиономия се появи на прага.

— Какво става, Вега Джейн?

— Имам новини. Но искам и Петра да ги чуе. Да идем да я намерим.

— Ами виж… — взе да го усуква той.

— Аз съм тук — пристъпи тя иззад гърба му със снизходителна усмивка, която накара кръвта ми да кипне и ме изпълни с още по-голяма решимост да сторя онова, което възнамерявах. Всъщност усмивката навярно изобщо не е била снизходителна, но така ми се стори на момента.

— О, страхотно — рекох. — Елате тогава.

Усетих как се спогледаха неуверено, преди да ме последват по коридора.

Стигнахме до моята стая и влязохме вътре.

Хари Две, който се бе разположил върху леглото, вирна глава при появата ни.

Не ми отне дълго да разкажа плана си.

— Смяташ ли, че ще се получи? — попита Петра и тонът й отново ме се стори някак присмехулен. Тъкмо сега нищо, което стореше или кажеше, не бе способно да ми се понрави.

— Откъде да знам? — отсякох. — Да не би да имаш по-добра идея?

Тя леко се стресна и поклати глава.

— Впрочем — добавих, без да откъсвам очи от нея — специално за теб съм предвидила особено важна роля.

— Каква? — очите й светнаха от любопитство.

— Ще отидеш в Голям Честен и ще заемеш позиция в близост до центъра на града. Ще бъдеш моите очи и уши. Когато задействам магията, нямам представа какво ще се случи. Но те ще ме известиш, като ми пуснеш съобщение с пръчката.

— Но, Вега Джейн — намеси се Делф, — да я изпращаш там сама, без да знаеш какво я очаква… Сякаш не е съвсем разумно. Нито пък честно спрямо Петра.

Опитах да изобразя върху лицето си неподправена изненада.

— Но, Делф, ние сме един отбор. Всеки трябва да допринесе с нещо за общото дело, а аз се спрях на Петра, защото й гласувам огромно доверие. Да не би да съм сбъркала?

Физиономията му помръкна при този неочакван обрат.

— Не, не, какви ги говориш. Напротив — побърза да ме увери.

— Тогава, значи решено.

— Аз мога да я придружа.

— Няма начин. Ти си ми нужен тук, за да помагаш с подготовката около пристигането. Имаме да се погрижим за цял куп неща.

— Но…

— Петра ще носи пръчката си, а аз ще й дам и пръстена. Щом аз съм ходила в Голям Честен и дори в Маладонския замък сама, въоръжена само с тези две неща, и съм се върнала невредима, значи и тя ще успее.

Обърнах се към нея, свалих дядовия си пръстен и и го подадох.

— Е, готова ли си?

Тя прехапа устни, но кимна утвърдително.

— Тогава можеш да потегляш още сега. Подготовката тук ще ми отнеме още известно време, но е добре ти да си на място. Изпрати ми вест, щом пристигнеш. Отиди първо на гарата, а оттам избери безопасен маршрут и се придвижи към центъра.

— Но, Вега — измърмори Делф, — ако твоят план предизвика безредици в Голям Честен, Маладоните могат да използват сила и Петра да се окаже в капан.

— Нали пръчката е у нея — махнах безгрижно с ръка. — Винаги може да използва заклинанието Пас-пусе и да се върне тук. Не е по-опасно от онова, което съм правила вече няколко пъти. А не помня да си бил толкова притеснен за мен.

— И все пак…

— Все пак какво, Делф? — изгледах го право в очите.

Той млъкна и подви опашка.

— Е, успех — протегнах ръка на Петра.

Тя я стисна леко и припряно излезе от стаята.

— А ти най-добре вече да заемеш своята позиция край главния вход — наредих на Делф.

Щом останах сама, сърцето ми заби толкова бързо, че ми се стори, че ще припадна.

Цялата твърдост, която бях показала пред приятелите си, се изпари. Трябваше няколко пъти да си повторя, че постъпката ми не е чак толкова ужасяваща, че действително няколко пъти сме ходили до Голям Честен и сме се връщали без произшествия. Петра беше невидима. Разполагаше и със своята пръчка.

Но Делф имаше право. Нямаше как да предскажа какво ще се случи, щом направя заклинанието. Тя можеше да попадне в безизходна ситуация. Да бъде пленена, ранена.

Или убита.

При мисълта слепоочията ми започнаха да пулсират, а сетне усетих нещо мокро върху челото си. Докоснах го.

Беше кръв.

Неволно сведох очи към пръчката и видях червени следи и по нея. Пред удивения ми взор кръвта от челото ми се просмукваше в пръчката.

И тогава си спомних.

Кръвната клетва! Бях се врекла във вярност на Петра, а тя — на мен. Със своите действия нарушавах този обет. Не знаех какво предстоеше да ми се случи. Нима отивах в Забвението?

Паднах на пода, уловила главата си с длани. Хари Две дойде при мен и взе да ближе ръката ми. Щом езикът му докосна капка от кръвта, усетих потръпване по цялото си тяло.

Никой план не си струва Петра да бъде наранена, Вега. Това е грешно. Ако е влюбена в Делф и той в нея, значи така е било писано. Държиш се като някой коварен Маладон, а ти не си такава.

Избърсах кръвта, скочих и отидох до нейната стая.

Тя вече бе облечена и тъкмо излизаше.

— Стой — извиках.

— Какво?

— Аз… току-що измислих друг начин. Не е нужно да ходиш в Голям Честен. Ще се справим и без това.

— Но нали каза, че…

— Да, знам какво казах, но си промених решението. Делф неслучайно спомена, че там можеш да попаднеш в клопка, а това… няма да е добре.

— Сигурна ли си?

— Да, просто вие двамата ще чакате извън Емпирей.

Тя ме изгледа странно и докосна челото ми.

— Май кървиш.

— Дребна драскотина. Е, сега съм малко заета, така че…

Обърнах се и без повече обяснения тръгнах към стаята си.

Захлопнах вратата след себе си и изтичах пред огледалото в банята. Кръвта бе изчезнала от лицето ми, както и от пръчката. Въздъхнах с облекчение. Но какво щях да правя, ако тя изобщо не се бе появила? Нима наистина щях да оставя Петра да тръгне, най-вероятно към своята смърт? Ами ако в жилите ми наистина течеше маладонска кръв, както бе намекнал и дядо ми при своя разказ за злия баща на Алис Адронис?

Затворих очи и бавно ги отворих. Не можех да мисля за това сега. Трябваше да се концентрирам. Твърде много хора разчитаха на мен.

В главата ми се въртяха думите, изречени от Ума.

Той бе не само мой баща, но баща на целия народ.

Допусках, че смисълът им е бил доста буквален.

Извадих от джоба си тефтера с имената на хората, поробени от Маладоните. Разтворих го и започнах да го прелиствам. Сетне с лек замах произнесох:

— Акумулдис тодос.

Написаното върху страниците изчезна и те станаха бели.

Дотук добре.

Поставих пред себе си златистата пръчка на Бастион Кадъм и доближих върха на своята до нея.

Поех си дълбоко дъх и мислено се пренесох назад към разговора с Маладона. Трябваше да възпроизведа заклинанието точно както го бях чула от него.

Това бе рискован момент. Намирах се в напълно непознати води, но от друга страна, всяка магия някога се правеше за първи път.

Разликата бе, че аз се канех да използвам вече съществуващо заклинание, но по нов начин. И то не едно, а цели три. За да постигна целта си, трябваше да ги свържа и задействам едновременно.

Нарисувах в съзнанието си ясна картина на онова, което исках да се случи. Всъщност това бе цяла верига от събития.

Скоро вече бях напълно съсредоточена. Дори нямах представа, че съм способна дотолкова да фокусирам мислите си, но по някакъв начин се получи.

Имах в главата си три отделни, отчетливи образа.

Златистата пръчка.

Имената от списъка.

И Голям Честен.

Докоснах пръчката на Бастион Кадъм със своята.

И сетне произнесох думите — уверено, стегнато, твърдо. Изпитвах безгранична увереност и сила на волята. Сякаш всичко, което бях извършила, за да стигна дотук, всяка положителна черта, проявила се по време на дългото ми пътешествие, всяка способност, породена от необходимостта, всяко преодоляно препятствие, всеки малък триумф, ме бяха подготвяли за този миг.

— Дисасемблиус, проджекта…

Сякаш някой друг говореше чрез мен, използваше ме като канал, за да произнася словата.

— Амплифиус спектрумака…

Стиснах клепачи, поддържайки абсолютна концентрация.

— Вамон рециптикус. Аганте апертус.

Когато ги отворих отново и погледнах към златистата пръчка, тя бе започнала да се тресе неудържимо. Но аз не отделях от нея върха на своята.

В следващия момент изригна ослепителна мълния — толкова ярка, че пред очите ми заиграха петна. Тя обхвана цялата стая и накара Хари Две да избухне в яростен лай.

Но аз оставах все така фокусирана върху трите образа: пръчката, имената, града.

След още секунда пръчката на Бастион Кадъм се пръсна на стотици парчета.

Малки, златни късчета се завъртяха във въздуха като уловени от невидим вихър и се заиздигаха все по-нагоре и по-нагоре към тавана.

— Катапулус таргериус.

С тихо пропукване те изчезнаха.

Светлината също угасна.

Но аз не биваше да се отпускам.

Работата бе едва наполовина свършена.

Нови образи замениха първите три.

Лица, ръце, очи.

Думите се отрониха от устните ми.

— Еретика. Десиминус. Плутариум.

Поех отново дъх, поддържайки ги ясни и отчетливи.

— Еманципатико стелара.

Пред вътрешния ми взор започнаха да се разбулват очи. Лица да стават нормални. Разумът да се възвръща. Реални спомени да заменят изкуствено насадените.

Из цял Голям Честен пръсти се протягаха и улавяха предмети.

Но аз продължавах. Това още не бе краят.

Стиснах пръчката с две ръце, защото тя вече се тресеше толкова силно, че не бях сигурна дали ще мога да я удържа само с една.

Предполагам, че бях достигнала нечувано високи нива на магьосничество, но това не ме караше да се чувствам специална, напротив. Караше ме да се боя от провал. Защото ако се провалях, всички тези хора щяха начаса да загинат или да останат в нереално, междинно измерение, сътворено от мен.

Сега се концентрирах върху два образа: хора и място.

Мястото не беше Голям Честен.

То се намираше тук.

В Емпирей.

Опитвах да извърша заклинанието Пас-пусе, но от разстояние. И не върху себе си, а върху петдесет други човешки същества, които трябваше да пренеса на безопасен пристан.

Пръчката ми се надигаше и клатеше като кораб в бурно море.

От сърцевината и започна да се вие дим.

Бедната Мълния сякаш всеки миг щеше да пламне в ръцете ми.

Но аз не й давах мира.

Агретата… Кумуладис… Елевата…

Този път за малко не я изпуснах. Тя подскочи толкова силно, че ме удари по челото. Усетих как по лицето ми се стича струйка кръв.

Призовах на помощ всичките си останали сили. Това бе мигът на истината — сега или никога. Чувствах се едновременно уверена и изплашена до смърт.

Интуитивно се досещах, че обичайното заклинание няма да е достатъчно. Бях телепортирала други хора с него, но не от разстояние и не петдесет на брой.

Смръщих вежди от напрежение.

— Пас-пусе титаникус енкапсуладо принципиум тодос.

Направих пауза, за да покача енергията до нивото, което знаех, че е необходимо.

Сега, Вега, сега!

— Домум нунк ен перпетуум! — извиках.

Ярък лъч бликна от върха на пръчката ми и се издигна право нагоре през тавана, оставяйки върху него обгорено петно.

Веднага щом той угасна, паднах назад и изгубих съзнание.

Следващото, което усетих, бе езикът на Хари Две, ближещ ме по лицето.

На долния етаж цареше суматоха.

Над нея се извисяваше гласът на Пилсбъри, даващ някакви разпореждания.

Скочих и се завтекох натам по широкото стълбище, а кучето ме следваше с лай по петите.

Преддверието на Емпирей бе просторно, но сега с труд побираше събраната в него тълпа.

Пилсбъри и госпожа Джоли сновяха напред-назад и се мъчеха да въдворят ред, но усилията им бяха обречени на провал, особено по отношение на гостите, непривикнали към говорящи доспехи и метли с дървени ръце.

— Моля, запазете тишина — извиках. Когато това не се оказа достатъчно, вдигнах пръчката към тавана, промълвих заклинание и отекналият оглушителен гръм накара всички да млъкнат и да се обърнат към мен.

Най-отпред бяха Сесилия Харкс, Ана Дибъл, Сара Бонд и Клайв Пипън. Край вратата със спокоен и доволен вид стоеше Амикус Арнолд. До него плахо се озъртаха пълничкият Артемис Дейл и Миранда Уийкс. Недалеч от тях забелязах Денис О’Шонъси и Реджиналд Магнус, които толкова си приличаха, че можеха да минат за братя. Иззад голяма ваза цветя развълнувано надничаше Дидо Дат.

Можех да изброявам още и още.

Всичките петдесет бяха тук и се взираха с очакване в мен.

Аз също се взирах в тях, или поне в ръцете им.

И с огромно удовлетворение установих, че във всяка от тях е здраво стисната по една златиста магическа пръчка.

Заклинанието ми беше сработило.

По лицето ми неволно се разля широка усмивка.

Докато не забелязах нещо.

Или по-точно, липсата на нещо.

Още по-точно, липсата на двама души.

Втурнах се към Пилсбъри.

— Къде са Делф и Петра?

— О, те излязоха преди доста време.

Кръвта се смръзна във вените ми.

— Моля?

— Заръчаха ми да съм готов за посрещането на „гостите“, както благоволиха да ги нарекат, и после тръгнаха нанякъде. Заедно.

Още не можех да повярвам на ушите си. Къде, по дяволите, се бяха запилели?

Неочаквано пръчката ми потрепна като наелектризирана и аз чух в главата си глас:

— Вега, помогни ни! Ние сме в Голям Честен.

Това бе Петра, която ми изпращаше съобщение.

— Погрижете се всички да бъдат нахранени и напоени — наредих рязко на Пилсбъри и госпожа Джоли. — Осигурете им и стаи за почивка. Ще се върна колкото мога по-скоро.

— Но… — започна Пилсбъри.

Втурнах се към вратата, като едва не съборих Алабетус Тръмбул, който в последния момент отскочи от пътя ми. Шарлот Токън и Полин Патернас викнаха нещо подир мен, но аз не ги слушах. В ушите ми звучеше единствено отчаяният зов на Петра.

Не можех да си позволя да загубя своите приятели. Просто не можех.

TRIGINTA QUATTUOR

На косъм

Първият ми проблем бе, че не можех да стана невидима без пръстена, а той се намираше у Петра. Така бях забелязана още в мига на появата си насред улицата в Голям Честен. За щастие, ме забеляза просто един немощен старец, който продължи по пътя си, сякаш материализирането на хора от въздуха бе нещо напълно обичайно.

Беше вече нощ и аз побързах да се оттегля в сенките, където да се успокоя и събера мислите си — а това ми се удаваше трудно, защото горях от безпокойство по Делф и Петра.

Огледах се в опит да разбера дали в града не се случва нещо необичайно. Все пак с едно движение бях извадила оттук петдесет членове на робската класа. Очаквах изчезването им да е вдигнало всички на бойна нога, но явно грешах. Поради късния час повечето от господарите им навярно спяха и дори не бяха установили липсата. Е, щяха да я установят на сутринта, събуждайки се без прислужници, които да им сервират закуската.

Същевременно не бях сигурна дали магията ми не е предизвикала тук странни явления от рода на шумове или светлини. Възможно бе бившите роби да са се издигнали в небето, макар и за миг. Или пък в някоя от къщите да са забелязали ставащото и да са уведомили Маладоните.

Но защо Петра и Делф бяха дошли тук?

Внезапно в главата ми прозвуча ново съобщение.

На гарата сме, в същата стая. Побързай.

Фокусирах се, представяйки си четирите стени на малкото помещение, в което бяхме спали, докато издирвахме хората с магически способности в града.

Почуках се по бедрото, измърморих познатите слова и миг по-късно се озовах там.

Озърнах се трескаво за Делф и Петра, но тях ги нямаше.

И все пак не бях сама.

Четирима костюмирани с насочени пръчки ме обграждаха от всички страни.

Останах толкова изненадана, че не успях дори да помисля, което навярно ме спаси.

— Ембатлементо.

Четирите заклинания удариха едновременно изникналия щит, но той ги удържа и дори ги отхвърли обратно, принуждавайки нападателите да се наведат.

Използвах шанса, за да произнеса отново Пас-пусе и да се пренеса на улицата пред гарата.

Сега вече бях притеснена не на шега. Маладоните явно бяха пленили Делф и Петра и бяха използвали пръчката й, за да комуникират с мен.

Чудех се дали не са й отнели и дядовия ми пръстен. Но как изобщо бяха успели да ги заловят въпреки закрилата на невидимостта?

Това, че аз самата не можех да ставам невидима, бе огромна пречка.

Секунди по-късно четиримата Маладони излязоха от входа на гарата с яростни физиономии.

Побързах да се скрия зад най-близкия ъгъл и оттам използвах заклинанието Кристиладо магнифика, за да ги огледам по-добре.

Не видях никой от тях да носи пръстена. Те навярно дори не знаеха за магическите му способности, но нямаше да им отнеме дълго да ги открият, било то и по случайност.

Със свито сърце забелязах появата на още четирима, навярно призовани на помощ от другарите си. Очаквах и самият Ендемен всеки момент да изскочи отнякъде. Всъщност дори бях учудена, че не ръководи лично операцията.

Във всички случаи, независимо от броя на преследвачите, основната ми задача бе да открия и спася Петра и Делф.

Но къде да ги търся? Дали не бяха отведени в замъка? Или пък вече бяха… мъртви?

Погледнах към магическата пръчка в ръката си.

Една-единствена, срещу осем на противниците. Но аз винаги се бях сражавала с неравни сили, още от Дуелума у дома, в Горчилище. И бях печелила всяка битка.

Мнозина смятаха, че у мен има нещо специално. Е, сега бе моментът да проверя дали действително е така.

При засадата в стаята Маладоните не бяха хвърлили заклинанието Ригаморте, срещу което щитът бе безполезен. Очевидно имаха за цел не да ме убият, а да ме заловят жива. И ми се струваше, че знам защо. За да ме изтезават и изтръгнат от мен и последното зрънце информация.

Е, аз щях да се възползвам от това.

От опит знаех, че щом врагът те превъзхожда числено, най-добрата тактика е да го разделиш.

Пуснах две бързи магии над главите им, насочени в различни посоки. После, без да се бавя, се пренесох зад гърбовете им. Те реагираха точно по начина, по който очаквах — половината тръгнаха на една страна, а другата половина — на друга. Шансовете ми оставаха малки, но все пак бяха по-добри отпреди.

Последвах групата, която се втурна подир отдалечаващата се светлина на първата ми магия, като спазвах достатъчно разстояние, за да не ме забележат. Вдигнах пръчката и се прицелих в най-задния Маладон.

Заклинанието Субсервио го улучи между плешките и аз му прошепнах своите инструкции. Той моментално се обърна срещу другарите си и ги атакува, поваляйки двама на земята. Четвъртият успя да се окопити навреме и да го извади от строя.

Докато се оглеждаше откъде е дошла изненадата, използвах Субсервио и срещу него. Той отпусна ръка, а лицето му доби тъповат вид.

Отидох бързо до него, взех му пръчката с облечената си в ръкавица ръка и я строших на две. Сторих същото и с пръчките на останалите, преди да насоча отново вниманието си към него.

— Как се казваш?

— Дълиш — отвърна намусено той.

Приложих му магията Ориганте, за да разкрия истинския му облик, но за мое учудване, той не се превърна в противно чудовище. Нима не всички Маладони изглеждаха еднакво?

— Добре, Дълиш, къде са моите приятели?

Озадаченият му вид ми подсказа, че трябва да бъда по-конкретна.

— Високият младеж и момичето. Чиято пръчка използвахте, за да ме подмамите тук.

Той кимна.

— Намират се в казармата на Елитната гвардия, в другия край на Голям Честен.

— И са живи? — попитах рязко.

Ново кимване.

— Къде е нейната пръчка?

— Не е у мен.

— А у кого тогава?

— Ето у него — посочи мъжът един от падналите на тротоара.

Изтрих от паметта му всеки спомен за нашия разговор и го повалих в несвяст. Сетне се обърнах към Маладона, когото беше посочил, и произнесох:

— Реджойнда, пръчка на Петра.

Тя изскочи от джоба му и попадна в ръката ми. Помислих за секунда и добавих:

— Реджойнда и всичко останало, принадлежащо на Петра, Делф или мен.

Не се случи нищо.

Прибрах пръчката в наметката си и се обърнах тъкмо навреме, за да отбия летящото към мен заклинание.

То отскочи от магическия ми щит и експлодира в стената на съседната сграда, оставяйки зееща дупка.

Втората четворка костюмирани се бе появила изневиделица, навярно дочула или усетила ставащото.

Сега вече дуелът започна наистина.

Смятах, че нямам никакъв шанс. Добре помнех как схватката дори с един-единствен Маладон бе изцедила от Петра и мен и последната капка сила. Накрая едва можехме да помръднем с пръст, докато противникът ни изглеждаше напълно свеж и боеспособен. Тогава единствено намесата на Хари Две ни бе спасила.

Но сега, по непонятна за мен самата причина, пръчката ми се движеше по нов и удивителен начин. Танцуваше, подскачаше, парираше и изпращаше заклинания.

Колкото по-дълго се сражавах, толкова по-енергична и уверена се чувствах.

— Импакто. Ембатлементо. Джагада. Параликто. Ембатлементо.

Повалих един от противниците с магията Енгълфиадо, а друг ослепих с Импарио и той започна да стреля напосоки, карайки другарите си да залягат и да се крият.

Самият въздух наоколо започна да ври и кипи, пропит от магична енергия.

Аз продължавах неуморно да нанасям удари, въртейки пръчката като рапира.

Настъпвах напред, а погледът ми сновеше из цялото бойно поле, изчисляваше възможности, ъгли и стратегии, съзнанието ми работеше светкавично и при пълна концентрация.

Те постепенно започнаха да отстъпват, а в очите им се появи паника. Явно не бяха очаквали, че ще съм способна да се опълча на всички им.

Но аз още не бях приключила. От досегашния си опит с Маладоните знаех, че трябва да доведа битката докрай.

И да го сторя час по-скоро, ако исках да открия Делф и Петра живи и невредими.

Насочих вниманието си към паважа под краката им и разтворих в него огромна яма. Те се провалиха с писъци в зейналата й паст, а аз започнах да запращам едно подир друго заклинания Импакто, които попадаха с грохот в стените й, предизвиквайки порой от камъни и пръст. Накрая с едно движение затворих отверстието, запечатвайки ги вътре.

Без да губя повече време, скочих във въздуха и полетях, изпълнена с мрачна решимост.

Никога досега не бях посещавала казармата на Елитната гвардия, но имах доста добра представа как да я открия и скоро се оказа, че не съм се излъгала.

В западния край на града имаше голямо квадратно здание, над чийто покрив се вееше знаме с познатия символ — петолъчна звезда с две зловещи очи в средата. Вътре горяха ярки светлини. Пикирах стръмно и се приземих край задния му вход.

Сега ми трябваше нещо или по-скоро някой. И знаех точно как да се добера до него.

Направих придърпващо движение към себе си с пръчката и произнесох:

— Реджойнда, Дълиш.

Беше ми минало през ума да върна по същия начин Делф и Петра, но нямах представа как са затворени и дали магията е достатъчно силна, за да преодолее окови и заключени врати. А ако някой ги надзираваше, можеше да ги спре или дори убие, ако внезапно започнеха да отплуват по въздуха.

Секунди по-късно в небето се появи тъмно, приближаващо петно.

Дълиш тупна тежко в краката ми и аз го върнах в съзнание, след което го поставих отново под контрол чрез Субсервио и го инструктирах какво да прави.

Той тръгна към входа, а аз останах да наблюдавам от сенките.

Посрещна го мъж в черна униформа, който явно остана учуден при появата му. Отзад в преддверието не се мяркаха други пазачи.

— Дълиш? — възкликна. — Хванахте ли момичето? Другите двама са още тук.

Заклинанието ми прелетя през рамото на Дълиш и улучи униформения право в лицето. Той падна като сноп на земята.

Влязох вътре и огледах проснатата му фигура.

— Не, не са ме хванали, задник такъв — измърморих.

Побутнах Дълиш пред себе си към стълбището, започващо в дъното на помещението.

— Къде са останалите? — попитах.

— Повечето спят — отвърна той.

— А моите приятели?

— В стая в средата на коридора, където са спалните помещения.

— Колко души ги пазят?

— Една дузина.

Чудесно.

Представих си как стрелят по мен, докато цялото ми тяло става на решето от куршуми. После обаче ми хрумна идея.

— Дълиш, а къде държат мортите си?

— Къде държат какво?

— Своите, хм… оръжия.

Той посочи една врата вляво от нас, която не бях забелязала досега.

— Ето там.

— Добре, не мърдай оттук.

Използвах заклинанието Ингресио, за да вляза, и видях покрай стените дълги стелажи с наредени върху тях пушки.

Замахнах с пръчката и произнесох:

— Интерферо тодос.

От край до край в помещението се чу стържене на метал.

Затворих вратата след себе си и се върнах обратно при Дълиш.

— А сега ме отведи при приятелите ми — заповядах.

Изкачихме се тихо по стълбището и свихме по дълъг коридор с множество стаи от двете страни, от които се носеше звучно хъркане.

Моят водач спря пред масивна метална врата с решетесто прозорче в средата.

Надникнах предпазливо през него и с въздишка на облекчение видях Делф и Петра да седят вързани в един ъгъл — той насинен и окървавен, а тя сгърчила лице в болезнена гримаса.

Както бе споменал Дълиш, в помещението с тях имаше дванайсет униформени мъже. Всички носеха морти — или по-точно пушки.

Но аз също носех нещо.

Своята магическа пръчка.

Която не бих заменила и за хиляда от техните противни оръжия.

Отворих вратата с трясък.

Както и очаквах, пазачите се обърнаха като един и вдигнаха пушките за стрелба.

Но аз бях вече подготвена.

— Енгълфиадо.

Потокът вода, изригнал насреща им, ги блъсна и помете към отсрещната стена. След удара в нея те се свлякоха в несвяст на каменния под, а пушките изпопадаха от ръцете им.

Втурнах се вътре.

— Вега Джейн! — възкликна Делф.

— Как ни намери? — попита удивено Петра.

— Сега нямам време за обяснения — отсякох.

Развързах ги бързо и ги поведох по коридора.

Знаех, че шумът от кратката ми схватка навярно е събудил половината сграда.

Още преди да стигнем изхода, започнаха да хлопат врати и се разнесе тропот на тичащи нозе.

— Грабвайте пушките и стреляйте на месо! — чух някой да крещи.

Вече бяхме на улицата, когато същият глас изкомандва:

— Огън!

Обърнах се и видях четиридесет войници, чиито дула сочеха право в нас.

— Пазете се! — изпищя Петра.

— Не се безпокой — отвърнах аз.

Всички четиридесет спусъка бяха натиснати едновременно.

И четиридесет цеви се пръснаха, предвидливо запушени от моето заклинание.

— Брей — ахна Делф.

Брей, и още как — ухилих се вътрешно аз.

Привързах всички ни с магическата нишка, издигнах се право нагоре и полетях.

Не бяхме невидими, така че имаше вероятност Маладоните да ни забележат и да се впуснат в преследване. Затова щом се поотдалечихме, почуках крака си с пръчката и произнесох:

— Пас-пусе.

В следващия момент стояхме пред прага на Емпирей.

Преди да влезем вътре, се извърнах бясна към другарите си и им креснах:

— Какво, по дяволите, търсехте в Голям Честен? Първо казвам на Петра, че няма нужда да ходи, а после откривам, че и двамата сте отишли. Ами ако ви бяха убили?

Делф трепна под свирепия ми поглед, но Петра пристъпи напред и каза:

— Вината е моя, Вега. Реших, че не искаш да отида, защото смяташ, че съм неспособна да се справя със задачата. Исках да ти докажа обратното.

— А аз — додаде Делф, — щом разбрах, я заплаших, че ако не ми позволи да я придружа, ще я издам на теб.

Изгледах ги подред, обзета едновременно от гняв и облекчение. Накрая омекнах, още леко гузна, задето едва не бях изпратила Петра на почти сигурна смърт.

Прегърнах ги и казах:

— Е, слава богу, че всичко е наред. Но какво всъщност се случи в града?

— След като ти направи своето… чудо, настъпи същинска лудница — отвърна Делф. — Хора излитаха от къщите и после просто изчезваха. Добре че беше толкова късно и никой не ги забеляза освен нас.

— Това беше масова магия за всички хора от списъка. Сега те са тук, в Емпирей.

— Е, това е чудесна новина.

— Но как ви хванаха? Нали бяхте невидими?

— Именно, бяхме — измърмори Делф. — Заклинанието ти предизвика ураган, подобен на онези, пускани от Фин. Петра и аз бяхме подхванати като перушинки. Аз се блъснах в една стена и едва се свестих.

— А пръстенът се извъртя върху ръката ми — добави Петра. — Беше ми хлабав и докато се усетя, стояхме насред улицата, пред очите на цяла глутница Маладони. Те… ми го отнеха.

Значи опасенията ми се оправдаваха. Наследството от дядо ми се намираше у нашите врагове.

— Де да беше само пръстенът — обади се мрачно Делф. — Покажи й, Петра.

— Не — дръпна се рязко тя.

— Какво да ми покаже? — попитах.

— Хайде, покажи й. Рано или късно ще разбере.

Петра бавно протегна ръка.

Стомахът ми се сви.

Липсваше не само пръстенът, но и пръстът, върху който го беше носила.

— Благодаря, че дойде да ни спасиш, Вега — каза тя.

Бръкнах в джоба си, извадих нейната пръчка и и я подадох.

— Как я откри? — възкликна тя, очевидно развълнувана да я получи обратно.

— С малко късмет — отвърнах сухо.

— Ти си истинска приятелка! Знам, че понякога съм опърничава и досадна, но ти винаги се грижиш за мен.

Прониза ме остро чувство на вина. Тя нямаше да изрече тези думи, ако знаеше за първоначалния ми план.

— Не можех да си позволя да изгубя когото и да е от вас — поклатих глава. — Ние сме заедно, за добро или лошо.

И наистина го мислех.

— Аз опитах да се бия с тях, но нямах никакъв шанс — каза Делф.

— Видях какво стори с онзи Маладон, който отсече пръста ми — рече Петра. — Сграбчи го и го запокити така, че сигурно не му е останала здрава кост.

— Учудена съм, че не са ви убили — отбелязах.

— Искаха да ни разпитват. И знаеха за теб. Използваха пръчката ми, за да ти изпратят съобщение.

— А аз влязох право в капана им.

— Как се измъкна?

— С бой. Имаше осем костюмирани, но успях да се справя с тях.

— Мътните ме взели! — плесна се по коляното Делф. — Цели осем! Но, Вега Джейн, ти си ранена.

Той посочи разкъсаното място върху наметката ми, пропито с кръв. Дори не го бях забелязала.

— Не боли много, Делф — уверих го, поглеждайки крадешком осакатената ръка на Петра. — Всъщност не боли изобщо.

TRIGINTA QUINQUE

Пъстро сборище

Влязохме в Емпирей, където Пилсбъри вече ни чакаше.

— Къде са всички? — попитах.

— Нахранени и разпратени по стаите им, както наредихте, господарке Вега.

— Това е добре. Не бях сигурна дали ще се намери място за петдесет души.

— Емпирей е способен да увеличава размерите си според броя на гостите, които трябва да бъдат настанени — увери ме гордо икономът.

После той се оттегли, а аз се плеснах по челото и изтичах до стаята си за Целебния камък. Знаех, че не е способен да възстанови пръста на Петра, но можеше поне да спре кървенето и болката.

Прокарах го над ръката й, мислейки за хубави неща. Тя веднага заздравя, макар и само с четири пръста. После сторих същото и със своята рана.

Усетих върху себе си погледа на Делф. Бях сигурна, че си спомня за баща си, чиито нозе бяха смазани при злополука в Горчилище. Камъкът се бе справил с болката, но Дъф Делфия сега ходеше с дървени протези.

— Да, сетих се за татко… — кимна той с тъжна усмивка, потвърждавайки догадката ми.

— Благодаря ти, Вега — въздъхна Петра. — Така е много по-добре.

— А сега да поспим — предложих. — Утре ни чака много работа.

Щом се качихме горе, Делф влезе в стаята си, а аз изпратих Петра до нейната.

— Е, сега разполагаме с петдесет души с магически способности — каза тя. — Как смяташ да ги използваме?

— Ще ги обучим — отвърнах без колебание. — Както Астрея Прайн обучи мен, а аз — теб.

— Не съм сигурна дали ставам за инструктор — погледна ме притеснено тя.

— Знаеш толкова много неща — уверих я. — Просто ще трябва да ги споделиш с тях.

— Но те трябва да са изключително добре подготвени. Помниш ли онзи Маладон, срещу когото се изправихме?

— Няма скоро да го забравя — рекох мрачно. — Нали го убих.

— Не това имах предвид, Вега.

— А какво?

— Че при онази битка, когато срещу нас имаше само един, и двете бяхме изтощени до краен предел. А той изглеждаше напълно бодър и свеж. Ако Хари Две не се беше намесил, не съм сигурна дали щяхме да водим този разговор.

— Не го отричам.

Петра казваше абсолютната истина. Моето куче действително ни беше спасило живота.

Тя ме погледна озадачено.

— Но току-що каза, че си победила осем Маладони.

— Точно така.

— Какво се е променило тогава?

Погледнах надолу към пръчката си. Знаех точно какво се е променило. Тя бе станала изцяло и напълно моя. Никоя част от нея вече не принадлежеше на Алис Адронис. Сякаш способностите на цяла поредица мои предци се бяха прелели в мен. Спомнях си как още в Мочурището Астрея бе предрекла, че това един ден ще стане. Вече бях много по-могъща магьосница отпреди. Оставаше само да се надявам, че силите ми ще стигнат.

— Просто съм станала… по-добра — отвърнах.

За моя изненада, Петра най-неочаквано ме сграбчи в прегръдките си, а после се скри в стаята си и затвори вратата.

Гледах подир нея няколко секунди и съвестта отново ме загриза. Как изобщо ми бе минало през ума да я подложа нарочно на опасност?

Дали дълбоко в себе си не бях повече Маладон, отколкото подозирах? Потръпнах при кошмарната мисъл.

Когато се прибрах, Хари Две ме очакваше.

Потупах го по главата, но неговото изражение остана непроницаемо. Не се усмихваше и очите му не грееха както обикновено. Вероятно се сърдеше, задето не го бях взела със себе си.

Още щом положих глава върху възглавницата, заспах дълбоко.

Но сънят ми бе неспокоен.

Постигнатото не беше за пренебрегване. Можехме да се гордеем, че сме спасили петдесет души от доживотно унизително робство. Но задачата, която ни предстоеше, бе още по-тежка. Те никога по-рано не бяха държали магическа пръчка в ръка. Не бяха използвали заклинания в битка. А предстоеше да се изправят срещу най-смъртоносната банда магьосници под слънцето.

Колцина от тях щяха да видят края на предстоящата война?

Щяха ли да оцелеят Делф, Петра, Хари Две? Или дори аз?

Както се мятах в леглото, усетих присъствието на Хари Две до себе си и инстинктивно зарових ръка в козината му.

Това ме успокои, но само донякъде.

Не беше ли в крайна сметка по-добре да си роб, но жив?

Отколкото свободен, но мъртъв?

Отговорът ми се губеше.

Винаги е хубаво да си свободен — това беше ясно.

Но също толкова ясно бе и че един мъртвец трудно би се радвал на свободата.

В крайна сметка отхвърлих завивките, станах и взех да крача из стаята.

Щом слънцето изгрееше, от мен се очакваше да пристъпя към сформиране на боеспособна армия.

Аз, Вега Джейн. Която нямаше и шестнайсет навършени години. Усетих как хладна тръпка плъзва по всичките ми жили. Но сетне докоснах пръчката и допирът й отново ме изпълни с топлина. Все пак бях извършила толкова неща, които отначало смятах за невъзможни. Защо, по дяволите, да не събера и армия? Върнах се в леглото и този път заспах толкова здрав сън, че отворих очи едва когато Пилсбъри произнесе над главата ми:

— Ще желаете ли закуска, господарке Вега?

Приседнах и забелязах, че през прозореца вече струи обилна светлина. Протегнах се с широка прозявка.

— Всъщност да — отвърнах. От самото напускане на Горчилище не се бях чувствала по-бодра и отпочинала.

— Чудесно, веднага ще я донеса.

— А къде са останалите? — осведомих се.

— Хранят се в трапезарията. В чудесно разположение на духа, смея да добавя. Любопитни са да узнаят какво предстои, както и всички ние!

Докато се измия и облека, закуската ми беше сервирана. Изядох я с апетит, както и Хари Две, чиято купичка бе поставена на пода.

След като приключих, взех пръчката, изправих се пред огледалото и си намигнах за кураж.

Време беше да се залавям за работа.

Влязох с широка крачка в Голямата зала.

Петдесетимата, спасени от нас, до един бяха там.

А също Делф и Петра. Останалите ги бяха обградили и ги засипваха с въпроси.

Но при появата ми настана гробна тишина и всички погледи се устремиха към мен.

Усетих как поруменявам, а сърцето ми заби по-бързо. По дяволите, не бях привикнала към толкова много внимание. Пресегнах се да почеша Хари Две зад ухото, докато взорът ми обхождаше присъстващите.

Бяха приблизително равен брой мъже и жени, с най-разнообразен цвят на кожата — от снежнобял през кафеникав до черен, с всякакви приятни междинни оттенъци.

Забелязах как първо Делф, а сетне и Петра ми се усмихват насърчително.

Преди да започна да говоря обаче, се случи нещо напълно неочаквано.

Амикус Арнолд, който стоеше в дъното, започна да пляска с ръце. Към него се присъедини друг, после втори и трети. Скоро цялата зала вече ехтеше от аплодисменти.

Изчервих се съвсем, а от очите ми бликнаха сълзи от вълнение. Едва когато вдигнах ръка, овациите стихнаха.

— Приветствам ви с добре дошли в Емпирей, дома на моите и вашите предци — казах. — Тук сме в безопасност от атаки, но трябва да поддържаме бдителност, за да сме сигурни, че ще е така и за в бъдеще. Къщата е магическа и притежава много свойства, още непознати дори и за мен. — Посочих пръчката си. — Всички вие сега имате пръчки като тази. Те ще бъдат източникът на вашите магични способности. Маладоните ви наричаха „обикновени“ — заради състоянието, до което ви бяха докарали. Но аз знам, че във всеки от вас се крият необикновени заложби. А сега, заедно с моите приятели Делф Делфия и Петра Сонет, без които тази среща изобщо нямаше да се състои, ще започнем вашето обучение. Целта е да разгърнем напълно огромния ви потенциал.

Тук направих пауза, за да си поема дъх и да им дам възможност да вникнат в думите ми.

— Обучението няма да е лесно, нито безопасно — продължих. — Почти със сигурност ще има наранявания. Ще допускате грешки. На моменти ще ви обзема отчаяние. — Надали някой знаеше това по-добре от мен. — Но ви обещавам, че ако се трудите усилено и всеотдайно, резултатите ще бъдат наистина удивителни.

Отново замълчах за секунда, обхождайки лицата им с поглед. Предстоеше да им разкрия същината на въпроса.

— Щом подготовката ви приключи, ще дойде ред на най-трудната част. Маладоните са ви поробили и контролират изцяло вашия свят. Те са зли, жестоки, безмилостни същества. А също удивително вещи в магията и използването й в битка. С нейна помощ са изтребили мнозина от нашата раса във войната, водена преди векове. Предлагам сега още веднъж да се вдигнем срещу тях. И този път да ги победим. — Вдигнах пръчката си високо във въздуха. — Съгласни ли сте?

В отговор всички пръчки се стрелнаха нагоре като една.

Този път реших да не спирам овациите, а да ги оставя да продължат колкото си щат. Малко повишаване на духа не беше излишно.

Особено за мен.

TRIGINTA SEX

Просто една роза

Нещата всъщност не вървяха чак толкова добре.

Речите и възторжените аплодисменти бяха едно, а сформирането на боеспособна армия от магьосници практически от нищото — съвсем друго.

Бяхме завзели Голямата зала и я използвахме като арена за тренировки.

Едва сега разбирах напълно коментара на Пилсбъри, че Емпирей е способен да се разширява според нуждите. Помещението, достатъчно просторно и преди, сега бе станало наистина огромно и осигуряваше достатъчно място за всички нас и заклинанията ни.

Започнах с кратка лекция за духа, тялото и съзнанието, подражавайки на Астрея Прайн може би повече, отколкото възнамерявах. После минах на простите движения с пръчката и най-елементарните заклинания. Помнех колко неловко изглеждах аз самата, докато Астрея ми преподаваше, но си давах сметка, че в сравнение с нашите ученици съм била същински Екскалибур. Преследваше ме натрапчивата визия за това как всички лежат на бойното поле, пометени за броени минути от Маладоните.

Разделихме групата на две равни части и Петра се залови с подготовката на едната, а аз — на другата.

Делф също имаше своя отредена роля — в отделна стая запознаваше хората с нашата история, пътешествието ни през Мочурището, чудовищата и препятствията, с които се бяхме сблъскали. Не знаехме кое може да се окаже от полза, затова бяхме взели решение да им разкажем всичко.

Аз понякога посещавах класната стая и се уверявах, че въпросите, които се задават, са уместни, а дискусиите — оживени.

Пилсбъри бе предоставил на учениците писмени принадлежности, за да могат да си водят бележки и да ги препрочитат по-късно на спокойствие.

Изминаха трийсет дни и започнаха да се проявяват първите признаци на напредък, макар и далеч по-слаби, отколкото очаквах. Една вечер на вратата ми се почука и когато отворих, видях пред себе си угрижената физиономия на Делф.

Той влезе, седна на леглото и се залови разсеяно да почесва Хари Две.

— Какво те притеснява? — попитах най-сетне.

— Миранда Уийкс.

Аз въздъхнах.

— Да, знам, че не е много добра, но с малко повече упражнения…

— Не е това — прекъсна ме той.

— А какво?

Загадъчното му поведение започваше леко да ми додява.

— Просто е твърде малка, за да бъде обучавана в битки. Не мисля, че е правилно.

— Делф, нуждаем се от всички, до последния човек. Маладоните разполагат със стотици опитни магьосници.

— Същото ли щеше да казваш, ако ставаше дума за брат ти Джон? А той е с няколко години по-възрастен от Миранда.

Не бях очаквала подобен обрат и ми стана донякъде неприятно, задето въвлича брат ми в спора. Но после се сетих за негодуванието си при вида на момчетата, маршируващи под онова ужасно знаме. А те също бяха по-големи от Миранда!

— Какво предлагаш тогава? Да й кажем, че няма да я правим магьосница?

— Не, защо? След години може и да стане. Но не бива да я принуждаваме да се бие, докато не порасне.

— Добре, Делф, ще поговоря с нея. Има ли друго? — попитах, виждайки, че не си тръгва.

Той си пое дълбоко дъх, преди да изплюе камъчето.

— Не искам да ходиш никъде сама, без да ни се обаждаш. Трябва да ни позволяваш да те придружаваме.

— Моля? — изправих се.

— Да вземем например спасяването на Върджил или екскурзиите ти до Голям Честен. Притесняваш ни до смърт. Не го прави повече.

— Петра ли те подучи да ми го кажеш? — сопнах се.

— Петра? — искрено се удиви той. — Не, естествено.

— Дано да е така. Но във всички случаи, не си спомням да съм те назначавала за свой настойник. Ще ходя когато и където си поискам.

Очаквах да добие наранено изражение, но лицето му изразяваше по-скоро гняв.

— Приключихме ли вече? — попитах настоятелно, макар и да се чувствах виновна от поведението си.

Той стана и без да обели дума, напусна стаята, като затръшна вратата след себе си.

Тръшнах се със стон върху леглото.

Хранехме се на смени, за да не претоварваме бедната госпожа Джоли. Делф, Петра и аз обикновено сядахме на различни маси, за да опознаем по-добре хората, редом с които ни предстоеше да се сражаваме.

Повечето от тях бяха нетърпеливи за битка, изпълнени с гняв заради причинената им несправедливост и желание да си отмъстят на поробителите.

След като всички си легнеха, тримата оставахме в библиотеката до късно през нощта, обсъждайки различни теми. Делф никога повече не спомена за спора помежду ни, но държанието му стана осезаемо по-хладно. Петра, дори и да забелязваше, не даваше вид.

Една вечер, шест месеца след началото на обучението, отново седяхме в удобните кожени кресла пред запалената камина.

Делф се бе привел над лист пергамент, подготвяйки урока си за следващия ден, а аз правех разсеяни движения с пръчката, обмисляйки допълнителни заклинания, които да преподам на групата.

Тишината ни се отразяваше благодатно след дългите часове, прекарани сред петдесет души, постоянно задаващи въпроси и искащи съвети.

Петра я наруши първа. Протегна се като котка срещу огъня и се извърна към нас.

— Смятате ли, че изобщо ще се получи?

Аз спрях движенията, а Делф вдигна нос от пергамента.

— Кое? — попитах учудено.

— Ето това! — посочи тя нагоре, където нашите петдесетима питомци несъмнено спяха дълбок сън, изтощени от занятията. — При темпото, с което вървим, ще остареем и побелеем дълго преди те да са готови да се опълчат на проклетите Маладони.

— Правим всичко по силите си — възрази остро Делф.

— Не го оспорвам. Но това не променя факта, че те може и никога да не станат готови.

— Хайде, стига — рекох помирително. — Просто им е нужно още малко време.

— Нима? — изгледа ме тя. — Артемис Дейл днес едва не си отряза крака, защото прави заклинанието Джагада така, сякаш размахва секира. А Шарлот Токън изпуска пръчката си при най-простото движение и тя хвърчи чак в другия край на стаята.

— Ще свикнат, Петра — пробвах да ги защитя. — Ето, аз имах велика учителка като Астрея Прайн и пак напредъкът ми отне дълго време. Освен това ние трябваше да се учим в движение — да си пробиваме път през Мочурището, да се бием с тамошните чудовища, а сетне и с Маладоните. Беше въпрос на живот и смърт. Опитът ни правеше по-жилави, по-силни. А те са лишени от това предимство. Дълго време са били роби, дори без собствени мисли в главата.

— Чудя се дали това не е фаталният недостатък на целия план — поклати глава Петра.

— Какво искаш да кажеш? — изправих гръб в креслото.

— Ами представи си, че ако магията на човек веднъж е била отнета, той никога вече не може да стане наистина добър, дори ако някой му я върне. Трябва да признаеш, Вега, че те са адски непохватна пасмина. Толкова време зубрят едно и също, а никой не може да изпълнява свястно дори заклинанието Реджойнда. Колко според теб ще им отнеме, докато овладеят Пас-пусе, Параликто, Инкарсерата и Ем-батлементо? И виждаш ли поне един, който някога ще е способен да хвърля Ригаморте?

Известно време останах безмълвна, а в съзнанието ми изплува все същото ужасно видение на бойно поле, покрито с трупове, сред които танцуват тържествуващите Маладони. Овладях побилите ме тръпки и казах:

— Не виждам какъв избор имаме. Освободихме ги и те са тук. Мъчат се да усвоят нещо. Не можем да се справим сами. Не можем да превземем империята на Маладоните със собствени сили. Нуждаем се от помощ! — Стиснах зъби, кипяща от гняв и безсилие. — Случайно да имаш по-добра идея?

Тя въздъхна и отново се отпусна в креслото.

— Не, дявол го взел. Нямам.

— Може би аз имам.

И двете вперихме погледи в Делф. Той остави пергамента настрана и спокойно продължи:

— Ти сама го спомена, Вега. Как сме се учили в движение, пробивайки си път през Мочурището. Оттук идва цялата разлика. В класната стая просто не е същото.

— Значи според теб трябва да ги заведем на екскурзия в проклетото Мочурище? — сопнах се аз. Тонът ми навярно бе по-рязък от необходимото, но ме жегна, че той ме нарече просто Вега. Значи още ми се сърдеше заради онази кавга.

— Не, в никакъв случай.

— А какво тогава? — нахвърли му се и Петра.

— Предлагам да водим по един или двама със себе си в Честен и Голям Честен — отвърна той леко сконфузено. — Така ще добият представа какво е да правиш магии в реалния свят. А ако срещнем и Маладони, какво пък — ще се бият.

— Да, ще се бият и ще загинат — процеди Петра.

На мен обаче ми се стори, че идеята не е съвсем за изхвърляне.

— Чакайте — рекох. — Делф е прав, можем да започнем постепенно. Нека поразгледат градовете с други очи. Ще правим всичко възможно да избягваме костюмираните на първо време, докато не напреднат още с подготовката.

Петра вдигна ръката с липсващия си пръст.

— Да ти напомня, че вече не разполагаме с пръстена. Ще сме видими като на длан през цялото време, а Маладоните много добре знаят как изглеждаме както ние, така и бившите им роби. Ще ни разпердушинят още щом се появим.

Наистина бях забравила за това и не намерих отговор — дотолкова бях свикнала с пръстена и защитата, предоставяна от него.

— Тогава… ще се дегизираме — обади се след секунда Делф. — Бас държа, че това място разполага с купища дрехи и други неща, които да използваме.

— Как не се сетихме по-рано! — възкликнах, но Петра не изглеждаше въодушевена.

— После да не кажете, че не съм ви предупредила — измърмори под носа си.

Реших да изляза, преди да съм сторила нещо, за което после ще съжалявам.

— Отивам да си легна — подхвърлих през рамо и се оттеглих в стаята си.

Но не спах добре.

Думите й постоянно се връщаха в главата ми.

И все пак, ако не успеех да направя своята „армия“ боеспособна, не разполагах с друг план. Войната щеше да е изгубена, без дори да се е водила.

Мина още месец и аз леко се обнадеждих, когато Сара Бонд — слабичка, трийсетгодишна жена — направи съвсем прилично заклинание Ембатлементо, с което блокира атаката ми. Похвалих я пред всички, а бледите й бузи се изчервиха като божури.

Тобайъс Холмс, от друга страна, напредваше бавно. Висок и широкоплещест, той бе твърде уверен в собствените си способности, но напълно неспособен да схване, че трябва да държи пръчката насочена към целта. Вместо това я размахваше накъдето му попадне, излагайки на реална опасност себе си и околните. Работих с него, докато не се коригира.

След разговора с Делф обясних на Миранда Уийкс, че още е твърде малка да се бие. Тя го прие без протести, но нещо в очите й ми подсказваше, че не е напълно съгласна. И все пак знаех, че решението е правилно. Не й достигаха не само години, но и увереност. Боравеше с пръчката така, сякаш е змия, готова да я ухапе. Мърмореше заклинанията с половин уста и сякаш дори изпитваше облекчение, щом дадена магия не се получеше. Крехко създание като нея нямаше да оцелее и секунда в истинско сражение.

Истината беше, че повечето от петдесетимата ни питомци не даваха големи надежди, а неколцина, в това число Луиз Пени и Дом Садън, нямаха никакво желание да се бият. В това отношение групата на Петра не се различаваше особено от моята.

Общо взето, очертаваше се един огромен провал.

Същата вечер в трапезарията бяхме с един човек по-малко.

Никой не можеше да открие Миранда.

Търсихме я под дърво и камък, докато накрая аз не чух приглушено хлипане в градината.

Упътих се нататък и достигнах пейка, почти скрита от разцъфнали розови храсти.

Миранда седеше на нея, заровила лицето си в длани.

Две мраморни статуи стояха отстрани и безуспешно се мъчеха да я успокоят. Магическото гребло й поднасяше кърпичка върху дръжката си, но тя не я поглеждаше.

Казах им, че ще се справя сама, и ги отпратих.

Пуснах с пръчката съобщение до Петра, че всичко е наред и могат да прекратят издирването. Нямаше смисъл вечерята им да изстива.

После седнах мълчаливо до Миранда. Понякога е най-добре да оставиш човек да се наплаче.

Но след като тя продължи с подсмърчанията, без никакви изгледи да спре, реших да се намеся.

— Животът често пъти е гаден, нали?

Тя кимна и се разрида още по-силно.

— Извади пръчката си, Миранда.

— Каква полза, Вега? И без това нищо не ми влиза в главата от тези… магии.

— Просто си много малка. Хайде, извади я.

Тя намръщено се подчини и я задържа пред себе си, без да я поглежда.

— Откъде си? — попитах.

Бях разговаряла с повечето от останалите за тяхното минало, но не и с нея. Знаех, че е изгубила майка си, не исках да я натоварвам допълнително.

— Защо? — попита троснато момичето.

— Просто ми е интересно.

Тя избърса лице и бавно заговори:

— Родена съм в малко селце на име Дрюс. Там живеехме с мама. Не мога да ти кажа къде се намира, но помня, че беше много красиво. Имаше порутени каменни стени и поточе с мост над него. Веднъж хванах риба за вечеря. Мама… — Тя спря и устните и потрепериха. — Мама много ме похвали, щом разбра.

— Не се и съмнявам. На гара Бимбълтън ли отидохте?

— Да. Тя беше чула за онзи влак, който може да се хване оттам.

— И какво се случи после?

— Качиха ни на него и…

Тя се разплака отново и аз я прегърнах през раменете. Щом се поуспокои, посочих клеймото върху опакото на ръката й.

— Ето заради този знак са те прибрали. Той показва, че имаш магични заложби.

— Тогава защо не ми се удават глупавите заклинания? — вдигна тя към мен подпухнали, зачервени очи, открояващи се рязко на фона на тъмната и кожа.

— Защото са трудни и всеки ги учи по собствен начин. Един по-бързо, а друг — по-бавно.

— Бас държа, че ти си ги научила за нула време. Сигурно правиш магии още от бебе.

— Направих първата на петнайсет, а преди това дори не подозирах за съществуването им. И ми костваше огромни усилия и безброй грешки, докато овладея ето това — вдигнах пръчката си.

Признанието явно привлече вниманието й.

— Наистина ли? — попита, забравяйки за сълзите.

— На колко години си, Миранда?

— На десет, мисля.

— Е, аз съм почти на шестнайсет и дори не мога да преброя колко пъти съм оплесквала нещата. Но винаги съм се изправяла отново на крака и съм продължавала напред. Имай предвид, че отдавна те наблюдавам.

— Защо? — разтревожи се тя. — Да не би… да не би да искаш да ме превърнеш пак в онова, което бях? Сама каза, че не съм годна да се бия с Маладоните, значи не съм ти от никаква полза.

Сграбчих я за рамото.

— Никога не бих сторила това, дори цял живот да не направиш и една свястна магия. Сега си свободна и си моя приятелка. Приятелите не се нараняват един друг. И ще останеш свободна, независимо какво се случи занапред. А и много ми напомняш за мен самата навремето.

Тя тръсна недоверчиво глава.

— Казваш го… само за да ме накараш да се чувствам по-добре.

— Не мога да си позволя лукса да говоря празни приказки, Миранда. Разбираш ли?

Тя за първи път вирна брадичка и ме погледна право в лицето.

— Да.

— Отначало и аз бях страшно неуверена. И в себе си, и в пръчката. Възприемах я като предмет, напълно отделен от мен.

— А тя не е ли?

— Не! Твоята например е направена от пръчката на Бастион Кадъм, бащата на всички нас. Частица от него е вградена в нея, което означава, че е вградена и в теб. Двете сте едно цяло и сте истински неразделни. Тя ще ти служи по-охотно и по-вярно, отколкото на всеки друг.

— Но сега не ми служи въобще — рече печално момичето.

— Това е, защото нямаш вяра в себе си, а следователно и в нея. Тя го усеща, затова не ти се подчинява. Ако й се довериш, и тя ще се довери на теб.

Миранда се загледа отново в пръчката си, но този път не така, сякаш държи змия в ръка, а с неподправен интерес, сякаш обмисляше определени възможности.

— Смяташ ли… че наистина там е проблемът?

— Ти вярваше ли на майка си?

— Какво? — Очите й се навлажниха, но тя ги впери дръзко в мен, което ме впечатли. — Разбира се! Тя винаги се грижеше за мен.

— Пръчката ще прави същото. Докато я носиш, никога няма да бъдеш сама. Тя ти желае само най-доброто, защото иска да оцелееш.

Настъпи продължителна тишина.

— Искаш ли сега да се връщаме при останалите за вечеря, или… — Нарочно оставих изречението недовършено, очаквайки нейния отговор.

Тя се изправи, държейки пръчката без напрежение, точно както я бях учила. После я насочи към най-близкия храст и с перфектно притеглящо движение произнесе:

— Реджойнда, роза.

Един от цветовете се откъсна и полетя право в свободната й ръка.

Тя го изгледа втренчено, преди да се хвърли с широка усмивка в обятията ми.

— Успях, успях!

А само след миг се разрида по-силно от всякога. Все пак беше едва на десет.

Прегърнах я, усещайки сълзи и в собствените си очи.

— Да, наистина успя.

— Ще те накарам да се гордееш с мен, Вега, обещавам.

Сякаш току-що се бях сдобила с нова малка сестричка.

Но в главата ми се въртеше една-единствена мисъл.

Дано никога не ти се наложи да хвърляш заклинание срещу враг. Дано всичко е приключило, преди да пораснеш достатъчно, за да се биеш.

И може би да умреш.

TRIGINTA SEPTUM

Една малка стъпка

Шестнайсет!

С тази мисъл се събудих. Че днес ставам на шестнайсет сесии. Или по-точно, на шестнайсет години. Делф, Петра и аз вече редовно използвахме тукашните думи, иначе в клас трудно щяха да ни разбират.

Бе изминала цяла година от тръгването ни от Горчилище. Всъщност, ако се върнех към спомените за всичко преживяно, ми се струваше, че са минали поне десет.

Облякох се и слязох в трапезарията, съпроводена от Хари Две.

Всички останали вече залягаха усърдно над чиниите. Госпожа Джоли и кухненските й помощници, както обикновено, се бяха справили отлично.

Сипах си порция храна и се упътих към маса, на която седяха петима от учениците ни, когато забелязах Делф да ми маха с ръка.

Настаних се до него, а той се ухили и се приведе към мен с думите:

— Честит рожден ден, Вега Джейн.

Забелязах, че държи в ръка малко, увито пакетче.

— Делф, не беше нужно…

Всъщност бях учудена, че изобщо е запомнил датата.

— Сещаш ли се за онази наша вечеря в „Гладниците“, в Горчилище? Има вече цяла година оттогава.

— Да, и аз тъкмо за това си мислех.

— Хайде, няма ли да си видиш подаръка?

Отворих пакетчето и извадих съдържанието му.

Беше фина верижка с малък, кръгъл медальон. Върху него релефно бе изобразен символът на трите куки.

— Откъде го взе? — възкликнах удивена.

— Не съм го вземал. Направих го.

— Но как?

— В една от пристройките има малка ковачница. Гас… той е мраморна статуя на слеп, или по-точно на кон, ми показа как да работя с пещта и инструментите.

— Делф, прекрасен е. Наистина е прекрасен. — Окачих медальона на врата си. — Страшно ти благодаря!

Той целият се изчерви, но се усмихна широко.

Аз станах сериозна.

— Колкото до излизането, без да се обаждам…

— Всичко е наред.

— Не, не е. Ти беше прав. Не биваше да постъпвам така. А още по-малко, да те нагрубявам. Така че… просто няма да го правя повече, става ли?

— Благодаря ти, Вега Джейн — прегърна ме топло той, но когато се отдръпна, върху лицето му имаше странно изражение, сякаш е искал да стори друго, но се е въздържал.

— Делф? Добре ли си?

Той кимна, стана от мястото си и излезе бързешком, без да довърши закуската си — нещо нечувано за него.

Усетих, че някой ме наблюдава и се обърнах.

Беше Петра, която бавно отвърна очи встрани.

Обучението вече от доста време вървеше с бързи темпове. Артемис Дейл бе усвоил заклинанието Джагада, а Шарлот Токън не бе изтървавала пръчката си близо два месеца.

Миранда Уийкс бележеше огромен напредък, трупайки умения и увереност. Всички останали също се трудеха всеотдайно, без да се огъват пред трудностите.

Всъщност обучението вървеше толкова добре, че вечерта седнах да споделя с Делф и Петра една идея.

— Смятам тази нощ да отведа трима от учениците в Голям Честен.

И двамата останаха сепнати от внезапността на решението.

— Защо именно там? — попита Делф.

— Защото там се лишихме от пръстена. — Петра погледна към липсващия си пръст и аз побързах да я уверя: — Никога не съм те винила за загубата му, но сме длъжни да опитаме да си го върнем.

— Но откъде изобщо знаеш, че е в Голям Честен?

— Ти каза, че Маладоните са ви нападнали, нали?

— Точно така.

— И че един от тях ти е взел пръчката.

— Естествено, кой друг.

— Но в крайна сметка се озовахте в ареста на Елитната гвардия, а не в плен на Маладоните.

Петра доби объркан вид.

— Как ти отсякоха пръста заедно с пръстена? С магия ли?

— Ами… всичко стана толкова бързо, че…

Обърнах се към Делф.

— А ти си сграбчил един от нападателите и си го запокитил на земята. Маладон, въоръжен с пръчка? Знам, че го стори първата вечер в „Свети Некро“, но тогава беше невидим.

— Сега, като се замисля, и аз се чудя — рече той.

Напоследък бях разсъждавала доста върху историята им и нещата все по-малко ми се връзваха.

— Излиза, че Маладоните патрулират улиците на отряди и са се случили точно там, където сте се появили. Как бяха облечени? С костюми и бомбета? Или с черни мантии и червени качулки?

Двамата се спогледаха неуверено.

— Не забелязахме добре — призна накрая Делф. — Главите ни бяха още размътени от падането.

— Покажи си пръста — казах на Петра и тя протегна ръка. — Това не е причинено от магия — казах, след като огледах внимателно чуканчето. — Иначе разрезът щеше да е чист и да обгори кожата. Този е неравен и няма белег от изгаряне. Според мен е било от нож.

— Те ме сграбчиха и не видях какво правят — отвърна тя. — И не е било нужно да ми режат пръста, пръстенът бездруго ми стоеше хлабаво. Затова се извъртя и изгубихме щита на невидимостта.

— Направили са го, за да ти причинят болка. Според мен онези, които са ви нападнали и арестували, са били членове на Елитната гвардия, а не Маладони. Иначе щяха да ви отведат другаде, например в замъка. Също когато претърсих Дълиш и другите Маладони, с които се бих край гарата, открих твоята пръчка, но не и пръстена.

— Значи според теб той още е у някого от войниците? — повдигна вежди Делф.

— Възможно е, стига да не го е продал или заложил. А и независимо къде е, смятам да си го върна обратно.

— Кого възнамеряваш да вземеш със себе си?

— Амикус, Сара и Денис.

— Да, те са от най-напредналите — вметна Петра. — Значи ще разполагаме общо с петима магьосници?

— С четирима — поклатих глава. — Ти ще останеш тук. Ако нещо се случи с мен, трябва да продължиш борбата.

Тя ме изгледа така, сякаш цялата тежест на света се бе стоварила върху плещите й.

— Аз да продължа?

— Ние положихме кръвна клетва, Петра. Тя е нещо повече от начин да прекратим разприте. Нерушима връзка, гарантираща, че ако едната от нас падне, другата ще извърви пътя докрай. Не можем да разчитаме, че и двете ще оцелеем.

Тя бавно кимна в знак на съгласие.

— Тогава аз ще дойда с теб — каза Делф.

— Не, Делф. Петра ще се нуждае от помощта ти.

— А защо аз да не отведа групата до града? — попита тя.

— Рано или късно и това ще стане. Но първия път остави на мен. Просто така е редно.

Петра премълча, но по изражението й личеше, че признава правотата ми. Аз бях най-добрата магьосница, особено сега, когато пръчката ми принадлежеше напълно и изцяло.

Станах и отидох да известя останалите. Те бяха развълнувани и леко уплашени. Точно както и очаквах.

С възвръщането на магическите способности и усиленото обучение клеймата на всичките петдесетима бивши роби бяха станали ясни и отчетливи, а това означаваше, че извън закрилата на Емпирей лесно могат да бъдат проследени от Маладоните. Затова, с помощта на сложно заклинание, бях сътворила петдесет копия на ръкавицата, дадена ми от Алис. Те щяха да я носят винаги, когато напускат къщата. Не бях напълно сигурна дали идеята ми ще проработи, но тепърва предстоеше да го установим.

Когато се върнах в своята стая, за да се приготвя, Петра ме чакаше пред прага.

— Делф ми каза, че днес имаш рожден ден.

— Вярно е.

Тя докосна верижката около врата ми.

— Той ли ти я даде?

— Да, като подарък — усмихнах се.

— Така ли се прави на рождените дни?

Усмивката ми изчезна, а сърцето ми се сви от жалост. Тя явно дори не знаеше за обичая.

— Обикновено. Кога е твоят рожден ден?

— Не съм сигурна. Мама ми каза само, че когато съм се родила, е било студено. А знам, че съм на седемнайсет, защото докато бях малка, брояхме зимите. После продължих да ги отбелязвам с резки върху една пръчка.

— Е, сега пак наближава зима, значи може би скоро и ти ще имаш празник.

Тя сви рамене, все така без да откъсва поглед от медальона.

— Вече трябва да вървя — прекъснах накрая неловката тишина.

— Честит рожден ден, Вега. Успех в пътуването. Ще се видим, когато… когато се върнеш. И се надявам да намериш пръстена.

— Благодаря, Петра. Аз също.

Тя се обърна и си тръгна.

Появихме се безшумно край железопътната гара в Голям Честен, облечени в тъмни палта и с нахлупени шапки, закриващи по-голямата част от лицата ни.

С Денис, Сара и Амикус бяхме преговорили плана няколко пъти, преди да напуснем Емпирей. Те познаваха града по-добре от мен, понеже дълго бяха живели тук.

Личеше, че са напълно готови за предстоящата задача. Пръчките бяха стиснати в облечените им с ръкавици ръце, а погледите им бяха твърди и уверени.

Поведох ги през мрака към казармата на Елитната гвардия.

Пътьом видяхме плакат, залепен за един стълб. Осветих го и прочетох:

НАГРАДА ЗА ВСЯКА ИНФОРМАЦИЯ, ВОДЕЩА ДО ОТКРИВАНЕТО НА СЛЕДНИТЕ ЛИЦА И ЗАДЪРЖАНЕТО НА ТЕХНИТЕ ПОХИТИТЕЛИ

Отдолу бяха изброени петдесет имена.

Наблюдавах Денис, Сара и Амикус, за да видя реакцията им, щом открият себе си в списъка. Очаквах да са уплашени, но за моя радост, те изглеждаха по-скоро… горди!

Скъсах плаката и го смачках на топка с думите:

— Значи са представили изчезването ви като масово отвличане вместо като масово освобождаване. И несъмнено са обвинили за него коварните Кампиони.

Очаквах нещо да се случи и то не закъсня. На улицата пред нас забелязах униформен силует.

— Субсервио!

Заклинанието улучи войника в гърба и той застина неподвижно.

Денис и Амикус го сграбчиха под мишниците и го завлякоха в един тъмен безистен.

Огледах внимателно лицето му, но не го познах, което не ме учуди — все пак имаше много като него.

Показах му медальона, изработен от Делф.

— Виждал ли си някъде пръстен с този знак?

Той кимна тъповато.

— Къде?

— Командирът ни носи такъв. Майор Нелсън. Нарича го военна плячка.

— Случайно да се е похвалил с него на господин Ендемен или на някого от хората му?

Мъжът поклати глава.

— Не. Крие го от тях.

— Защо, за да не му го вземат ли?

Онзи изсумтя.

— Не само него, а живота му ще вземат.

Коментарът ме учуди. Той показваше по-дълбоко разбиране на Маладоните, отколкото очаквах от този приятел.

— Значи знаеш, че са убийци?

— Виждал съм ги да убиват хора.

— Боиш ли се от тях?

— Всички се боим.

Погледнах спътниците си, които слушаха с отворена уста.

— Добре, къде е майор Нелсън сега? В казармата?

— Не, у дома си е.

— Адресът?

— Булевард „Голям Честен“ номер сто.

— Това е точно до общината — обади се Денис. — Масивна тухлена къща със синя врата. Знам я, защото моят гос… човекът, при когото слугувах, живее през една пресечка.

Кимнах и с бързо движение изтрих от съзнанието на войника всеки спомен за срещата ни.

Пуснах го да си върви и скоро го чухме да си подсвирква по зле осветената улица.

— Води ни — заръчах на Денис.

Забързахме през спящия град. Трябваше постоянно да си повтарям, че сега не сме невидими. Ако се натъкнехме на случаен минувач, пусках пред нас объркващо заклинание.

Така се разминахме с двама гвардейци с пушки на рамо, които почти се блъснаха в нас, но не ни забелязаха.

Пет минути по-късно стигнахме внушителната постройка.

Огледахме я от отсрещния тротоар. Никой от многобройните прозорци не светеше.

— Добре — казах. — Всички тук знаят за вашето изчезване. Вярно, че мина много време, но ще бъдат нащрек. Затова ако нещо се случи, трябва да действаме бързо и ефективно. — Докоснах Амикус по рамото. — Ти ще вървиш най-отзад. Не пропускай нищо, което изглежда или звучи подозрително.

Сетне се обърнах към останалите.

— Денис ще пази отляво, а Сара — отдясно.

Те кимнаха.

Вдигнах пръчката и всички последваха примера ми.

Дишането им бе учестено, също както и моето. Бяха тренирали дълго и упорито, но все в безопасните предели на Емпирей. Сега бе различно. Намирахме се в реалния свят и наоколо бе пълно с хора, готови да отнемат живота ни.

Амикус изглеждаше изпълнен с мрачна решимост, Сара — наострила сетива, а Денис — леко притеснен.

Влязохме през задния вход, който отворих с помощта на просто заклинание.

Къщата бе красиво и богато обзаведена, но аз пет пари не давах за това.

Интересуваше ме само пръстенът — единственото наследство, останало от дядо ми. Дори да не можеше да ме прави невидима, пак бих дала всичко, за да си го върна.

На първите три етажа нямаше никой. Оставаше само най-горният.

Използвах Кристиладо магнифика, за да оглеждам вътрешността на стаите, докато не стигнахме края на коридора. Там, зад вратата отляво, спеше мъж.

И на ръката му беше моят пръстен.

— Ингресио.

Вратата се открехна и ние на пръсти влязохме вътре.

Огледах всяко кътче на помещението, преди да съсредоточа вниманието си върху леглото, където кротко похъркваше майор Нелсън.

— Реджойнда, пръстен.

Той се изниза от неговия пръст и прелетя в ръката ми. Веднага си го сложих и го завъртях.

Но щом се обърнах към Сара, сърцето ми слезе в петите.

Тя явно още ме виждаше.

— Ембатлементо — извиках, докато от всички страни избухнаха светлини.

Дузина Маладони бяха изникнали в стаята и ни обстрелваха със заклинания.

Денис изпищя, когато едно от тях попадна в ръката му и от нея бликна кръв.

С помощта на Дестин се издигнах към тавана и отвърнах на огъня.

— Гръб в гръб! — изкомандвах.

Тримата бързо образуваха защитна триъгълна формация, както ги бях учила.

Продължих да сипя върху Маладоните магия подир магия, което даде възможност на спътниците ми да се окопитят.

Сара изпрати ловко извита Джагада, която посече един Маладон, продължи нататък и улучи съседа му.

Амикус непоколебимо хвърляше заклинания Импакто и поваляше противниците на пода.

Денис, макар и с една ръка, успя да улови двама в примка и да ги обезвреди.

Аз довърших делото с хитроумна магия, показана ми от Астрея.

Първата част се състоеше в издигане на ослепителна огнена стена. Щом костюмираните я атакуваха с пръчките си, откриха, че тя всъщност е магическо огледало, от което собствените им проклятия отскачат право в лицата им.

Щом и последният Маладон падна, кацнах обратно на пода.

— Да се омитаме оттук — казах и тъкмо се канех да ги обгърна с магическата нишка и да произнеса Пас-пусе, когато нова фигура изникна на две крачки пред мен.

— Това ли търсиш? — попита с презрителна усмивка Ендемен и вдигна истинския ми пръстен. — Полезна дрънкулка, нали?

Имаше време, когато дори само видът му бе достатъчен, за да ме хвърли в ужас. Но това време отдавна бе отминало.

Отпуснах пръчката и наведох глава.

— Значи признаваш превъзходството ми, Вега от Горчилище!

Вдигнах очи и по погледа му разбрах, че е осъзнал грешката си. Но твърде късно. Изтрих усмивката от физиономията му, но не с магия.

А с юмрук.

Облечената ми в ръкавица ръка със сила, удесеторена от Дестин и от всичката омраза, натрупана към това противно създание, го улучи в челюстта и го запрати в стената. Тя се срина под тежестта на удара и тялото му се озова чак в съседната стая.

За един тържествуващ миг огледах струпаните на камара Маладони, преди да произнеса:

— Реджойнда, истински пръстен!

Надянах го на ръката си и го завъртях със знака навътре. После обгърнах своите другари с магичната нишка и всички изчезнахме.

Това определено бе най-хубавият рожден ден в живота ми!

TRIGINTA OCTO

Краят на старото ми аз

Щом се прибрахме в Емпирей, използвах Целебния камък, за да излекувам ръката на Денис, изгарянето върху лицето на Сара и една рана на бедрото на Амикус. Похвалих и тримата за проявената храброст и самообладание в битката.

На закуска разказахме историята за стълкновението с Маладоните. Щом Сара стигна до частта за това как бях запратила Ендемен през стената, избухнаха толкова оглушителни аплодисменти, че ушите ми после дълго не преставаха да звънят.

Връщането на пръстена повдигна духа ми и аз се залових с още по-голямо усърдие да обучавам своите питомци. Давах им все по-трудни задачи, уверена, че ще се покажат достойни за предизвикателството.

Следвах примера на Астрея Прайн, като изработвах глинени статуи вместо мишени с помощта на заклинанието Голем маскерадо. И нарочно ги правех да изглеждат като костюмираните!

Дните минаваха, а Голямата зала все повече наподобяваше истинско бойно поле. От всички страни летяха мълнии и разрязваха статуите или ги пръскаха на парчета.

С определено задоволство отбелязвах, че жените усвояват материята по-бързо от мъжете. Също бяха по-агресивни и не отстъпваха нито педя пространство на противника.

Толкова се гордеех с тях!

Сара Бонд, набрала самочувствие след експедицията ни в града, се бе превърнала в същинска машина за магии. Хвърляше ги с главозамайваща скорост и въртеше пръчката така, сякаш бе родена с нея.

Тя, както и Денис и Амикус, се радваха на особена популярност. Останалите непрестанно им досаждаха с въпроси за всяка подробност около сражението в къщата на майора. Аз нямах нищо против — важно бе да научат от първа ръка какво е да се изправиш очи в очи с врага. Скоро щеше да им се наложи да го приложат на практика.

Сега, след като отново разполагахме със закрилата на невидимостта, с Петра се редувахме да водим групи от по двама и трима до Честен, Голям Честен и дори до гара Бимбълтън. Имахме няколко схватки с войници и Маладони, от които винаги успявахме да се измъкнем невредими. А опитът, който младата ми армия трупаше, бе наистина безценен.

Стараех се да отделям внимание на всеки един от членовете й, защото знаех, че в предстоящата война от техните умения ще зависи животът ни. Хора като Денис, Амикус и Сара вече се превръщаха в изпечени бойци, но за да успеем, всичките петдесетима трябваше да бъдат на тяхното ниво.

Сесилия Харкс бе високо, слабо, деветнайсетгодишно момиче с червена коса, лунички по бузите и пъргава ръка. Бяхме я спасили от дома на двойка възрастни съпрузи, които се държаха отвратително с нея — караха я да спи в мазето при въглищата, да яде от купа на пода и я биеха, когато им скимне.

Посветих я в някои тънкости на Джагада, показани ми от Астрея — как да завърта тялото и бедрата си успоредно с движението на пръчката, за да повиши скоростта и силата на магията.

Тя опита отново и аз кимнах доволно, щом глинената статуя се покри с безброй дълбоки разрези.

— Браво на теб, Сесилия. Не бих могла да го направя по-добре.

Очите й светнаха от гордост, а аз продължих нататък.

В другия край на залата Петра усъвършенстваше със своята група заклинанието Субсервио. За демонстрация го направи на Никълъс Бонъм — висок, як младеж с красиви черти, сини очи и дълга руса коса. Щом Никълъс застина, а погледът му се изпразни от съдържание, тя го накара да подскача на един крак и да се върти около себе си, а после да й каже, че я обича.

Насядалите наоколо дружно се засмяха, но аз се замислих.

Дали пък наистина не бе хлътнала по русокосия хубавец?

Можех само да се надявам.

Джеймс Трокмортън бе дребен мъж, прекарал в робство най-дълго от всички, още от деветгодишна възраст. Спрях се, за да упражня с него Ембатлементо. Първите шест пъти пробих с лекота издигнатия от него щит, но на седмия не успях.

Запъхтян и с плувнало в пот лице, той прие поздравленията ми с кратко кимване и поднови заниманията си.

Продължих да обикалям, като помогнах на Алабетус Тръмбул да изпълни Енгълфиадо и да окъпе от глава до пети войнствената и свадлива Полин Патернас. Подадох й ръка да стане, изсуших я с едно махване на пръчката и казах:

— А сега е твой ред.

Без да чака да я подканям, тя скръцна със зъби и запрати срещу бедния Алабетус такава вълна, че го отнесе като сламка.

С труд сдържах усмивката си.

Малко по-надолу Алойшъс Данбъри бе ослепил Тобайъс Холмс с помощта на Импарио, но бе забравил как да му върне зрението, та се наложи да поправя бедата.

Шарлот Токън преодоля с лекота сътворения от мен лабиринт, прилагайки Конфузо, рекузо. Потреперих при спомена как тази магия едва бе спасила кожите ни в Първия кръг на Мочурището.

Ана Дибъл, едро момиче на моята възраст, чиято кестенява коса, остригана късо от бившите й собственици, и придаваше малко суров вид, бе пленила спаринг партньорката си Сара Бонд с Инкарсерата.

Белите светлини, потрепващи около Сара, ме върнаха към случката с огромния джабит в къщата на Астрея Прайн. Отдавна щях да съм в търбуха на чудовищното влечуго, ако не бях приложила чевръсто тази магия.

Заизкачвах се по стълбището, но на средата спрях и се обърнах да посъзерцавам още миг тренировките на малката си армия.

В единия ъгъл Денис О’Шонъси използва Реджойнда, за да отнеме пръчката на Миранда Уийкс, но тя бързо си я върна обратно и го омота с въжета, прилагайки Енснарио. Недалеч от тях Реджиналд Магнус се упражняваше да отваря вратата с Ингресио. Отсрещният ъгъл пък се озаряваше от заклинанието Илюмина.

Хора се издигаха до тавана с Елевата и се спускаха с Десенте.

Стволът на дървото, сътворено от мен по средата на залата, се свиваше под въздействието на Уитеро.

Като цяло, можех да съм доволна от себе си.

Отидох да навестя стаята, в която Делф провеждаше своите часове.

Както обикновено, той бе спретнато облечен в костюм с жилетка и изглеждаше пленително красив с буйната си, дълга коса и висока, силна снага. В стаята имаше двайсетина ученици и аз забелязах как дамската половина по някакъв начин успява едновременно да записва всяка негова дума, да се киска и да се споглежда крадешком.

Затворих тихо вратата и се отдалечих, поклащайки глава.

Женски.

На вечеря всички се хранихме заедно. Аз предпочитах да го правим на смени, за да не претоварваме госпожа Джоли, но този път тя настоя, а и угощението беше великолепно — включваше пиле, шунка, зеленчуци от градината, хрупкав, прясно изпечен хляб, а накрая и пудинг, след който се почувствахме щастливи и с натежали кореми.

Пожелахме си лека нощ и се упътихме към стаите си.

В коридора, преди да се разделим, Петра ми каза:

— Мисля, че напредваме добре. Артемис Дейл и Реджина Самс вече рядко допускат грешки. Кати Уотсън хвърля Енснарио като истински професионалист, а проклятието за конвулсии на Алекс Притиман е почти неразбиваемо.

— А Никълъс Бонъм? — попитах дяволито. — Той също изглежда обещаващ.

Тя се изчерви и извърна лице.

— Справя се, но му трябва още работа.

— Е, сигурна съм, че ти ще му отделиш цялото внимание, от което се нуждае.

Трябваше да призная, че от пристигането ни насам Петра се разхубавяваше с всеки изминал ден. И нищо чудно — сега можеше да се къпе редовно, да носи чисти дрехи, да вчесва косата си. А и се бе наляла апетитно от гозбите на госпожа Джоли. Никълъс Бонъм щеше да бъде истински късметлия, ако спечели благоразположението й.

— Снощи се опита да ме целуне — изтърси изненадващо тя.

— А ти?

— Зашлевих го.

— Наистина?

Тя се усмихна.

— Да, но после му върнах целувката.

— Сигурна съм, че му е харесало — засмях се аз.

— Делф пък иска да се целува с теб.

— Откъде знаеш? — сепнах се.

— Сам ми каза. Онази път, когато ни завари в стаята му. Той наистина те обича, Вега. Винаги съм го знаела, макар и понякога да флиртувах с него, за да те подразня. Тогава ми поиска съвет какво да прави.

Върнах се мислено към вечерта, когато едва не бях изпратила Петра на смърт. Нима бяха разговаряли за мен?

— И ти какво го посъветва?

— Да следва сърцето си.

Изгледах я неуверено.

— Значи ти не го…

— Не съм казала това, нали? — Тя замлъкна само за миг, преди да добави: — Аз също смятам да следвам своето сърце!

Сетне ми пожела лека нощ, врътна се и изчезна в стаята си, оставяйки ме сама.

Какво друго можеше да очаква човек от вироглавата Петра Сонет?

Не мина много и иззад ъгъла се зададе самият Делф.

Лицето ми пламна, но се постарах да звуча небрежно.

— А, Делф, с Петра тъкмо си говорехме за теб.

— Какво по-точно?

— Нищо особено. Просто че си много добър преподавател.

— А, така ли… — измърмори разсеяно той.

— Какво има? — попитах.

— Радвам се, че подаръкът ти хареса.

Докоснах медальона.

— Направо съм влюбена в него.

Той пристъпи малко по-близо.

— Исках да ти подаря друго за рождения ден, но… не бях сигурен дали ще ти стане приятно.

— Винаги ще ми е приятно, щом е от теб, Делф.

Неусетно се озовахме на сантиметри един от друг.

И той ме целуна. Имам предвид, целуна ме истински.

Преди да разбера какво става, аз също го целувах. Стояхме така сигурно пет минути, със слети устни и тела, а моите крака се подкосяваха.

Тогава чухме сподавен кикот.

А някой прочисти гърло.

Обърнахме се и видяхме, че половин дузина души ни наблюдават. Сесилия Харкс и още едно момиче се топяха от умиление, макар и примесено с леко разочарование. Мъжете, сред които Амикус и Денис, изглеждаха просто смутени.

— Е, лека нощ, Делф — казах аз.

Отлепихме се един от друг, а аз изтичах в стаята си и хлопнах вратата.

Усмивката ми бе толкова широка, че сама не вярвах как се побира върху лицето ми.

Вътре заварих Хари Две, но не заспал, какъвто навик имаше по това време.

Очите му бяха широко отворени, а видът — някак странен.

Седнах до него на леглото и го погалих по козината.

— Всичко наред ли е? — попитах.

Очаквах в отговор да ме близне по бузата, както обикновено, но той дори не помръдна.

Леко разтревожена, се съблякох, минах през банята и се мушнах под завивките.

И останах да лежа така, вторачена в тавана.

Усещах как времето минава. Скоро настъпи най-тъмният час преди зазоряване, а аз още не бях затворила клепачи.

Щеше ми се да мисля за Делф. За целувката, донесла ми толкова много отговори. И накарала сърцето ми да пърха от щастие. Но вместо това умът ми постоянно се връщаше към странното държание на Хари Две. Той още стоеше на абсолютно същото място, без да трепне дори с мускулче, подобно на мраморна статуя.

Понякога вдигах глава и го поглеждах, надявайки се най-сетне да легне и да поспи. Но това не се случваше. А знаех, че кучето ми не прави нищо без причина. То открай време бе моят ранен предупредителен сигнал. Усещаше нещата дълго преди мен.

Накрая припълзях до своя верен другар и го прегърнах през шията.

Вгледах се внимателно в муцуната му. Очите му бяха насочени право към вратата, а челюстите — здрави стиснати. Изглеждаше по-сериозен от всякога — дори от случаите, когато смъртта бе стояла насреща ни в облика на гарм, джабит или Маладон.

Простила се окончателно със съня за тази нощ, станах и се облякох. Тъкмо размишлявах дали да не сляза и да се подготвя за новия учебен ден, когато кучето внезапно изръмжа и скочи на пода.

— Какво има? — притичах до него.

Той не ме погледна, но единственото му ухо стоеше наострено.

Сетне се втурна към вратата и започна да драска по нея.

Отворих я и той побягна навън.

— Хари Две!

Завтекох се след него по коридора, а после надолу по стълбището.

Стигнахме първия етаж, а той все така не спираше.

Мярнах го да свива зад един ъгъл и да продължава към други, дървени стълби, водещи към сутерена.

Гърлото ми се сви, защото се досетих накъде отива.

Към малката врата с бронзова дръжка, изобразяваща пищящ Уъг. Когато най-сетне го настигнах, той вирна муцуна към мен и изджафка, сякаш ме подканяше: Хайде, докога ще се бавиш?

Отворих с помощта на пръчката и той хукна отново, а аз — след него.

Звуците скоро достигнаха до ушите ми.

Някой ридаеше.

Блуждаещите светлини се стрелкаха от всички страни, както и преди, но сега ми се сториха повече, а полетът им — по-трескав и безразборен.

Озърнах се да видя Ума Кадъм или пък Алис Адронис с нейната пробита броня и смъртоносна рана на гърдите, но тях ги нямаше.

Откъде тогава идваха риданията?

Както винаги, Хари Две се ориентира по-бързо от мен и се насочи към един далечен ъгъл. Щом стигнах дотам, установих, че това всъщност е проход, водещ към друга, много по-малка стая.

А в средата и бе коленичила прегърбена фигура.

Пристъпих полека, неуверена кой може да е това. Съмнявах се някой от петдесетимата ни ученици да е способен да открие мястото, камо ли да влезе в него. Дали не беше член на персонала? Или пък поредната душа, ненамерила покой?

— Извинете — промълвих. — Добре ли сте?

Когато фигурата извърна глава към мен, ми се стори, че ще припадна.

Стоях лице в лице с безплътния образ на Моригон.

Но Моригон бе останала у дома, в Горчилище.

Тогава какво, по дяволите…

Дъхът секна в гърлото ми.

Горчилище!

Втурнах се напред и приклекнах до нея.

Несъмнено бе Моригон, но една твърде променена Моригон.

Още когато бях видяла изображението й в дома на Астрея Прайн, тя не изглеждаше така висока, царствена и безупречна, както я помнех, а изпита и състарена. Но в чертите на жената, която сега стоеше пред мен, бе запечатан безпаметен ужас, примесен с бездънно отчаяние.

Не знам кое от двете ме тревожеше повече.

— Моригон? Аз съм, Вега Джейн.

По изражението и ясно личеше, че знае коя съм. Отначало не каза нищо. Само се пресегна да ме улови за ръка, но ефирните й пръсти просто преминаха през мен.

— Вега — произнесе почти шепнешком.

— Какво се е случило? Как попадна тук?

— Аз съм мъртва — отвърна тя със същия тих глас, сякаш едва имаше сила да говори.

— Мъртва! Но как?

— Те дойдоха.

Те? зачудих се. Кои те?

Но после образите сами изникнаха в съзнанието ми. Можеше да има само едни те.

— Маладоните — промълвих. — Нападнали са Горчилище?

Тя кимна.

— И са те убили?

Ново кимване.

Усетих свиване под лъжичката.

— А… останалото село?

Фигурата не отвърна нищо, само скръбно поклати глава.

— Не… Не може да бъде! — възкликнах.

Сега чертите на Моригон се втвърдиха, станаха сурови и жестоки.

— Аз те предупредих, Вега. Казах ти какво ще стане. Е, то стана. Смъртта на всички ни тежи на твоята съвест.

Преди да успея да отвърна каквото и да било, образът й избледня и изчезна.

Останах, вперила взор в празното място, където бе стояла. Съзнанието ми бе спряло.

След няколко секунди, когато заработи отново, в него напираха ужасяващи мисли.

Горчилище… Моят дом…

Те бяха убили нея. А може би и… всички останали?

Сгърчих се конвулсивно на пода и повърнах вечерята си.

Щом успях отново да стана на крака, хукнах назад, следвана от Хари Две. Дори не гледах къде стъпвам, блъсках се в стени и прекатурвах мебели. Истинско чудо бе, че не събудих цялата къща, но в крайна сметка стигнах до стаята си, без никой да ме забележи.

Сложих си наметката, омотах Дестин около кръста си и препасах кожената сбруя за Хари Две. Щракнах с пръсти и той скочи в нея, както бе правил толкова пъти преди.

Минахме покрай стаите на Делф и Петра, без да спираме. Това бе нещо, което аз трябваше да свърша.

Сама.

Щом излязохме пред Емпирей, почуках по крака си и произнесох заклинанието, представяйки си ясно къде искам да попадна.

Миг по-късно кучето и аз се озовахме на мястото, откъдето бяхме влезли в този свят преди толкова време. Наоколо бе мрачно и студено.

Пристъпих напред и вдигнах пръчката.

— Експозадус.

Пред очите ми се разкри магическият купол, скрил под себе си както Горчилище, така и Мочурището. Върху него имаше едва забележима следа, като фин шев върху дреха.

Оттук бяхме преминали.

Погледнах надолу към пръстена си. Вече веднъж го бях използвала, за да преодолея преградата.

Полезна дрънкулка.

С тези думи го бе нарекъл Ендемен в спалнята на майор Нелсън. Сега вече разбирах какво е имал предвид.

Оживлението в замъка, което бях видяла, вероятно бе настъпило след узнаването на начина, по който сме влезли. Преди това куполът е бил непокътнат и напълно невидим. Те не са можели да го открият. Отваряйки пролука в него, ние бяхме оставили белег върху перфектната му повърхност и разкрили съществуването му. Но пак без особена полза за Маладоните, защото не са можели да преминат през него.

Докато не са получили пръстена.

Сърцето ми слезе в петите при тази мисъл.

Но сега той отново беше у мен. Преодолях преградата с негова помощ, а сетне си представих мястото, което познавах по-добре от всяко друго на света — родното си село. Почуках крака си с пръчката и измърморих:

— Пас-пусе.

Преди да се усетя, нозете ми докоснаха паважа на Главната улица до централния площад.

Струваше ми се, че съм отсъствала оттук цяла вечност. А и селото се бе променило до неузнаваемост.

Сградите бяха разрушени, а улиците — осеяни с ями.

Поех сковано към Общежитието. Брат ми и аз бяхме живели там след постъпването на родителите ни в Приюта.

Сега то представляваше празна черупка, с избити врати и прозорци.

Продължих да вървя към края на улицата, където се издигаше величественото здание на Съвета. Но то бе напълно изчезнало, а на мястото му зееше огромен кратер.

Навред, където отидех, гледката бе подобна.

Катедралата бе опожарена, а от прекрасните й витражи оставаха само стопени късчета разноцветно стъкло.

Болницата и Приютът тънеха в руини.

Полетях към фермата на Дъф Делфия.

Моля те, боже, нека поне Дъф не е…

Щом приближих, с ужас видях, че всички животни, с които той обичайно се занимаваше, лежат мъртви в своите обори и кошари, а от труповете им бяха останали повече кости, отколкото плът.

Приземих се и пристъпих към предната веранда. Вратата липсваше, а на местата на прозорците зееха тъмни отверстия.

С тръпка на ужас забелязах двете дървени протези, облегнати на стената.

Но собственикът им липсваше.

Върнах се обратно на двора и се оттласнах от земята.

След кратък полет кацнах пред входа на стария си семеен дом, където бях отишла да живея, след като Моригон прибра Джон.

Странно, но той изглеждаше непокътнат. Влязох и поразгледах, удивена, че не са разрушили и него. Най-вече него.

После върху една от стените видях жигосан знака на Маладоните.

Значи все пак бяха идвали.

Вдигнах пръчката и го заличих.

Излязох отново и този път се отправих към Комините.

Кулите им бяха съборени, масивната порта — изкорубена.

Вътре също цареше пълно опустошение.

Щом стигнах стария си тезгях, на който бях работила като Довършителка, видях, че месинговата табелка с надпис Вега Джейн е зверски изподрана.

Насочих пръчката към нея и драскотините изчезнаха, а името ми отново стана ясно и четливо.

Продължих нататък, към малкия офис на Юлиус Домитар. Вътре сякаш бе паднала бомба. Дори любимите му шишенца с мастило бяха строшени на късчета.

Отидох на втория етаж и реших да се отбия до малката врата с пищящо лице на Уъг вместо брава, но нея я нямаше. На мястото й заварих единствено гладка стена.

Напуснах фабриката и полетях към своята къща на дървото.

Тя още си беше там, със стъпалата от летви, заковани върху ствола. Една от тях, силно обгоряла, ми напомни за гарма, който ме бе атакувал тук. Изкатерих се до дъсчената платформа най-горе и отново, както и у дома, заварих всичко непокътнато.

С една малка разлика — символът на Маладоните, прогорен в пода.

— Еразио — промърморих, замахвайки с пръчката, и той начаса изчезна.

Следващата ми спирка бе къщата на Моригон.

С Хари Две минахме през разкривените крила на някога красивата порта от ковано желязо.

Входната врата бе разбита, а цялото разкошно обзавеждане — стенните часовници, книгите с богато извезани подвързии, порцелановите съдове, картините, пухкавите килими, кристалните огледала — беше изчезнало.

Ами брат ми?

Изтичах нагоре по стълбите там, където знаех, че се намира спалнята му.

Отворих вратата, тръпнейки от онова, което може би ме очакваше зад нея.

И то наистина ме ужаси. Но по различна причина.

Стаята нямаше никакви поражения. Ужасните картини, които някога бях зърнала по стените й, липсваха, но всичко друго изглеждаше така, сякаш той току-що е излязъл.

Не знаех как да тълкувам това. Просто не знаех.

Бях запазила следващото място за последно.

Подметките ми леко потънаха в размекнатата пръст пред Светия парцел, където Уъговете погребваха своите мъртви. Обзета от мрачно предчувствие, преминах портала.

И заварих точно каквото очаквах.

Безброй гробове с прясно изсечени върху плочите имена.

В един ред лежаха всички членове на семейство Луун.

Юлиус Домитар и Дис Фидус почиваха в подножието на нисък хълм.

Върху купчината пръст, покриваща тленните останки на Роман Пикус, моя някогашен хазяин и заклет враг, бяха небрежно захвърлени ботушите му от кожа на гарм.

Сълзи избиха в очите ми, когато най-сетне попаднах и на името на Дъф Делфия.

Вдясно от него беше Хърман Хелвит, собственикът на сладкарницата. Нататък следваха Джурик Кроун и Нон. А също едрият, мърляв Ран Дигби, когото Делф бе победил на Дуелума. И Тед Ракспорт, който се бе прострелял в крака. И Дарла Гън, от която бях купила първото си по-прилично облекло в „Хубавите рокли“.

В друга редица попаднах на Езекил Проповедника, който някога ни наставляваше от амвона на Катедралата.

Новите гробове продължаваха и аз ги обикалях, докато не стигнах до най-скорошния — този на Моригон.

Направиха ми впечатление две неща.

Едното, че всяка паметна плоча е обозначена със знака на Маладоните, така че накъдето и да се обърнех, зловещите очи се взираха в мен.

Другото бе по-интригуващо.

Един гроб липсваше — този на брат ми Джон. Бях претърсила внимателно навред, тръпнейки от ужас, че следващото име, на което попадна, ще е неговото.

Но той явно не почиваше тук.

Едва сега разбирах упоритото нежелание на Моригон да ме пусне от Горчилище.

Наивно бях предполагала, че тя се бои да не загина в Мочурището.

Всъщност страхът й е бил тъкмо от обратното — че може да успея да го прекося.

Огледах пресните купчини пръст около себе си.

Ето това… това е била причината за нейните опасения.

И те се бяха оправдали напълно. Най-лошото се бе случило.

И как досега не ми бе хрумвало да се върна тук? Да проверя как живеят останалите Уъгове, да им помогна, ако трябва? Е, вече беше твърде късно за това.

Оборих глава и сълзите ми покапаха върху козината на Хари Две.

Никога не бях изпитвала такова злочестие, такава загуба.

Загуба, това бе най-точната дума.

Защото наистина бях изгубила всичко.

И още по-лошо, носех вината за гибелта на своите съселяни.

Всички тези Уъгморти бяха заличени от лицето на земята. Несъществуващи.

Близването на Хари Две ме изтръгна от скръбния унес.

Вдигнах сепнато глава и тогава дочух звука.

Той се носеше някъде от лявата ми страна.

Извадих пръчката и отидох да проверя.

Звукът идваше иззад голямо дърво.

Започнах полека да обикалям дънера му, готова за атака.

И се заковах на място.

— Та-Тансий?

Как бях могла да не забележа липсата на неговия гроб?

Могъщият лидер на Уъговете изглеждаше напълно неузнаваем. Хубавите му дрехи се бяха превърнали в дрипи. Тялото му бе само кожа и кости. Широките някога рамене бяха приведени, а изпъчените гърди — хлътнали.

Той лежеше на земята, с лопата край себе си.

Коленичих и повдигнах главата му с ръце.

— Тансий. Аз съм, Вега Джейн. Чуваш ли ме?

Лицето му бе старческо, сбръчкано и посивяло.

Щом отвори очи, със сепване забелязах, че зениците липсват. Целите му ириси бяха забулени в бяло като на робите в Голям Честен.

— Ве-Вега?

— Да, аз съм. Какво… какво се е случило?

— М-мъртви. Всички са м-мъртви. Освен мен.

— Но как си оцелял?

Още докато го изричах, се досетих за отговора. Помогна ми лопатата, лежаща до него.

Той докосна костеливите си гърди, сякаш изпитваше в тях непоносима болка.

Разкопчах мръсната му и изпокъсана риза.

Отдолу, жигосан върху кожата, бе знакът на Маладоните.

— Съжалявам, Тансий — рекох с парещи сълзи на очи. — Толкова съжалявам.

Той бе нашият водач, толкова силен и благороден, толкова… неустрашим. Затова и му бяха причинили подобно унижение. За да го поставят на мястото му, да му покажат колко жалък и нищожен е в сравнение с тях.

Какъв по-добър начин от това да го направят гробар на собствените му съграждани.

— Тансий, имаш ли представа какво са сторили с брат ми?

— От-отведоха го.

— Къде?

От гърлото му се разнесе хърхорене. Огледах се наоколо и насочих пръчката към близкото дърво, за да извлека вода.

Сътворих чаша, в която да я събера, и я поднесох към устните на падналия.

— Ето, пийни си, ще ти олекне. Аз мога да ти помогна. Ще те отведа със себе си. Ще те излекувам и всичко пак ще бъде наред…

Отдръпнах чашата, защото през тялото му премина тръпка. И подобно на Лакланд Сайфърс, той пое сетен дъх и го изпусна в ръцете ми.

Тансий, могъщият Тансий, който символизираше всичко добро в Горчилище и в Уъговете изобщо, бе мъртъв.

Пуснах го и се изправих.

С помощта на заклинание изкопах гроб под стар, разклонен дъб. Положих тялото вътре и го покрих с пръст и магически щит. Откъм главата забих плоча, върху която изписах: ТУК ЛЕЖИ ТАНСИЙ, НАЙ-СИЛНИЯТ И ДОБЪР ОТ ВСИЧКИ УЪГОВЕ.

Сетне минах покрай останалите надгробни камъни и заличих от тях знака на Маладоните. Щом приключих, се оттласнах от земята и полетях над селото, което вече не съществуваше. Освен в моите спомени.

Издигах се все по-нависоко и плачех. Ридаех. Виках към облаците имената на Уъговете, които бях познавала цял живот. Проклинах Маладоните. Бедният Хари Две виеше от съпричастност. В своята безпомощност се прицелих с пръчката в голяма скала и я пръснах на парчета.

Стигнах Мочурището, без да имам представа какво ме чака там. Можеше пак да се надигне буря, която да ме изхвърли от небесата. Отчасти дори исках това да стане.

Защото заслужавах също да умра заради стореното от мен.

Но не се случи нищо. Сякаш всички магически сили на мястото бяха потушени.

Дали не трябваше да потърся Астрея и сина и Арчи? Или Маладоните вече ги бяха открили преди мен? Дори не исках да узнавам истината.

Прелетях обратно през отвора в купола.

Щом стъпих от другата страна, бях сигурна, че никога повече няма да заплача, независимо какво се случва с мен.

Насочих пръчката и бликналият лъч черна светлина започна да нагрява тънкия шев. Докато той не изчезна напълно. И все пак не отклоних лъча, а продължих да го държа толкова дълго, сякаш исках да запаля цялата стена, обграждаща Мочурището.

Всъщност целта ми бе да постигна нещо друго.

Нещо постоянно.

Започнах да движа пръчката, изписвайки думите.

Когато най-сетне отпуснах ръка, гърдите ми се повдигаха конвулсивно, а нажеженият въздух изгаряше дробовете ми.

Сведох глава към Хари Две. Той ме гледаше както никога досега.

Сякаш ме виждаше по различен начин.

И сетивата не го бяха излъгали.

Защото аз наистина бях различна. Пътуването до Горчилище се бе оказало кошмар, надхвърлил и най-лошите ми очаквания.

То ме бе променило.

Вече не бях същата Вега Джейн отпреди час.

Обърнах гръб на купола, оттласнах се от земята и започнах да набирам височина.

След известно време погледнах надолу. Оттук думите, прогорени върху стената, се четяха като на длан.

ТОЗИ ПЪТ ЩЕ ВИ ПОБЕДИМ.

Докато се носех към Емпирей, усещах как всяка фибра в тялото ми укрепва и се втвърдява.

Но тук не ставаше дума само за жили и мускули.

Сърцето ми също се превръщаше в камък.

Аз бях променена завинаги. Бях лидер. А лидерите не могат да се сближават с никого.

Летейки, държах хлабаво пръчката в ръка. Исках да се натъкна на Маладон. На цяла армия Маладони. И да ги убия всичките.

С приближаването към безопасния пристан на Емпирей се заклех пред себе си, че аз, Вега Джейн, наистина ще ги изтребя до крак, дори това да ми коства живота.

Речник за Горчилище и отвъд

Адар — Същество от Горчилище, често използвано като вестоносец и обучавано да изпълнява задачи по въздуха. Макар на земята да изглеждат тромави, във въздуха адарите са грациозни и красиви най-вече поради широкия размах на крилете си. Една от забележителните им черти е, че разбират уъгски език и дори могат да се научат да говорят.

Амарок — Свиреп и кръвожаден звяр от Мочурището, известен със способността си да убива по много начини. Амароците имат кучешки зъби, дълги по една педя, и според слуховете могат да пръскат отрова от очите си. Ако бъдат убити, от кожите им се изработват качествени дрехи и ботуши.

Атеркоп — Вид отровен паяк, обитаващ Мочурището.

Валхал — Затворът на Горчилище, разположен на публично място в центъра на селото.

Виктус — Име, с което Маладоните наричат поробените от тях.

Върколак — Звяр от Мочурището. Висок, с яко телосложение и покрит с козина. Ходи на два крака и има остри зъби и нокти, с които напада жертвите си. Ухапването му ги превръща в подобни на него.

Гара Бимбълтън — Паянтова гара, където хората очакват да хванат влак с надеждата да ги отведе към по-добър живот.

Гарм — Едър звяр от Мочурището, около четири метра на дължина и половин тон на тежина. Противен на вид, с постоян-но окървавена гръд, задушаващ мирис и търбух, пълен с огън, който може да изпепели жертвата от няколко крачки разстояние. Според едни легенди на Горчилище гармовете преследват душите на мъртвите, а според други — охраняват дверите на Пъклото.

Главната улица — Павирана улица в Горчилище, покрай която има магазини, продаващи необходими за Уъгмортите стоки като храна, облекло и целебни билки.

Гном — Уъгоподобно създание от Мочурището с дълги, остри нокти, които му позволяват да прокопава дори твърда скала. Има мъртвешки бледа кожа, сбръчкано като стафида лице и зъби с мръсножълт цвят.

Голям Честен — Градът на елита. Мнозина от живеещите тук разполагат с роби, които да им служат. Маладоните редовно го навестяват и следят за реда.

Гръб — Миролюбиво същество, обитаващо Мочурището. Ненадминато в способността да прокопава тунели. Два пъти по-едър по размери от крет, гръбът има здрава и разтеглива кожа, дълъг и хлъзгав език, огромни остри зъби, а цветът на очите варира от син при мъжките до жълт при женските екземпляри.

Джабит — Огромно влечуго с двеста и петдесет глави, растящи по цялата дължина на тялото, всяка от които пълна с отровни зъби, способни да повалят крет. Рядко напуска Мочурището, но са известни нападения над Уъгове. Нищо не може да спре атаката му, ако веднъж надуши кървава следа.

Довършител(ка) — Работник, натоварен със задачата да „довършва“ изделията, изработвани в Комините. Довършителите трябва да покажат творчески заложби още по време на Обучението си, тъй като изискванията към изделията, предназначени за богатите жители на Горчилище, често са високи.

Допелганг — Опасно същество от Мочурището, отличаващо се със зловещ набор от остри, черни зъби, способно да се превръща във всичко, което види. Основната му сила се крие в способността да кара жертвата да се наранява или дори убива сама, тъй като ако се опита да навреди на звяра в изменената му форма, тя вреди сама на себе си.

Дред — Черно, летящо създание в Петия кръг, създадено от Джас-пър Джейн. С големината на куче, издава пронизителни писъци и има криле с ноктести израстъци, служещи му да разкъсва жертвата на парчета.

Дуелум — Съревнование, редовно провеждано в Горчилище, на което силни Мъжки на възраст от петнайсет до двайсет и четири сесии се изправят в двубои един срещу друг. Разглежда се от мнозина Уъгове като ритуал на съзряване, но често може да бъде брутално.

Дъх на Доминичи — Растение с дълго стебло и цвят с големината на юмрук, което излъчва мирис на слепски тор. Расте само в гнездата на усойници.

Еднорог — Благородно животно, подобно на слеп, със снежнобяла козина, златиста грива и блестящи черни очи. На челото му расте мек рог, способен да изцелява всички отрови. Може да бъде взет само ако еднорогът бъде убит или бъде убеден да го дари доброволно.

Екос — Дребно уъгоподобно същество в Мочурището, с тревисто окосмение по главата, крайниците и лицето. Екосите имат малки, набръчкани лица и големи, изпъкнали червени очи.

Екскалибур — Рядък вид вълшебник, притежаващ по рождение изключителни магически способности и задълбочено познаване на уъгската история. Осъзнаването на тези вътрешни качества може да отнеме продължителен период от време.

Емпирей — Домът на предците на Вега Джейн, навремето обитаван и от Алис Адронис. Защитен през вековете от магия, която го прави неоткриваем за Маладоните.

Еринии — Смъртоносни обитателки на Мочурището. Характеризират се със змии вместо коси и вечно кървящи очи. Хипнотизиращите движения на змиите върху главите им могат да докарат гледащия ги до самоубийство.

Жар-птица — Огромно летящо създание на Мочурището, известно с пъстрата си окраска, както и с острите нокти и клюн. Перата му са толкова ярки, че дават светлина и топлина. В някои случаи жар-птицата може да е предвестник на трагедия.

Инфиций — Едър, злонравен звяр от Мочурището, способен да изпуска газ, смъртоносен за всяко същество, което го вдиша. Има два масивни, ноктести крака и издължено, люспесто тяло с мощни, ципести криле. Шията е змиевидна, а главата — малка, със злобни очи и остри като бръснач зъби.

Кампиони — Сили на съпротивата, чиято цел е да причиняват колкото се може повече неприятности на Маладоните.

Катедралата — Място, където повечето Уъгморти ходят ежеседмично да слушат проповеди.

Ковач — Работник в Комините, чиято работа включва оформяне на метални изделия с чук и клещи.

Колос — Древна раса страховити воини, като цяло непозната за редовия Уъгморт. Средният им ръст е около двайсет метра, а теглото — три тона и половина.

Комините — Голяма тухлена фабрика в Горчилище, където се произвеждат различни стоки и изделия.

Костюмирани — Най-елитните бойци на Маладоните. Наричат се така, защото носят елегантен костюм с жилетка и бомбе на главата.

Крет — Едър добитък, ползван от Фермерите в Горчилище за оран, както и за превоз на чували с брашно от Мелницата. Тежи над половин тон и се характеризира с рога, кръстосващи се пред муцуната, както и с копита с размерите на чинии.

Кръвник — Според слуховете — двукраки същества от Мочурището, които могат да се преструват на Уъгове, а също да обсебват съзнанията и да контролират телата им.

Кукоси — Дребни, подобни на птички създания, обитаващи Третия кръг на Мочурището. С ярко, искрящо оперение, наподобяващо късчета дъга. Крилцата им излъчват сияние, което може да осветява околното пространство.

Маладони — Буквално — „ужасна смърт“. Древна раса, чието най-висше призвание е да причинява ужасна смърт на другите. Преди осем века войната между нея и Уъгмортите е принудила последните да потърсят убежище в село Горчилище. Посредством магия около него е изградено за защита Мочурището.

Маниак — Зъл дух, способен да паразитира върху тялото и душата и да обсебва Уъговете до лудост с най-лошите им страхове.

Мантикор — Бърз, коварен звяр от Мочурището. Има глава на лъв, опашка на влечуго и тяло на коза. Освен с огромните си размери, е опасен със способностите да чете мисли и да бълва огън.

Мелницата — Място в Горчилище, където се мелят жито и други зърнени храни.

Морта — Дългоцевно или късоцевно огнестрелно оръжие.

Мочурището — Местност, обкръжаваща село Горчилище, пълна с всевъзможни свирепи създания. Сред Уъгмортите е широко разпространено схващането, че отвъд него не съществува нищо.

Обикновени — Така Маладоните наричат онези, които не притежават магически способности.

Общежитието — Пансион за Уъгове с ниски доходи на Главната улица.

Приютът — Място, където се пращат да живеят болни Уъгове, за които Знахарите в болницата не могат да сторят нищо повече.

Пророческо око — Инструмент, ползван от магьосниците за виждане на далечни места. Представлява маса, върху която, след разливане на горяща течност, се появява движеща се картина на желаното място.

„Свети Некро“ — Църквата в Честен, където хората идват да се молят. Кръстена е на маладонския водач Некро, който държи всички да го боготворят.

Сесия — Период от време, равен на триста шейсет и пет дни.

Слеп — Великолепно животно от Горчилище, с благородна глава, дълга опашка, шест крака и красива козина. Говори се, че слеповете някога са умеели да летят, свидетелство за което са и леките издатини, забелязващи се и до днес зад плешките им.

Случка — Мистериозно събитие в Горчилище, винаги без свидетели, при което Уъгморти безследно изчезват от селото заедно с дрехите.

Съветът — Управляващият орган на Горчилище. Прокарва закони, укази и наредби, които всички Уъгморти трябва да спазват.

Уиндиго — Зъл дух, добиващ формата на жертвите си. Това призрач-но, полупрозрачно създание се среща из цялото Мочурище, но най-вече в Глухо бърдо. Признаци за близостта му са смътното чувство на страх и появата на чужди спомени в паметта.

Уист — Едри, бързоноги хрътки, отглеждани в Горчилище.

Училището — Институцията, която младите Уъгове посещават, докато навършат дванайсет сесии. Там те придобиват уменията, необходими за бъдещата им работа в Горчилище.

Уъгморт (накратко Уъг) — Жител на Горчилище.

Фин — Магична стихия, заключена в късче дърво с намотана върху него връв с възли на три места. Развързването на всеки от възлите предизвиква вятър с все по-голяма сила, като при третия всичко се изравнява с лицето на земята.

Фрек — Едър, кръвожаден звяр от Мочурището, отличаващ се с дълга муцуна и остри кучешки зъби. За ухапването му се знае, че предизвиква у жертвата лудост.

Фурини — Уъгоподобна раса, населяваща Мочурището и почти изтребена в резултат на атаките на зверовете. Фурините са потомци на група Уъгове и Маладони, останала в капан в Мочурището при изтеглянето на сражаващите се сили след великата битка.

Хипербор — Летящо същество със синя кожа, обитаващо Мочурището. Хиперборите имат здрави, мускулести тела и рядко оперение по главите. Могат да бъдат както съюзници, така и врагове; откликват положително на уважението и добротата. При битка се спускат върху врага на ята, бият го с яките си криле и го разкъсват с нокти. Живеят в гнезда високо по дърветата.

Хоб — Същество от Мочурището, наполовина на уъгския ръст, с набито тяло, здрави челюсти, сплескан нос, дълги и щръкнали уши, източени пръсти на ръцете и големи, космати стъпала. Обичайно дружелюбно, говори уъгски и е склонно да оказва услуги срещу дребни подаръци.

Целебeн камък — Камък, притежаващ целителна сила и способен да премахва без следа раните, ако бъде прокаран над тях.

Честен — Първият град, в който попадат Вега и нейните приятели. Изглежда населен с щастливи хора, но крие мрачни тайни.

Чонту — Летящо същество от Мочурището, състоящо се единствено от глава. Напада свирепо жертвите си с надеждата да се сдобие с онези телесни части, които му липсват. Резултат от дълги векове кръстоска между различни видове, то се характеризира с грозно лице, демонични очи, стърчащи зъби и пламъци вместо коси. Среща се най-вече в Глухо бърдо.

БЛАГОДАРНОСТИ

При писането на третата част на сагата за Вега Джейн разполагах с огромна подкрепа, която направи историята далеч по-добра. На всички изброени на тази страница Вега и аз благодарим!

На Рейчъл Грифитс, Дейвид Левитан, Малъри Кас, Джули Амити, Чарис Мелото, Дик Робинсън, Ели Бъргър, Лори Бентън, Дейв Ашър, Елизабет Паризи, Гейб Ръмбо, Евангелос Василакис, Рейчъл Глъкстърн, Сю Флин, Ники Мъч и на целия екип по продажбите на „Сколастик“ за това, че помогнаха да изпратя Вега и нейните приятели в още един свят.

На Вениша Гослинг, Кат Маккенна, Катрин Алпорт, Сара Кларк, Рейчъл Вейл, Аликс Прайс, Трейси Риджуел, Люси Пиърс, Триша Джаксън, Джеръми Треватан, Кейти Джеймс, Лий Дибъл, Сара Маклийн, Шарлът Уилямс, Стейси Хамилтън, Джеф Дъфилд, Лиан Уилямс, Стюарт Дуайър, Ана Бонд, Джонатан Аткинс, Сара Лойд и Алекс Сондърс от „Пан Макмилан“ за чудесния им ентусиазъм и неизменна подкрепа.

На Стивън Маат и целия екип на „Бруна“, задето представиха Вега и компания на Холандия.

На Арън Прийст за двете десетилетия ценни съвети и препоръки.

На Арлийн Прийст, Луси Чайлдс Бейкър, Лайза Ербах Ванс, Франсис Джалет-Милър, Джон Ричмънд и Мат Белфорд за това, че ми позволиха да се съсредоточа върху книгите.

На Кристен Уайт и Мишел Бътлър за подкрепата, оказвана на мен и „Каламбъс Роуз“.

ЗА АВТОРА

Дейвид Балдачи е световен автор на бестселъри. Книгите му са публикувани на повече от четиресет и пет езика, в над осемдесет страни, като отпечатаните бройки надхвърлят сто и десет милиона. Неговите творби са адаптирани както за киното, така и за телевизионния екран. Заедно със съпругата си е съучредител на Wish You Well Foundation®, която подкрепя усилията за грамотност в цяла Америка. Дейвид и семейството му живеят във Вирджиния.

Бележка под текста

1

Номерацията на главите в книгата е на латински език. — Б. пр.

Content

Дейвид Балдачи
Ширината на света
(книга 3 от "Вега Джейн")

UNUS

Място, наречено Честен

DUO

Град без зло

TRES

Изоставени

QUATTUOR

Закъснелият влак

QUINQUE

Господин Ендемен

SEX

Напътстваща сила

SEPTEM

Емпирей

OCTO

Дом, мой дом

NOVEM

Разбудено сърце

DECEM

Ума и Джейсън

UNDECIM

Зовът на картината

DUODECIM

Изправена пред избор

TREDECIM

Проблем с Петра

QUATTUORDECIM

Голям Честен

QUINDECIM

Маладонският замък

SEDECIM

Хората в огледалата

SEPTENDECIM

Отново у дома

DUODEVIGINTI

Кръвна клетва

UNDEVIGINTI

Гара Бимбълтън

VIGINTI

Напред

VIGINTI UNUS

Кларъндън на Хилшър

VIGINTI DUO

Битката започва

VIGINTI TRES

Нещото в Кулата

VIGINTI QUATTUOR

Гибелните стъкленици

VIGINTI QUINQUE

Идеята на Делф

VIGINTI SEX

Пътят напред

VIGINTI SEPTEM

Загубата

DUODETRIGINTA

Последните слова

UNDETRIGINTA

Сбогом

TRIGINTA

Планът

TRIGINTA UNUS

Една смърт

TRIGINTA DUO

Навременен съвет

TRIGINTA TRES

Невъобразимото заклинание

TRIGINTA QUATTUOR

На косъм

TRIGINTA QUINQUE

Пъстро сборище

TRIGINTA SEX

Просто една роза

TRIGINTA SEPTUM

Една малка стъпка

TRIGINTA OCTO

Краят на старото ми аз

БЛАГОДАРНОСТИ

ЗА АВТОРА

Бележка под текста