Алессандро Барікко

Шовк

© Alessandro Baricco, 1996, 2002

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2016

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад та художнє оформлення, 2016

Передмова Аліни Немирової

Передмова перекладача

Алессандро Барікко (Alessandro Baricco, нар. 1958) – італійський актор, режисер і письменник. Його твори дуже популярні в Європі, вони посідають перші місця у списках бестселерів Італії та Франції, перекладені багатьма мовами світу.

«Шовк» («Seta») – це невеличка оригінальна повість, яка на перший погляд здається історичною, бо автор старанно наводить точні дати й факти з того періоду, коли відбуваються події книги. Та, придивившись ближче, ми знайдемо стільки розбіжностей з реальністю, що це аж ніяк не може бути випадковістю.

Що ж було насправді, а що ні? Так, бум шовківництва мав місце на півдні Франції у XIX столітті. Найбільш розвиненим шовківництво було у Провансі, де кілька комун одержували великий прибуток від тутових плантацій, які до наших часів не збереглися. Містечко Лавільдьйо, де мешкають герої твору, існує насправді, але не у Провансі, а в іншому регіоні – Лангедоку (департамент Ардеш, 2000 мешканців). Там немає ні церкви Сент-Оґюст, ані каплички Святої Агнеси, немає навіть даних про те, що там колись займалися шовком. Епідемії, які призводили до падіння виробництва, – це справжній факт, але вперше хвороби шовкопряда почалися ще в 1845 році, а близько 1865 року славетний вчений Пастер уже розробив метод боротьби з ними.

Найбільш дивними здаються пригоди Ерве Жонкура в Японії. Дійсно, зовнішню політику самоізоляції цієї країни проводили сьогуни Токугава впродовж двох століть (1641–1853). Японцям під загрозою смертної кари заборонялося покидати територію без особливого дозволу уряду, а також будувати великі судна для далекого плавання. Комодор Перрі насправді 1854 року примусив уряд Японії укласти угоду, що відкривала два порти для американських кораблів, але його ескадра увійшла не до Йокогамської затоки, а до затоки Едо (нині Токіо). Невдовзі інші країни також уклали аналогічні угоди. З 1859 року порти Нагасакі, Хакодате та Йокогама були відкриті для іноземців, і вони прибували туди у великій кількості. Неможливо припустити, щоб ділові французи того часу не мали точних відомостей про місцезнаходження Японії і про можливість дістатися туди морем набагато скоріше, ніж тим довгим шляхом, який обрав Жонкур. Щодо постаті Хара Кея, він аж ніяк не міг бути співбесідником Жонкура, бо в 1861 році мав лише… п’ять років! Хара Кей, точніше Такасі, (1856–1921) був видатним політиком, міністром зовнішніх справ та прем’єр-міністром, але ніколи не брав участі в торговельних відносинах. І аж ніяк не міг реальний Хара Кей мандрувати дорогами війни зі своїм почтом, як середньовічний самурай. Він народився в селі, але у віці п’ятнадцяти років (1871) покинув рідну домівку, щоб навчатися в Токіо, де й залишився назавжди. Там він закінчив школу, яку відкрили французькі місіонери, і дійсно засвоїв французьку мову. До того ж він, на відміну від більшості політиків свого часу, скромно, помірно жив і не був «подібний до короля», як пише Барікко.

Отже, ми бачимо, що автор, коли мова йде про його персонажів, надто вільно використовує реальні факти, створюючи свій власний світ, у якому сорокатрирічний Луї Пастер зветься молодим біологом, Київ є відправним пунктом у подорожі на Далекий Схід, де існує вигаданий порт Сабірк, а буденне життя людей набуває таємничого відтінку. Численні повтори тих самих речень, деталей і ситуацій підкреслюють цю загадкову атмосферу. Що саме хотів цим сказати автор? Ми пропонуємо читачеві знайти у книжці свою відповідь.

Шовк

1

Хоч як сподівався батько Ерве Жонкура на блискуче майбутнє сина у війську, а скінчилося тим, що син знайшов для себе заняття не дуже поважне, у якому за іронією долі було щось, так би мовити, ніжне, ба навіть жіноче.

Ерве Жонкур заробляв на життя тим, що купував та продавав яйця шовкопряда.

Тоді був рік 1861-й. Флобер іще не закінчив писати «Саламбо», електричне освітлення існувало тільки в теорії, а по той бік океану Авраам Лінкольн вів війну, кінця якої йому не судилося побачити.

Ерве Жонкуру виповнилося тридцять два роки. Він купував і продавав.

Кокони шовкопряда.

2

Якщо точніше, Ерве Жонкур купував та продавав крихітні яєчка жовтого або сірого кольору, нерухомі й на вигляд зовсім мертві. На одній вашій долоні могли розміститися тисячі таких яєчок.

Про таке якраз і кажуть: «Мати цілий статок у своїх руках».

На початку травня яєчка (їх також називають греною) розкривалися, на світ з’являлись личинки, які протягом тридцяти днів старанно харчувалися листям шовковиці, а потім знову згорталися в кокон, щоб за два тижні остаточно вийти з нього, залишивши у спадок хазяїнові тисячі метрів шовку-сирцю та чималу купу грошей – французьких франків; це ставало можливим лише тоді, коли зробити все за певними правилами та, як у випадку Ерве Жонкура, у якійсь місцевості Південної Франції.

Місцевість, де мешкав Ерве Жонкур, називалася Лавільдьйо.

Дружину його звали Елен. Дітей вони не мали.

3

Прагнучи уникнути збитків від епідемій, які постійно загрожували європейському шовківництву, Ерве Жонкур намагався купувати яєчка шовкопрядів по той бік Середземного моря, у Сирії чи Єгипті. У цьому полягала найризикованіша частина його ремесла. На початку січня кожного року він вирушав у подорож. Здолавши тисячу шістсот миль морем і вісімсот кілометрів по землі, він знаходив продавця яєчок, торгувався та купував. Скільки треба. Потім він повертався: вісімсот кілометрів по землі й тисяча шістсот миль морем, і ось він вже знов у Лавільдьйо – зазвичай у першу неділю квітня, зазвичай вчасно, щоб піти до церкви на Великодню месу.

По тому він мав працювати ще два тижні, щоб виробити кокони та продати їх.

Після цього він відпочивав аж до кінця року.

4

– Яка вона, Африка? – питали люди.

– Втомлена.

Ерве мав великий будинок якраз за межами містечка, а ще невеличку лабораторію в самому центрі, навпроти покинутого будинку Жана Бербека.

Жан Бербек колись вирішив, що більше не розмовлятиме. Це рішення він виконав. Жінка з двома донечками пішла від нього. Потім він помер. Його будинок досі нікого не привабив, так і стояв занедбаний.

Купуючи і продаючи кокони шовкопряда, Ерве Жонкур щороку заробляв достатньо грошей, щоб забезпечити собі та своїй дружині ті зручності, які у провінції вважаються за ознаку розкошів. Жонкур не виставляв напоказ своїх надбань, а до можливої перспективи обернутися справжнім багатієм ставився цілком байдуже. Він належав до того типу чоловіків, які залюбки підтримують власне життя, але вважають недоречним справді проживати його.

Треба зазначити, що такі люди стежать за своєю долею так, як більшість інших пильнують дощ у непогожу днину.

5

Якби ви запитали про це Ерве Жонкура, він відповів би, що його життя залишиться незмінним назавжди. А втім, на початку шістдесятих років епідемія пебрини[1], що знищувала грену, виведену в Європі, поширилась також за морем, досягла Африки й навіть, як подейкували, Індії. У 1861 році Ерве Жонкур, повернувшись зі своєї звичної мандрівки з вантажем грени, через два місяці виявив, що вона майже вся зіпсована. Для мешканців Лавільдьйо, як і для багатьох мешканців інших містечок, де виробництво шовку стало головним джерелом збагачення, цей рік здавався початком кінця. Науковці того часу були неспроможні з’ясувати причину епідемії. Отже, всі шовківники, зокрема й у найвіддаленіших місцевостях, почувалися заручниками цього чаклунства, що не мало пояснень.

– Майже всі, – тихо додав Бальдаб’ю. – Майже!

І він долив дві краплі води до свого келиха перно.

6

Бальдаб’ю з’явився в цих краях десь зо двадцять років раніше; він одразу попрямував у мерію, увійшов до кабінету, не постукавши у двері, та поклав на стіл мера шовковий барвистий шарф.

– Знаєте, що це? – спитав він.

– Жіноче вбрання.

– Відповідь хибна. Це – чоловіча прикраса: гроші!

Мер звелів вигнати Бальдаб’ю геть. Той заходився будувати шовкопрядильну фабрику нижче за течією річки, сарай для виведення шовкопряда край лісу, а також капличку, присвячену святій Агнесі, на перехресті з дорогою, що вела до Вів’є. Потім він найняв три десятки робітників, замовив в Італії таємний прилад – дерев’яний, весь у коліщатках та шестернях – і нікому нічого не казав протягом півроку. Тоді він знов навідався до мера й цього разу поклав на його стіл кілька акуратно складених пачок банкнот загальною вартістю тридцять тисяч франків.

– Знаєте, що це?

– Гроші.

– Відповідь хибна. Це – доказ того, що ви телепень.

Із цими словами він забрав гроші, сунув їх до гаманця та вже рушив був до дверей, але мер його зупинив.

– Якого біса! Що я мушу робити?

– Нічого не робіть, і станете мером заможного краю.

Через п’ять років у Лавільдьйо було вже сім фабрик; містечко перетворилося на один із головних європейських центрів шовківництва та шовкопрядіння. Не все це належало Бальдаб’ю. Інші поважні громадяни та землевласники усього краю слідом за ним занурилися в цю своєрідну діяльність. Кожному з них Бальдаб’ю охоче відкривав секрети свого ремесла. Це розважало його більше, ніж загрібання грошей лопатою. Навчати людей. Мати секрети, щоб розповідати їх. Така це була особистість.

7

Саме Бальдаб’ю був тим, хто змінив життя Ерве Жонкура за вісім років до того моменту, з якого ми взялися розповідати. То були часи, коли перші епідемії почали шкодити виробництву коконів шовкопряда в Європі. Бальдаб’ю це не засмутило. Він обміркував ситуацію та дійшов висновку, що проблема не має розв’язку, а далі стане тільки гірше. Що з цим вдіяти, він знав, але йому бракувало виконавця. Він зрозумів, що знайшов потрібну людину, коли побачив, як Ерве Жонкур проходить повз кав’ярню «Верден» – такий елегантний у своєму мундирі молодшого лейтенанта інфантерії, з гордовитой ходою, як усі військові у відпустці. Йому було тоді двадцять чотири роки. Бальдаб’ю запросив його до своєї оселі, розкрив перед ним географічний атлас, повний екзотичних назв, і сказав:

– Прийміть мої вітання, хлопче. Ви нарешті знайшли серйозну роботу.

Ерве Жонкур мусив вислухати тривалу розповідь про шовкопряда, грену, піраміди та морські подорожі. Потім відповів:

– Не зможу.

– Чому?

– За два дні моя відпустка скінчиться, мушу повернутися до Парижа.

– Військова кар’єра?

– Так. Згідно з бажаннями мого батька.

– Це не проблема.

Бальдаб’ю підхопив Ерве Жонкура та повів до батька. Увійшов до кабінету, не постукавши в двері.

– Знаєте, хто це? – спитав він.

– Мій син.

– Придивіться краще!

Мер відкинувся на спинку шкіряного крісла, на чолі його виступив піт.

– Це мій син Ерве, котрий за два дні повернеться до Парижа, де на нього чекає блискуча кар’єра в нашому війську, якщо буде на те воля Господа та святої Агнеси.

– Дуже добре. Тільки ось Господь тепер зайнятий чимось іншим, а свята Агнеса ненавидить військових.

Через місяць Ерве Жонкур вирушив до Єгипту на кораблі під назвою «Адель». У каюти долинали запахи з камбуза, його сусідом був англієць, який казав, що брав участь у битві під Ватерлоо. Ввечері на третій день з’явилися дельфіни, вони злітали над обрієм, немов сп’янілі хвилі; на рулетці постійно випадало число шістнадцять.

Ерве повернувся через два місяці – у першу неділю квітня, саме вчасно, щоб відвідати Великодню месу, – з двома великими дерев’яними коробками, що містили тисячі яєчок, укритих шарами вати. Він привіз також багато цікавих спостережень. Але Бальдаб’ю, коли вони залишилися наодинці, промовив тільки:

– Розкажи мені про дельфінів.

– Про дельфінів?

– Коли ти їх побачив?

Такий вже був Бальдаб’ю.

Ніхто не знав, скільки йому років.

8

– Майже всі, – тихо сказав Бальдаб’ю. – Майже!

І він долив дві краплі води до свого келиха перно.

Була серпнева ніч, після опівночі. У цей час кафе «Верден» зазвичай було б давно зачинене. Стільці стояли догори ногами на столах. Стійку бара та все приміщення прибрали. Залишилося тільки загасити лампи й замкнути двері. Проте «Верден» завмер в очікуванні: Бальдаб’ю ще не промовив свого слова.

Ерве Жонкур сидів навпроти нього, незворушний, зі згаслою сигаретою між вустами, і слухав.

Знову, як за вісім років до того, він дозволяв цьому чоловікові спокійно переписати книгу його долі. Голос Бальдаб’ю лунав тихо, але чітко, ритм підкреслювали короткі паузи, коли той раз у раз сьорбав перно. Спливала хвилина за хвилиною. Нарешті він скінчив свою промову:

– Вибору ми не маємо. Якщо хочемо вижити, треба їхати аж туди.

Запала тиша.

Відвідувачі «Вердена», спираючись на стійку, дивилися на них обох. Бальдаб’ю спробував зробити ковток, нахиливши свій келих, на дні якого залишилося ще кілька крапель перно. Ерве Жонкур поклав сигарету на край стола та спитав:

– А де точніше я маю шукати цю Японію?

Бальдаб’ю підняв свій ціпок і вказав кудись понад дахом церкви Сент-Оґюст.

– Тримайся цього напрямку. Доки не дійдеш до краю світу.

9

У ті часи Японія насправді була немов іншим світом. Цей великий острів, що складався з купи менших островів, на двісті років був цілком відгороджений від усього людства; жодні контакти з континентом не дозволялися, ніхто з чужоземців не мав дозволу ступити на цю землю. Узбережжя Китаю відстояло від них майже на двісті миль, але імператорський декрет зробив цю відстань іще більшою: мешканцям острова було заборонено будувати човни, для яких знадобилося б зрубати більш ніж одне дерево. За своєрідною логікою правителів закон не забороняв японцям покидати острів, але на кожного, хто спробував би повернутися, чекала страта. Китайські, голландські та англійські купці раз по раз намагалися зламати цю безглузду перешкоду, але мали задовольнятися небезпечною й ненадійною системою контрабанди. Це приносило їм обмаль прибутку, багато неспокою та кілька легенд, які добре розходилися під час вечірніх балачок на порозі дому. Там, де вони зазнали поразки, американці здобули успіх за допомогою зброї. У липні 1853 року комодор Метью Перрі увійшов до Йокогамської затоки із сучасною паровою ескадрою та висунув Японії ультиматум, який «передбачав» відкриття доступу чужоземцям на острів.

Японці доти ще не бачили кораблів, здатних подолати море, йдучи проти вітру.

Через сім місяців Перрі повернувся по відповідь на свій ультиматум; військовий уряд острова підписав з ним угоду, згідно з якою два порти на півночі країни були відкриті для чужоземців. Так почалися перші, ще обмежені, торговельні відносини зі світом. Море навкруги острова, як урочисто проголосив комодор, стало відтепер не таким глибоким.

10

Бальдаб’ю знав усі ці історії. Між іншим, він знав легенду, яку повторювали всі, кому довелося відвідати далеку країну. Подейкували, нібито на острові виробляють найкращий у світі шовк. Виробляють уже понад тисячу років, вдаючись до старовинних обрядів і послуговуючись секретами з містичною точністю. Бальдаб’ю вважав, що це не легенда, а щира-щирісінька правда. Одного разу він тримав у руці серпанок, витканий з японської шовкової нитки. Йому здавалося, ніби в нього між пальцями нічого немає. Саме тому, коли справа мала ось-ось піти котові під хвіст через ту кляту пебрину та хворобу грени, він висловив таку думку:

– На тім острові повно шовкопряда. Притому за двісті років туди не зміг проникнути жоден китайський купець чи англійський агент зі страхування. Тому ніяка хвороба туди не проникне також.

Він не обмежувався тільки думками: він казав це всім виробникам шовку в Лавільдьйо, доки не зібрав їх усіх у кафе «Верден». До жодного з них досі не доходили чутки щодо Японії.

– Отже, ми маємо перетнути весь світ, щоб купити грену, крий Боже, в такому місці, де як побачать чужоземця, так його й вішають?

– Вішають, – підтвердив Бальдаб’ю.

Вони не знали, що й думати. У когось знайшлося заперечення.

– Чи є в цьому сенс, якщо ніхто й не додумався поїхати купувати там грену?

Бальдаб’ю міг би схитрувати, пам’ятаючи, що у всьому світі немає другого Бальдаб’ю. Та він вважав за краще казати всю правду.

– Японці згодилися продавати свій шовк. Одначе грену не продають, ні. Цього закону вони додержуються суворо. Того, хто наважиться вивезти її з якого-небудь острова, буде визнано злочинцем.

Майже всі виробники шовку в Лавільдьйо були більш-менш шляхетного походження і ніколи не думали про те, що добре б ухвалити такий закон у своїй країні. Пропозицію зробити те саме в іншій частині світу вони визнали за розумну.

11

Тоді був рік 1861-й. Флобер іще не закінчив писати «Саламбо», електричне освітлення існувало тільки в теорії, а по той бік океану Авраам Лінкольн вів війну, кінця якої йому не судилося побачити. Шовківники Лавільдьйо об’єдналися в консорціум та зібрали доволі значну суму, необхідну для здійснення експедиції. Усім здалося природним, що цю місію треба довірити Ерве Жонкуру. Коли Бальдаб’ю спитав його, чи він згоден, той відповів запитанням:

– А де точніше є ця Японія? Їхати все вперед, аж до краю світу? Я їду шостого жовтня. Без супутників.

На околиці Лавільдьйо він обійняв свою дружину Елен і сказав їй дуже просто:

– Тобі не треба нічого боятися.

Вона була висока на зріст, рухалася повільно, мала довгі чорні коси, які не ховала під капелюшок. А ще в неї був пречудовий голос.

12

Ерве Жонкур поїхав, маючи вісімдесят тисяч золотих франків та імена трьох чоловіків, які дав йому Бальдаб’ю: один китаєць, один голландець та один японець. Він перейшов французький кордон біля Меца, потім проїхав через Вюртемберг і Баварію, досяг Австрії, у Відні сів на потяг до Будапешта, а звідти доїхав до Києва. Дві тисячі миль російського степу він здолав верхи, перебрався через Уральські гори, потрапив до Сибіру, сорок днів подорожував до озера Байкал, яке місцеві мешканці звуть морем. Далі він рушив уздовж ріки Амур, що править за кордон Китаю, до узбережжя океану, а там зупинився в порту Сабірк на одинадцять днів, чекаючи, доки корабель голландських контрабандистів відвезе його до мису Терая на західному березі Японії. Пішки, уникаючи головних шляхів, він пройшов через провінції Ісікава, Тояма, Нііґата, досяг міста Сіракава у провінції Фукусіма, обійшов його, там два дні очікував, поки з’явиться чоловік у чорному вбранні; той зав’язав Ерве очі і привів до якогось селища на пагорбі. Минула ніч, потім ранок, і нарешті він зміг обговорити питання купівлі грени з чоловіком, який нічого не казав; його обличчя було закрите шовковою хустиною. Чорною. Увечері Ерве сховав грену між своїх особистих речей, обернувся спиною до Японії та приготувався до мандрівки додому.

Тільки-но він проминув останні будинки селища, як його бігцем наздогнав і зупинив іще один японець. Він щось вигукнув, схвильовано та наполегливо, а потім повів його назад, ввічливо, але рішуче.

Ерве Жонкур не володів японською мовою і не міг його зрозуміти. Але він здогадався, що Хара Кей бажає його бачити.

13

Хтось посунув ширму з рисового паперу, і Ерве Жонкур увійшов. Хара Кей сидів зі схрещеними ногами на підлозі у дальньому кутку кімнати. Його вбрання було темним, без жодних прикрас. Єдиною видимою ознакою його влади була жінка, що нерухомо лежала поряд з ним, головою на його колінах, із заплющеними очима, сховавши руки у складках широкої червоної сукні, що розкинулася, мов полум’я, на циновках попільного кольору. Японець повільно провів рукою по її волоссю: він ніби гладив хутро сплячого дорогоцінного звіра.

Ерве Жонкур перетнув кімнату та, помітивши жест господаря, всівся перед ним. Вони мовчки дивилися в очі один одному. Непомітно увійшов слуга, поставив перед ними дві філіжанки чаю і зник, мов не було його. Тоді Хара Кей заговорив своєю мовою, співучим голосом, схожим на фальцет, але, безумовно, ненатуральним. Ерве Жонкур слухав. Він не зводив погляду з Хара Кея і лише на мить, майже не усвідомлюючи цього, глянув на обличчя жінки.

Обличчя було дівоче, навіть дитяче. Він відвернувся.

Хара Кей замовк, узяв одну з філіжанок, підніс до вуст, удав, що смакує чай, відтак промовив:

– Будьте ласкаві, скажіть мені, хто ви такий.

Він говорив французькою, дещо розтягуючи голосні, і голос тепер був хрипкий, справжній.

14

Цьому чоловікові, найнеприступнішому в усій Японії, котрий розпоряджався всім тим, що світ міг вивезти з острова, Ерве Жонкур розповів, хто він такий. Він говорив рідною мовою, повільно, бо не знав, чи спроможний Хара Кей зрозуміти його. Інстинктивно він вдався до відвертості, нічого не вигадував, не замовчував, просто казав самісіньку правду. Важливіші події та незначні подробиці він викладав рівним голосом, не підкреслюючи їх жестами; з такою меланхолійною, невиразною монотонністю зазвичай читають перелік речей, що вціліли після пожежі. Хара Кей слухав, але на його обличчі не промайнуло навіть тіні якихось емоцій. Японець не зводив очей з вуст Ерве Жонкура, ніби той читав останні рядки прощального листа. Тиша й нерухомість панували в кімнаті, і малопомітний, звичайний рух здався Жонкуру моторошним тільки тому, що він був несподіваним.

Дівчина навіть не поворухнулася, вона лише розплющила очі.

Ерве Жонкур вів далі, не зупинився, але мимоволі глипнув на неї. І що ж він помітив, не припиняючи говорити? Ті очі не мали так званого східного розрізу, а ще її погляд був спрямований, з неприємною гостротою, саме на нього; мабуть, вона так дивилася від самого початку, але з-під вій. Ерве Жонкур, не перериваючи своєї оповіді, зиркнув у другий бік, якомога спокійніше, прагнучи, щоб його голос аніскільки не змінився. Він зупинився, лише коли йому в очі впала філіжанка з чаєм, що стояла перед ним на підлозі. Ерве підняв її однією рукою, підніс до вуст і став повільно пити. Відтак повернув філіжанку на те саме місце та знов заговорив.

15

Події у Франції, поїздки за море, запах шовковиць у Лавільдьйо, дим паровозів, голос Елен… Ерве Жонкур розповідав про своє життя так, як іще ніколи нікому не розповідав. Дівчина й далі гостро дивилась на нього, це змушувало Ерве добирати такі слова, що могли б врізатися в її пам’ять. Кімната, здавалося, навіки занурилась у нерухомість, аж ось раптово, зовсім безшумно, її рука вислизнула зі складок сукні та зісковзнула на циновку. Ерве Жонкур побачив бліду пляму на межі свого кола зору, потім помітив, як білі пальці злегка доторкнулися до філіжанки Хара Кея, рушили далі й упевнено підхопили іншу філіжанку – неймовірно, але це була та філіжанка, з якої пив він сам. Іще мить – і вона забрала філіжанку з підлоги. Хара Кей ніби нічого не помітив: як і раніше, він без жодного виразу на обличчі стежив за вустами Ерве Жонкура.

Дівчина ледве підвела голову.

Уперше вона перевела погляд з Ерве Жонкура на філіжанку з чаєм.

Спроквола покрутила її, а потім торкнулася вустами достеменно того краю, з якого пив він.

Заплющивши очі, дівчина ковтнула чаю.

Відняла філіжанку від вуст.

Повернула на місце, з якого взяла її. Сховала руки між складками сукні.

Схилила голову на коліна Хара Кея.

Із розплющеними очима, з поглядом, спрямованим на Ерве Жонкура.

16

Ерве Жонкур говорив іще довго. Замовк лише тоді, як Хара Кей відвів від нього очі й нахилив голову.

Запала тиша.

Французькою мовою, дещо розтягуючи голосні, голосом хрипким, справжнім Хара Кей промовив:

– Якщо ви цього забажаєте, мені буде приємно побачити вас знову. – Він уперше всміхнувся. – Ті яєчка, що ви везете, – це риб’яча ікра, вона нічого не варта.

Ерве Жонкур глянув униз, на підлогу. Філіжанка з чаєм стояла перед ним. Він узяв її та почав крутити, уважно придивляючись, немов чогось шукав на кольоровій смужці, що оздоблювала край філіжанки. Знайшовши те, що хотів, він підніс її до вуст і допив чай. Потім поставив філіжанку на підлогу і сказав:

– Я знаю.

Хара Кей усміхнувся і спитав зацікавлено:

– За це ви заплатили фальшивим золотом?

– Я заплатив за те, що купив.

Хара Кей знову посерйознішав.

– Коли ви вийдете звідси, матимете те, що хотіли.

– Коли я покину цей острів – живим, – ви отримаєте те золото, яке вам належить. Даю слово честі.

Не чекаючи на відповідь, Ерве Жонкур підвівся, зробив кілька кроків до дверей, потім вклонився.

Останнє, що він помітив, перш ніж вийти, був погляд мовчазної дівчини, спрямований на нього.

17

Через шість днів Ерве Жонкур сів у Такаока на корабель голландських контрабандистів, який доставив його в порт Сабірк. Звідти він пересувався уздовж китайського кордону до озера Байкал, здолав чотири тисячі кілометрів сибірської землі, перебрався через Уральські гори, досяг Києва, потягом проїхав усю Європу, зі сходу на захід, і нарешті, після трьох місяців мандрівки, повернувся до Франції. Була перша неділя квітня – саме готувалися до Великодньої меси, – коли він увійшов крізь браму Лавільдьйо. Зупинившись, він подякував Богові та попрямував додому, перераховуючи свої пригоди, бо кожна мала своє ім’я і він хотів усе добре запам’ятати.

– Який він, кінець світу? – спитав Бальдаб’ю.

– Він невидимий.

Дружині Елен він привіз у подарунок шовковий халат; сором’язлива, вона ніколи його не надягала. Він був тонкий, немов павутиння між пальцями.

18

Грена, яку Ерве Жонкур привіз із Японії (сотні яєчок, розкладених на шматочках шовковичної кори), виявилася цілком здоровою.

Виробництво шовку в районі Лавільдьйо того року зросло неймовірно – і за кількістю, і за якістю.

Відкрили ще дві фабрики, а Бальдаб’ю вирішив додати до каплички Святої Агнеси двір, огороджений колонадою. Невідомо чому він уявляв його собі круглим, тому й доручив розробити проект іспанському архітекторові Хуану Бенітесу, який мав репутацію майстра з будування Plazas de Toros – арен для бою биків.

– Зрозуміло, що посередині буде не пісок, а садочок. А при вході, якщо можливо, зробіть дельфіна замість голови бика.

– Дельфіна, señor?

– Ви бачили риб, Бенітесе?

Ерве Жонкур відкрив два банківські рахунки і зрозумів, що став багатим.

Він прикупив тридцять акрів землі на південь від свого маєтку і протягом літа складав план: він мріяв про парк, світлий, тихий, де можна буде гуляти.

Ерве уявляв цей парк таким невидимим, як і край світу.

Щодня зранку він навідувався до «Вердена», де слухав різні місцеві новини та перегортав сторінки газет, що їх привозили з Парижа. Вечорами він просиджував під навісом свого будинку поряд із дружиною Елен. Вона читала книжку вголос, і Ерве почувався щасливим, бо він вірив, що у світі немає прекраснішого голосу.

Четвертого вересня 1862 року йому виповнилося тридцять три роки. Його життя спокійно пропливало перед його очима.

19

– Тобі не треба нічого боятися.

Оскільки так вирішив Бальдаб’ю, Ерве Жонкур першого жовтня знов вирушив до Японії. Він перейшов кордон біля Меца, потім проїхав через Вюртемберг і Баварію, досяг Австрії, у Відні сів на потяг до Будапешта, а звідти доїхав до Києва. Дві тисячі кілометрів російського степу він здолав верхи, перебрався через Уральські гори, потрапив до Сибіру, сорок днів подорожував до озера Байкал, яке місцеві мешканці звуть дияволом. Далі він рушив уздовж ріки Амур, що править за кордон Китаю, до узбережжя океану, а там зупинився в порту Сабірк на одинадцять днів, чекаючи, доки корабель голландських контрабандистів відвезе його до мису Терая на західному березі Японії. Пішки, уникаючи головних шляхів, він пройшов через провінції Ісікава, Тояма, Нііґата, досяг міста Сіракава у провінції Фукусіма, обійшов його, там два дні очікував, поки з’явиться чоловік у чорному вбранні; той зав’язав Ерве очі і привів до селища Хара Кея. Коли Ерве зміг розплющити очі, він побачив двох слуг, які понесли його багаж та довели до краю лісу; там вказали йому стежку і залишили самого. Ерве Жонкур попрямував попід тінню дерев, що щільно росли уздовж стежки і не пропускали денного світла. Зупинився, лише коли між стовбурами раптово відкрився отвір на зразок вікна. Десь метрів за тридцять нижче від стежки він побачив озеро. На березі озера, спиною до нього, сиділи Хара Кей і жінка у вбранні помаранчевого кольору з волоссям, розкинутим по плечах. Щойно Ерве Жонкур її помітив, вона повільно обернулася, лише на одну мить, але цього було досить, щоб її погляд зустрівся з поглядом Ерве.

Її очі не мали так званого східного розрізу, її обличчя було дівочим.

Ерве Жонкур рушив далі, крізь лісові хащі, а коли ліс скінчився, опинився на березі озера. За кілька кроків від нього сидів Хара Кей – сам, нерухомий, одягнений у чорні шати. Поряд з ним лежала на землі сукня помаранчевого кольору та пара солом’яних сандаль. Ерве Жонкур наблизився. По воді озера розходилися колами хвилі, майже непомітні, ніби вони йшли здалека, і ледь торкалися берега.

– Мій французький друг, – прошепотів Хара Кей, не обертаючись.

Кілька годин вони провели, сидячи поруч один з одним: то щось казали, то мовчали. Потім Хара Кей підвівся, і Ерве Жонкур пішов за ним. Перед тим як ступити на стежку, він непомітно кинув одну зі своїх рукавичок коло сукні помаранчевого кольору, забутої на березі. Коли дістався селища, вже настав вечір.

20

Ерве Жонкур гостював у Хара Кея чотири дні. Почувався так, немов потрапив до королівського двору. Тутешні люди існували, щоб служити цьому чоловікові, і все, що народилося на довколишніх пагорбах, було спрямоване або на його захист, або на задоволення. Життя тихо струмувало, ворушилося чуйно, ніби звір, якого вистежили у лігві. Від сучасного світу цей край відокремлювали століття.

Ерве Жонкура поселили в окремому будиночку, до його послуг було п’ятеро слуг. Харчувався він на самоті, під деревом, усіяним квітами, яких раніше ніколи не бачив. Двічі на день йому не без урочистості подавали чай. Увечері його супроводжували до просторої зали з кам’яною підлогою, де відбувався ритуал прийняття ванни.

Три літні жінки, чиї обличчя були вкриті чимось схожим на білила, поливали його тіло водою, потім витирали нагрітими шовковими рушниками. Руки в них були жилаві, але легенькі.

Уранці на другий день Ерве Жонкур побачив білого чоловіка. Це був англієць. Його супроводжували два візки, навантажені великими дерев’яними ящиками. Він приїхав не купувати. Він продавав.

– Зброя, monsieur. А що у вас?

– Я купую. Грену шовкопряда.

Повечеряли разом. Англійцю було що розповісти: вже вісім років він їздив туди-сюди між Європою та Японією. Ерве Жонкур уважно слухав, відтак спитав:

– Чи знайомі ви з жінкою, молодою, ймовірно європейкою, білою, що мешкає тут?

Англієць жував свою страву, незворушний, як завжди.

– У Японії немає білих жінок. Жодна біла жінка не мешкає тут, у Японії.

Через день він поїхав, навантажений золотом.

21

Ерве Жонкур знову побачив Хара Кея лише на третій день уранці. Спочатку його п’ятеро слуг зникли всі гуртом, раптово, ніби їх хтось зачарував, а за кілька хвилин з’явився великий японець. Цього чоловіка, заради котрого тут існували всі люди, завжди оточувало коло порожнечі. Здавалося, ніби якийсь таємний наказ звелів усьому світові не порушувати його самотності.

Удвох вони зійшли схилом пагорба на галявину; над нею, у піднебессі, літали десятки великих птахів із лазуровими крилами.

– Місцевий люд дивиться, як літають птахи, і читає майбутнє в їхньому польоті, – сказав Хара Кей. – Коли я був хлопчиком, батько привів мене на місце, подібне до цього, дав мені свій лук і велів підстрелити одного з птахів. Я це зробив, і великий птах із лазуровими крилами каменем упав на землю. Тоді батько сказав: «Спостерігай за тим, як летить твоя стріла, якщо хочеш знати своє майбутнє».

Птахи кружляли повільно, то нижче, то вище, немов старанно намагалися стерти небо своїми крилами.

Вони повернулися до селища у дивному освітленні полудня, більш схожого на вечір. Біля будинку Ерве Жонкура розпрощалися. Хара Кей помалу рушив стежкою, що в’юнилася понад берегом річки. Ерве Жонкур стояв на порозі, проводжаючи його поглядом; коли японець відійшов кроків на двадцять, він спитав:

– Коли ви скажете мені, хто ця дівчина?

Хара Кей простував далі повільною ходою, але без ознак утоми. Його оточували абсолютна тиша та пустка. Немов складаючи якусь обітницю, цей чоловік, хай куди йшов, усюди носив із собою безумовну й досконалу самоту.

22

Уранці останнього дня Ерве Жонкур вийшов зі свого будинку і вирішив прогулятися селищем. Чоловіки, що проходили повз нього, кланялися, жінки опускали очі та всміхалися. Поблизу оселі Хара Кея він побачив величезну клітку, вольєру, яка містила неймовірну кількість найрізноманітніших птахів. Разюче видовище! Хара Кей казав Жонкуру, що замовляв птахів зі всіх країн світу. Були там такі, що коштували більше, ніж увесь шовк, вироблений у Лавільдьйо за рік. Ерве Жонкур зупинився, щоб придивитися до цієї розкішної примхи. Він пригадав написане в якійсь книжці: чоловіки на Сході віддячували своїм коханим за вірність, даруючи їм не прикраси, а витончених, найкрасивіших птахів.

Оселю Хара Кея оточувало озеро тиші. Ерве Жонкур підійшов і зупинився за кілька метрів від входу. Там не було дверей, на паперових стінах з’являлися та зникали безгучні тіні. Це не було схоже на реальність. До цього більше пасувало слово «театр». Ерве Жонкур закляк на місці, чекаючи чогось – сам не знаючи, чого саме. За весь той час, коли вирішувалася його доля, на цій незвичній сцені з’являлися тільки тіні й тиша. Нарешті Ерве Жонкур схаменувся й у веселому настрої пішов до свого будинку. Нахиливши голову, він рахував кроки, бо це допомагало йому не думати.

23

Увечері Ерве Жонкур спакував свої речі. Відтак дав себе провести до великої кімнати з кам’яною підлогою, де відбувався ритуал миття. Він ліг, заплющив очі й став думати про ту вольєру, шалену пам’ятку кохання. Йому закрили обличчя вологим рушником. Раніше такого не було. Інстинктивно він спробував зняти рушник, але чиясь рука стиснула й зупинила його руку. Це не була жилава рука старої жінки.

Ерве Жонкур відчув, як вода розтікається по його тілу, спершу по ногах, потім по плечах і грудях. Вода нагадувала олію. Навколо панувала дивна тиша. На тіло Ерве лягла легенька шовкова тканина. Потім жіночі руки – руки молодої жінки – почали витирати, пестити його шкіру, і він забув про все на світі, крім цих рук та невагомої тканини. Він не міг навіть поворухнутись, особливо коли ті руки перейшли з плечей до його шиї й пальці – разом із шовком – торкнулися його вуст, майже непомітно, один-єдиний раз, повільно, і зникли.

Ерве Жонкур відчув, що шовкова завіса також зникає, спадає з нього. Останнім рухом незрима рука розкрила його долоню та вклала щось до неї.

Він іще довго чекав, мовчазний, нерухомий. Потім обережно зняв вологий рушник з обличчя.

У кімнаті майже не було світла. Нікого не було навколо. Він підвівся, накинув на плечі халат, що лежав складений на підлозі, вийшов з кімнати, дістався своєї постелі й ліг. Довго спостерігав за слабким вогником, що миготів у ліхтарі. І спинив Час на стільки часу, скільки йому хотілося.

Лише потім він розкрив долоню і побачив аркушик паперу. Маленький. На ньому – кілька ієрогліфів, написаних стовпчиком. Чорна туш.

24

Наступного дня, рано-вранці, Ерве Жонкур поїхав. Серед його багажу, добре сховані, лежали тисячі яєчок шовкопряда – майбутнє містечка Лавільдьйо, робота для сотень людей, багатство для десятка.

Там, де дорога повертала ліворуч, відкривалася панорама пагорба з селищем на ньому; Ерве Жонкур зупинився, не звертаючи уваги на двох чоловіків, що його супроводжували. Зіскочив з коня, присів ненадовго край дороги, дивлячись на будиночки, що скупчилися на боці пагорба.

Через шість днів Ерве Жонкур сів у Такаока на корабель голландських контрабандистів, який доставив його в порт Сабірк. Звідти він пересувався уздовж китайського кордону до озера Байкал, здолав чотири тисячі кілометрів сибірської землі, перебрався через Уральські гори, досяг Києва, потягом проїхав усю Європу, зі сходу на захід, і нарешті, після трьох місяців мандрівки, повернувся до Франції. Була перша неділя квітня – саме готувалися до Великодньої меси, – коли він увійшов крізь браму Лавільдьйо. Він побачив свою дружину Елен, яка бігла йому назустріч; він обійняв її, відчув запах її шкіри, почув її оксамитовий голос, коли вона промовила ніжно:

– Ти повернувся!

– Так. Я повернувся.

25

У Лавільдьйо життя звично струмувало, підпорядковане повсякденному кругообігу справ. Ерве Жонкур дозволив собі не занурюватися в нього протягом сорока одного дня. На сорок другий він підвівся, відкрив одну зі своїх дорожніх валіз, вийняв з неї карту Японії, розгорнув її та дістав той аркушик, який поклав туди три місяці тому. Кілька ієрогліфів, написаних стовпчиком. Чорна туш. Він довго сидів за письмовим столом, роздивляючись цей аркушик.

Бальдаб’ю він знайшов у «Вердені», за більярдом. Той завжди грав сам-один – проти себе самого.

Грав якось дивно. «Здоровань проти однорукого», – так він це називав. Бив по кулі спочатку обома руками, потім однією. «Якщо однорукий переможе, – казав він, – того ж дня я покину це місто». З року в рік однорукий програвав.

– Бальдаб’ю, мені треба знайти когось, хто вміє читати японською.

Однорукий ударив так, що куля торкнулася одного борту більярда і відлетіла до іншого.

– Спитай у Ерве Жонкура, він усе знає.

– Я нічого не розумію.

– Японець у нас тут один, це ти.

– Але ж я нічого не розумію.

Здоровань узявся за кий і врізав комбінацію з куль на шість очок.

– Тоді тобі залишається тільки знайти мадам Бланш. У неї крамниця тканин у Німі. На другому поверсі – бордель. Це теж її власність. Вона багата. І вона японка.

– Японка? Як же вона потрапила сюди?

– Коли хочеш щось від неї дізнатися, краще не питай про це. А, що за чортівня!

Однорукий ударив від трьох бортів на чотирнадцять очок.

26

Своїй дружині Елен Ерве Жонкур сказав, що має поїхати до Німа у справах. І що повернеться того самого дня.

На вулиці Москат, 12 він тихо піднявся на другий поверх, над крамницею тканин, і спитав, чи може побачити мадам Бланш. Його змусили довго чекати.

Вітальня була декорована, немов до свята, що почалося чимало років тому і досі не скінчилося. Дівчата були всі молоді, і всі француженки. Піаніст награвав під сурдинку мелодії, що мали російський колорит. Після кожної п’єси він пригладжував рукою волосся і казав тихо: «Voilà».

27

Ерве Жонкур чекав зо дві години. Потім його провели по довгому коридору до останніх дверей. Він відчинив їх та ввійшов.

Мадам Бланш сиділа у великому кріслі біля вікна. Вона була одягнена в кімоно з легкої тканини, цілком білої. На її пальцях замість перснів виднілися крихітні квітки яскраво-синього кольору. Волосся чорне, блискуче; обличчя східне, досконале.

– Що дозволяє вам вважати себе аж таким заможним, щоб піти в ліжко зі мною?

Ерве Жонкур стояв перед нею, тримаючи капелюх у руці.

– Мені дуже потрібна ваша послуга. За будь-яку ціну.

Він вийняв із внутрішньої кишені свого сюртука аркушик, згорнутий учетверо, і подав японці.

– Я маю знати, що тут написано.

Мадам Бланш не ворухнулася ні на міліметр. Її стиснуті вуста суперечили існуванню усмішки в історії людства.

– Благаю вас, мадам!

У неї не було жодної причини робити це. Однак вона взяла аркушик, розгорнула його, придивилася. Кинула погляд на Ерве Жонкура, відвернулася. Повільно згорнула аркушик. Коли мадам Бланш нахилилась уперед, щоб його повернути, комір кімоно дещо розсунувся на її грудях. Ерве Жонкур помітив, що під сукнею не було білизни, а шкіра мадам була свіжа й по-дівочому ніжна.

– «Повертайтеся, або я помру».

Вона промовила це холодним тоном, дивлячись просто у вічі Ерве Жонкура, без жодного виразу на обличчі.

«Повертайтеся, або я помру».

Ерве Жонкур сховав аркушик до внутрішньої кишені свого сюртука.

– Дякую.

Він уклонився, підійшов до дверей та зупинився, щоб покласти кілька банкнот на столик.

– Забудьте про це.

Ерве Жонкур здивовано обернувся.

– Я маю на увазі не гроші, а ту жінку. Забудьте. Вона не помре, і ви це знаєте.

Ерве Жонкур поклав банкноти на столик, відчинив двері та вийшов.

28

Бальдаб’ю розповідав, що чоловіки приїжджали навіть з Парижа, багато чоловіків, щоб кохатися з мадам Бланш. Повертаючись до столиці, вони прикріпляли – щоб їм заздрили – до коміра вечірнього костюма маленькі сині квіточки, такі самі, які вона завжди носила між пальців, немов то були персні.

29

Уперше в житті Ерве Жонкур привіз того літа свою дружину до Рив’єри. Вони оселилися на два тижні в одному з готелів Ніцци, який полюбляли здебільшого англійці; від інших готель відрізнявся тим, що тут влаштовували для клієнтів музичні вечори. Елен була певна, що в такому чудовому місці їм пощастить зачати дитя, яке вони марно сподівалися народити вже багато років. Вони разом вирішили, що то має бути хлопчик і що назвуть його Філіпом. Подружжя брало помірну участь у світському житті морського курорту, їхньою головною розвагою було кепкування: ввечері, за зачиненими дверима своєї кімнати, вони глузували з диваків, з якими спілкувалися вдень. Одного разу на вечірньому концерті зустріли комерсанта з Польщі, торгівця хутром, котрий розповів, що бував у Японії.

Уночі перед від’їздом Ерве Жонкур прокинувся ще затемна, встав і підійшов до ліжка Елен. Коли вона розплющила очі, він промовив тихо, не впізнаючи власного голосу:

– Я завжди тебе кохатиму.

30

На початку вересня шовківники Лавільдьйо зібралися, щоб вирішити, як їм налагодити справи. Уряд відрядив до Німа молодого біолога, якому доручили вивчити хворобу, що знищувала грену, вироблену у Франції. Його звали Луї Пастер, він мав у своєму розпорядженні мікроскопи, здатні бачити невидиме; подейкували, що він уже здобув важливі результати. З Японії надходили звістки про неминучий вибух громадянської війни, до якої готувалися сили, що були проти доступу іноземців до країни. Французьке консульство, нещодавно відкрите у Йокогамі, радило тимчасово припинити торговельні зв’язки з островом, доки не настануть кращі дні. Схильні до обачності знатні особи Лавільдьйо усвідомлювали, яких великих витрат вимагають таємні експедиції до Японії, і тепер пропонували відмовитися від поїздок Ерве Жонкура та в поточному році використати грену, досить якісну, що її постачали великі імпортери із Середнього Сходу. Бальдаб’ю слухав усіх, але сам мовчав. Коли нарешті настала його черга висловитися, він тільки поклав свій ціпок на стіл та поглянув на чоловіка, що сидів навпроти нього.

Ерве Жонкур знав про дослідження Пастера й читав звістки з Японії, але завжди відмовлявся коментувати. Йому більше подобалося витрачати час на завершення проекту парка, котрий він хотів улаштувати навколо своєї оселі. У далекому куточку кабінету він зберігав аркушик, зігнутий учетверо: кілька ієрогліфів, написаних стовпчиком, чорна туш. Жонкур мав значний рахунок у банку, жив спокійно і плекав небезпідставну ілюзію, що незабаром стане батьком. Коли Бальдаб’ю поглянув на нього, він сказав тільки:

– Вирішуй ти, Бальдаб’ю.

31

Ерве Жонкур знову вирушив до Японії на початку жовтня. Він перейшов французький кордон біля Меца, потім проїхав через Вюртемберг і Баварію, досяг Австрії, у Відні сів на потяг до Будапешта, а звідти дістався Києва. Дві тисячі кілометрів російського степу він здолав верхи, перебрався через Уральські гори, потрапив до Сибіру, сорок днів подорожував до озера Байкал, яке місцеві мешканці звуть найбільшим. Далі він рушив уздовж річки Амур, що править за кордон Китаю, до узбережжя океану, а там зупинився в порту Сабірк на десять днів, чекаючи, доки корабель голландських контрабандистів відвезе його до мису Терая на західному березі Японії. Країна перебувала у стані безладу, у тривожному очікуванні війни, що досі тільки погрожувала вибухнути. Ерве Жонкур мандрував кілька днів, не додержуючись звичайної обережності, бо взаємини між владними особами та система контролю помітно послабшали напередодні невідворотного вибуху, що мав цілком змінити їх. У Сіракаві він зустрів чоловіка, який завжди приводив його до Хара Кея. Через два дні, їдучи верхи, він побачив селище. Далі Ерве Жонкур рушив пішки, бо звістка про його прибуття могла випередити його.

32

Ерве супроводили до одного з віддалених будинків селища, що стояв високо на схилі, край лісу. П’ятеро служників уже чекали на нього. Він доручив їм розібрати багаж, а сам вийшов на веранду. На протилежному кінці селища він побачив палац Хара Кея – не набагато більший, ніж інші будівлі, але оточений величезними кедрами, що охороняли його самотність. Ерве Жонкур спостерігав за палацом так, ніби, крім нього, навкруги нічого більше не було аж до самого небокраю. Раптом він помітив, що над дахом кружляють у небі сотні птахів, немов підкинутих із землі вибухом, птахів найрізноманітніших, переляканих, шалених. Вони щебетали та скрикували, їхні крила миготіли, як розірвана веселка, створюючи у небі різнокольорову хмару, пронизану мелодією страху.

Ерве Жонкур усміхнувся.

33

Селище завирувало, як розворушений мурашник: люди бігали, галасували, позирали вгору й намагалися зловити птахів, що стільки років були гордістю їхнього хазяїна, а тепер стали летючим насміхом. Ерве Жонкур вийшов з дому і неквапливо почимчикував селищем, дивлячись просто перед собою з безмежним спокоєм. Ніхто, здавалось, його не бачив. Він був мов золота нитка, вплетена божевільним майстром між нитками килима. Перетнув міст над річкою, досяг великих кедрів, увійшов у їхню тінь та вийшов з неї. Він опинився перед величезною вольєрою; вона глибочіла порожнечею, дверцята були відчинені навстіж. Поряд стояла жінка. Ерве Жонкур, не озираючись, не прискоривши кроків, ішов далі. Зупинився, коли дійшов до неї.

Її очі не мали так званого східного розрізу, її обличчя було дівочим.

Ерве Жонкур зробив іще один крок, простяг до неї руку і розтиснув пальці. На його долоні лежав аркушик, згорнутий учетверо. Вона побачила аркушик, і усмішка освітила всі закутки її обличчя. Дівчина торкнулася своєю ручкою руки Ерве Жонкура, ніжно стиснула її, почекала якусь мить, потім відвела руку, тримаючи між пальцями той аркушик, що став причиною мандрівки з іншого краю світу. Тільки-но вона сховала лист у складках свого вбрання, пролунав голос Хара Кея:

– Ласкаво просимо, мій французький друже.

Японець стояв за кілька кроків від них. Темне кімоно, чорне волосся, зібране у гладку зачіску на потилиці. Він наблизився, оглянув вольєру, торкнувся прочинених дверцят.

– Повернуться. Завжди важко опиратися спокусі повернутися, чи не так?

Ерве Жонкур промовчав. Хара Кей глянув йому просто у вічі і сказав добродушно:

– Ходімо.

Ерве Жонкур рушив за ним. Зробивши кілька кроків, він обернувся до дівчини, вклонився.

– Сподіваюсь іще зустрітися з вами невдовзі.

Хара Кей ішов далі.

– Вона не знає вашої мови, – сказав він. – Ходімо.

34

Того вечора Хара Кей запросив Ерве Жонкура до своєї оселі. Там були інші гості: кілька чоловіків із селища; жінки, одягнені надзвичайно елегантно, з обличчями, нафарбованими білилами, – на білому тлі яскраво вирізнялися чорні брови та червоні ротики. Гості пили саке, курили з довгих дерев’яних люльок тютюн з гострим і міцним ароматом. Прийшли акробати та ще один актор, який дуже смішно імітував людей і тварин. Три літні жінки грали на струнних інструментах, не забуваючи всміхатися. Хара Кей сидів на почесному місці, вбраний у темні шати, з босими ногами. Жінка з дівочим обличчям у розкішному шовковому одязі сиділа поряд з ним. Ерве Жонкур був на протилежному кінці кімнати; його оточував занадто солодкий запах парфумів від жінок, що стояли поруч; він збентежено всміхався до чоловіків, що розважалися, розповідаючи йому історії, яких він не міг зрозуміти. Тисячі разів Ерве кидав погляд на дівчину, і тисячі разів вона відповідала йому. Це було щось на зразок сумного танцю, потаємного та безсилого. Ерве Жонкур танцював його до пізньої ночі, потім підвівся, сказав кілька слів французькою, перепрошуючи господаря, насилу відбився від жінки, яка забажала супроводити його, та пішов, ледь знаходячи прохід між хмарами тютюнового диму й чоловіками, котрі вигукували щось роздратовано, гнівно своєю незбагненною мовою. Досягши виходу з кімнати, він востаннє глипнув на дівчину. І зустрів погляд мовчазної дівчини, спрямований на нього.

Ерве Жонкур блукав селищем, вдихаючи свіже нічне повітря та гублячи дорогу серед провулків, що мережею вкривали схил пагорба. Коли таки знайшов свій дім, побачив, що за паперовою стіною горить ліхтар. Увійшовши, знайшов двох жінок: вони стояли, чекаючи на нього. Одна з них була зовсім молода, майже дівчинка, одягнена у просте біле кімоно. Друга була вона. Її очі блищали від якоїсь гарячкової веселості. Вона не дозволила Ерве нічого зробити. Підійшла до нього, взяла його руку, піднесла до свого обличчя, злегка торкнулась її вустами, потім міцно стиснула ту руку і вклала її до долонь юної дівчини, що стояла поряд, і так постояла якусь мить, щоб він не зміг утекти. Нарешті вона відняла свою руку, зробила два кроки до виходу, взяла ліхтар, на мить глянула в очі Ерве Жонкура та вибігла з будинку. Ліхтар був помаранчевого кольору. Маленький вогник поступово танув, аж доки зник у ночі.

35

Ерве Жонкур ніколи раніше не бачив тієї, іншої, дівчини та й протягом цієї ночі, точніше кажучи, не бачив теж. У кімнаті, де не було світла, він тільки відчував красу її тіла, пізнавав дотик її рук та вуст. Він любив її кілька годин поспіль, рухаючись так, як іще ніколи досі, він дозволяв їй вчити його повільності, що була йому зовсім незнайома. У темряві було так легко кохати її – та й не кохати теж.

Незадовго до світанку дівчина підвелася, надягла біле кімоно і вийшла.

36

Уранці Ерве Жонкур теж вийшов на вулицю і знайшов одного з людей Хара Кея, що чекав на нього. Він приніс п’ятнадцять шматків шовковичної кори, щільно вкритих греною; крихітні яєчка мали колір слонової кістки. Ерве Жонкур старанно оглянув усі п’ятнадцять, потім запитав про ціну і заплатив шматочками золота. Перш ніж посланець пішов, француз дав йому зрозуміти, що бажає побачитися з Хара Кеєм. Той похитав головою. Ерве Жонкур зрозумів з його жестів, що Хара Кей вранці раптово поїхав зі всім своїм почтом і що ніхто не знає, коли він повернеться.

Ерве Жонкур пробіг через усе селище до самої оселі Хара Кея. Там він знайшов двох слуг, котрі на всі запитання лише трясли головами. Будинок здавався покинутим. Ерве обшукав усі приміщення, оглянув найнезначніші речі, але не знайшов нічого подібного до послання для нього. Треба було повертатися до селища. Вийшовши з резиденції Хара Кея, він обминув велику вольєру. Дверцята знов були зачинені. Сотні птахів літали під дахом, що захищав їх від неба.

37

Ерве Жонкур чекав іще два дні, чи не з’явиться якийсь знак. Перегодом поїхав.

Сталося так, що, в’їхавши до лісу через півгодини після того, як залишив селище, він почув надзвичайний, сріблястий гомін. Між листям на гілках дерев можна було помітити тисячі темних плям. То була незчисленна зграя перелітних птахів, що влаштувалася тут на відпочинок. Нічого не пояснивши двом чоловікам, які його супроводжували, Ерве Жонкур зупинив коня, вийняв з-за поясу револьвер і шість разів вистрелив у повітря. Перелякана зграя злетіла в небо, схожа на хмару диму, що високо здіймається над місцем пожежі. Хмара була настільки велика, що її можна було б побачити за кілька днів шляху звідти. Вона затьмарила небо тільки тому, що відчувала страх і нестяму.

38

Через шість днів Ерве Жонкур сів у Такаока на корабель голландських контрабандистів, який доставив його в порт Сабірк. Звідти він пересувався уздовж китайського кордону до озера Байкал, здолав чотири тисячі кілометрів сибірської землі, перейшов через Уральські гори, досяг Києва, потягом проїхав усю Європу, зі сходу на захід, і нарешті, після трьох місяців мандрівки, повернувся до Франції. Була перша неділя квітня – саме готувалися до Великодньої меси, – коли він в’їхав крізь браму Лавільдьйо. Звелів зупинити карету, деякий час посидів нерухомо. Завіси на віконцях були запнуті, він їх не відкинув. Нарешті Ерве виліз з екіпажа, далі рушив пішки, крок по кроку, відчуваючи надмірну втому.

Бальдаб’ю спитав, чи він бачив війну.

– Не ту, на яку я очікував, – так відповів Ерве.

Уночі він навідався до ліжка Елен і любив її з такою жагою, з таким жаданням, що вона злякалася й не змогла стримати сліз. Коли він побачив це, вона змусила себе всміхнутися.

– Це тільки тому, що я така щаслива, – сказала тихо.

39

Ерве Жонкур віддав грену шовківникам Лавільдьйо. Після того він протягом багатьох днів не з’являвся в містечку, забув навіть про звичну щоденну подорож до «Вердена». На початку травня, спричинивши в суспільстві великий подив, він купив занедбаний будинок Жана Бербека – того, що одного дня відмовився розмовляти і до самої смерті жодного слова не вимовив. Мешканці Лавільдьйо вважали, що Жонкур має намір влаштувати там нову лабораторію. Утім, він не став вивозити з приміщення старі речі. Він лише приходив туди час від часу та блукав на самоті по кімнатах, ніхто не знав навіщо. Одного ранку Ерве запросив Бальдаб’ю туди.

– Чи ти знаєш, чому Жан Бербек припинив розмовляти? – спитав він Жонкура.

– Це одна з багатьох речей, про які він не сказав нічого.

Чимало років минуло, але на стінах досі висіли картини, на кухні, біля умивальника, на сушарці стояли каструлі. Видовище було не з веселих, і Бальдаб’ю сам по собі ні за що не зайшов би сюди. Проте Ерве Жонкур і далі як зачарований придивлявся до цих запліснявілих, неживих стін. Не зосталося сумнівів: він щось шукав у цьому будинку.

– Іноді трапляється, життя часом тебе так закрутить, що про це вже нічого сказати не можна, – промовив він. – Узагалі нічого, назавжди.

Бальдаб’ю від природи був не дуже схильний до серйозних розмов. Він стояв, розглядаючи ліжко Жана Бербека.

– Можливо, хто завгодно онімів би, мешкаючи у такому моторошному будинку.

Ерве Жонкур і надалі вів відлюдне життя, з’являвся в місті рідко, переважно розробляв проект парку, який рано чи пізно мав улаштувати. Аркуш за аркушем він креслив дивовижні конструкції, схожі на фантастичні машини.

Якось увечері Елен спитала його:

– Що це таке?

– Це вольєра.

– Вольєра?

– Так.

– А для чого вона потрібна?

Ерве Жонкур не зводив очей зі своїх креслень.

– Спочатку ти заповниш її птахами, а потім, коли настане щасливий день, відчиниш дверцята і будеш стежити, як вони відлітають.

40

Наприкінці липня Ерве Жонкур поїхав із дружиною до Ніцци. Вони оселилися на маленькій віллі понад берегом моря. Так побажала Елен, бо вона сподівалася, що цей затишний, відокремлений від суспільства притулок допоможе її чоловікові здолати меланхолійний настрій, що дедалі більше заволодівав ним. Проте з властивою їй проникливістю вона вдала, наче це її особиста примха, забезпечивши чоловікові, котрого кохала, приємну можливість вибачити їй.

Разом прожили вони три тижні маленького, нічим не порушуваного щастя. Коли денна спека ставала дещо помірнішою, вони брали напрокат екіпаж і відкривали для себе країну, що ховалася між пагорбами, звідки море здавалося декорацією з кольорового паперу. Час від часу вони навідувалися до міста, щоб послухати концерт або взяти участь у якихось світських розвагах. Одного вечора вони прийняли запрошення італійського барона, який святкував свій шістдесятий день народження урочистою вечерею в готелі «Suisse». Уже подали десерт, коли Ерве Жонкур випадково поглянув на Елен. Вона сиділа на протилежному боці столу поряд із привабливим англійським лордом, одягненим у смокінг, на лацкані котрого – як цікаво! – був прикріплений невеличкий букетик крихітних синіх квітів. Ерве Жонкур бачив, як англієць схиляється до Елен та щось шепоче їй на вушко. Елен засміялася – сміялася вона чудово – і, сміючись, трохи схилилася до англійського джентльмена, її локони торкнулись його плеча. У цьому випадковому русі не було ознак ніяковості – тільки неочікувана точність. Ерве Жонкур утупив погляд у тарілку. Та він не міг не помітити, що його власна рука, у якій він тримав срібну ложку, явно затремтіла.

Дещо пізніше в курильному салоні Ерве Жонкур наблизився непевною ходою – бо забагато випив алкоголю – до чоловіка, що сидів сам-один біля столу, дивлячись просто перед собою, з дурнуватим виразом обличчя. Схилившись до нього, Ерве сказав повільно, щоб той зрозумів:

– Маю повідомити вам дуже важливий висновок, monsieur. Ми всі тут погань. Ми такі чудові, і всі як один мерзенна погань.

Той чоловік приїхав із Дрездена. Він торгував телячими шкурами й кепсько розумів французьку. На звернення Жонкура він відповів вибухом гучного реготу, мотаючи головою й регочучи знову і знову; здавалося, що його регіт не вщухне ніколи.

Подружжя Жонкур перебувало на Рив’єрі до початку вересня. Покидаючи маленьку віллу, вони відчували смуток, бо в її стінах доля їхнього кохання здавалась легкою.

41

Бальдаб’ю прибув до оселі Ерве Жонкура рано-вранці. Вони всілися під аркадою.

– Не дуже великий у тебе парк.

– Я ще не почав його будувати, Бальдаб’ю.

– Ага, ось воно як…

Бальдаб’ю ніколи не курив зранку. Але зараз витяг люльку, набив її тютюном та запалив.

– Я познайомився з тим Пастером. Гарний хлопець! Він усе мені пояснив. Він може відрізнити яєчка хворі від яєчок здорових. Вилікувати не може, звісно ні. Проте здатен відібрати здорові. І каже, що здорових серед нашої грени десь за тридцять відсотків.

Пауза.

– Подейкують, що в Японії почалася війна, на цей раз уже точно. Англійці постачають зброю урядові, голландці – повстанцям. Здається, вони змовились між собою. Почекають, доки там усе порохом піде, заберуть геть усе та розділять. А французьке консульство сидить і спостерігає, ці завжди тільки на те й здатні, щоб спостерігати. Надсилати повідомлення про різанину та про те, як іноземців убивають, мов овечок, – це єдине, що в них добре виходить.

Пауза.

– Маєш каву?

Ерве Жонкур налив йому філіжанку кави.

Пауза.

– Ті двоє італійців, Феррері та ще один, вони торік їздили до Китаю… Привезли звідти п’ятнадцять тисяч унцій[2] грени, гарний товар, у них купували хлопці з Болле, кажуть, що якість найвища. Через місяць знову приїдуть… Запропонували непогану угоду, ціну склали пристойну, одинадцять франків за унцію, все застраховане. Це люди серйозні, мають підтримку від поважних організацій, продають грену половині Європи. Серйозні люди, кажу тобі.

Пауза.

– Я не знаю… Утім, мабуть, ми можемо це зробити. Маємо нашу грену, співпрацю Пастера, можемо ще купити у тих двох італійців… Можемо це зробити. Люди довкола кажуть, що знов їхати туди – це божевілля… Та ще й витрачати купу грошей… Кажуть, що ризик занадто великий, і щодо цього вони мають рацію: раніше обставини були інші, але тепер… Тепер важко повернутися звідтіля живим.

Пауза.

– Річ у тому, що люди не бажають утратити грену. А я не бажаю втратити тебе.

Ерве Жонкур посидів іще трохи, придивляючись до парку, який досі не встиг насадити. Потім ухвалив рішення, якого досі не ухвалював.

– Я поїду до Японії, Бальдаб’ю, – сказав він. – Придбаю там грену, якщо доведеться – власним коштом. Тобі треба тільки вирішити, чи я маю продати її нашим людям, чи комусь іще.

Бальдаб’ю такого не очікував. Він почувався так, ніби однорукий виграв – останнім ударом, чотири борти, попри всі закони геометрії.

42

Бальдаб’ю повідомив виробникам шовку з Лавільдьйо, що Пастер не вартий їхньої уваги, що ті двоє італійців уже обдурили половину Європи, що війна в Японії завершиться ще до зими і що свята Агнеса уві сні спитала його, чи не стало тутешнє суспільство компанією боягузів. Тільки Елен він збрехати не зміг.

– Чи насправді необхідно, щоб він їхав, Бальдаб’ю?

– Ні.

– Тоді чому він це робить?

– Я не зміг його зупинити. Якщо йому так кортить туди податися, я можу тільки переконати його, що він зобов’язаний повернутися.

Усі виробники шовку з Лавільдьйо вклали свої гроші, хоча й проти власної волі, у фінансування експедиції. Ерве Жонкур узявся до підготовки і на початку жовтня з усім упорався. Елен, як і в попередні роки, допомагала йому, без запитань, старанно приховуючи від нього свою тривогу. Лише коли настав останній вечір, вона, загасивши лампу, наважилася сказати твердим голосом, без відтінку ніжності:

– Дай мені слово, що повернешся. Обіцяй мені, що повернешся!

Ерве Жонкур відповів у темряві:

– Обіцяю тобі.

43

Десятого жовтня 1864 року Ерве Жонкур розпочав свою четверту подорож до Японії. Він перейшов кордон біля Меца, потім проїхав через Вюртемберг і Баварію, досяг Австрії, у Відні сів на потяг до Будапешта, а звідти доїхав до Києва. Дві тисячі кілометрів російського степу він здолав верхи, перебрався через Уральські гори, потрапив до Сибіру, сорок днів подорожував до озера Байкал, яке місцеві мешканці звуть святим. Далі він рушив уздовж річки Амур, що править за кордон Китаю, до узбережжя океану, а там зупинився в порту Сабірк на вісім днів, чекаючи, доки корабель голландських контрабандистів відвезе його до мису Терая на західному березі Японії. Верхи, уникаючи головних шляхів, він проїхав через провінції Ісікава, Тояма, Нііґата, досяг міста Сіракава у провінції Фукусіма. Це місто він знайшов напівзруйнованим, серед руїн розташувався гарнізон солдатів, підпорядкований урядові. Ерве обійшов місто зі східного боку і п’ять днів марно чекав на посланця від Хара Кея. На світанку шостого дня він сам вирушив у північному напрямку. Хотів дістатися гряди пагорбів, маючи лише приблизну карту та записи, зроблені ним у попередніх мандрах. Ерве блукав кілька днів, аж нарешті впізнав річку, потім ліс, а згодом і дорогу. Дорога привела його до селища Хара Кея. Точніше, до згарища: будівлі, дерева – усе згоріло.

Там більше нічого не було. І нікого. Ані живої душі.

Ерве Жонкур довго стояв не рухаючись і дивився на ту величезну купу холодного попелу. За його спиною лежали вісім тисяч кілометрів шляху. А попереду – нічого. Він несподівано побачив те, що вважав невидимим.

Кінець світу.

44

Ерве Жонкур іще довго залишався серед руїн селища. Ніяк не міг змусити себе піти, хоча й розумів, що кожна година, згаяна тут, могла довести до катастрофи його самого та весь Лавільдьйо: він не придбав грени та, навіть якби придбав, мав лише кілька місяців, щоб дістатися протилежного краю світу, перш ніж яєчка відкриються та з’являться ні до чого не придатні личинки. Єдиний зайвий день у дорозі міг згубити все. Ерве це усвідомлював, проте не йшов звідти, аж поки не сталося щось дивне, приголомшливо неймовірне: невідомо звідки, з пустоти, виник хлопчик. Одягнений у лахміття, він крокував повільно, у його очах, спрямованих на чужинця, плескався страх. Ерве Жонкур не поворухнувся. Хлопчик зробив іще кілька кроків уперед і закляк на місці. Так, стоячи на відстані кількох метрів один від одного, вони знерухоміли. Потім хлопчик щось дістав з-під свого лахміття і, наблизившись до Ерве Жонкура, тремтячи від страху, подав йому якусь річ. Рукавичку. Пам’ять Ерве Жонкура миттю змалювала озеро, сукню помаранчевого кольору, кинуту на землю, легесенькі хвилі, що здалека розходилися водою, сягаючи берега. Він узяв рукавичку і всміхнувся до хлопчика.

– Це я, француз… Француз, що робить шовк, розумієш?.. Це я!

Хлопчик більше не тремтів.

– Француз…

Очі в нього волого блищали, але він усміхався. Заговорив дуже швидко, голосно, майже кричав, а потім побіг, знаком показавши Ерве Жонкуру, що треба прямувати за ним. Ще мить – і він зник на стежці, що вела через ліс до гір.

Ерве Жонкур не ворухнувся. Сидів та крутив у руках свою рукавичку, ніби то була єдина пам’ятка, що залишилася від цілого світу, який загинув назавжди. Він розумів, що вже запізнився. І що в нього немає вибору.

Він підвівся. Неспішно наблизився до свого коня. Скочив у сідло. А потів повівся дуже дивно. Вдарив підборами по боках тварини та поїхав. Поїхав до лісу, слідом за хлопчиськом, по той бік кінця світу.

45

Їхня подорож тривала кілька днів. Вони прямували на північ, через гори. Ерве Жонкур не знав, куди вони їдуть, але дозволяв хлопчику вести себе, марно намагаючись розпитати його. Дорогою заїхали до одного селища, потім до іншого. Люди ховалися від них по домівках. Жінки розбігалися геть. Хлопчик розважався тим, що гукав услід жінкам щось незрозуміле. Йому на вигляд було не більше як чотирнадцять років. Хлопчик часто грав на маленькій очеретяній сопілці; він майстерно відтворював пісні птахів з усього світу. Вигляд при цьому мав такий, ніби виконував найкращу роботу в своєму житті.

На п’ятий день вони піднялися на вершину якогось пагорба.

Хлопчик вказав рукою на щось у долині, яка простяглась перед ними. Уздовж долини тягнулася дорога.

Ерве Жонкур глянув у підзорну трубу і побачив цілу процесію: озброєні чоловіки, жінки з дітьми, візки, худоба. То мандрувало все селище. Попереду Ерве Жонкур побачив Хара Кея – верхи на коні, одягненого у чорне. За ним на плечах носіїв погойдувався паланкін, зі всіх чотирьох боків закритий завісами з яскравих тканин.

46

Хлопчик зіскочив з коня, сказав щось і чкурнув до лісу. Та перш ніж назавжди зникнути серед дерев, він затримався на мить і жестами показав, що подорож була пречудова.

– То була пречудова мандрівка! – відгукнувся Ерве Жонкур.

Увесь той день Ерве Жонкур їхав слідом за караваном, тримаючись віддалік. Коли помітив, що вони зупинилися на ніч, продовжив шлях по дорозі, аж поки назустріч йому не вийшли двоє озброєних чоловіків; вони забрали у нього коня та багаж і супроводили його до відкритого намету. Хара Кей змусив непроханого гостя довго чекати. Коли нарешті увійшов, не привітався і сісти не запропонував.

– У який спосіб ви дісталися сюди, французе?

Ерве Жонкур мовчав.

– Я питаю, хто привів вас сюди.

Мовчання.

– Тут для вас нічого немає. Триває війна. І це не ваша війна. Їдьте геть.

Ерве Жонкур витяг з кишені невеличку шкіряну торбинку, розв’язав її та кинув на землю. Посипалися шматочки золота.

– Війна – це дуже недешева гра. Я конче потрібен вам. Ви необхідні мені.

Хара Кей навіть не глянув у бік золота, що просипалося на землю. Він обернувся та вийшов з намету.

47

Ерве Жонкур провів ту ніч на краю табору. З ним ніхто не говорив, ніхто, здавалося, навіть не бачив його. Люди спали на землі, навколо вогнищ. Наметів було лише два. Поряд з одним Ерве Жонкур помітив паланкін; він стояв порожній, до його чотирьох кутів були прив’язані маленькі клітки, де сиділи птахи. З сітки кліток звисали крихітні золоті дзвіночки. Легкий нічний вітерець погойдував їх, і вони тихо дзеленчали.

48

Прокинувшись на світанку, Ерве побачив, що селище вже приготувалося вирушити далі. Намети згорнули. Паланкін іще стояв відкритий. Люди забиралися на візки, додержуючись повної тиші. Прибулець з іншого краю світу підвівся й довго роззирався, але його погляд зустрічав лише очі зі східним розрізом, та й ті одразу відверталися. Він також бачив озброєних чоловіків і дітей, які не плакали. Бачив застиглі обличчя, що їх завше мають люди, котрі тікають від загрози. Побачив він також дерево край дороги. А на дереві висів хлопчик – той, що привів його сюди.

Ерве Жонкур наблизився до дерева і якийсь час стояв, дивлячись на нього, немов загіпнотизований. Потім зрізав мотузку, що була прив’язана до гілки, підхопив тіло хлопчика, опустив його на землю і став навколішки поряд з ним. Він не міг відвести погляду від того обличчя. Селище зібралося та вирушило, але Ерве не помітив цього, тільки почув, ніби здалеку, звуки руху процесії, котра пройшла повз нього, повертаючись до дороги. Він не зважав на них, доки не почув голос Хара Кея, що зупинився на відстані одного кроку:

– Японія – це країна давня, ви, мабуть, знаєте? І закон цієї країни давній: згідно з ним, є дванадцять злочинів, за які годиться карати чоловіка на смерть. Один із цих злочинів – відносити комусь любовне послання від власної пані.

Ерве Жонкур не зводив очей з убитого хлопчика.

– Він не приніс ніякого любовного послання!

– Він сам був любовним посланням.

Ерве Жонкур відчув, як щось ткнулося йому в голову і пригнуло її до землі.

– Це рушниця, французе. Не підводьте погляду, будьте ласкаві.

Ерве Жонкур спочатку нічого не зрозумів. Потім розрізнив серед шурхоту ніг та коліс процесії біженців золотистий дзвін тисячі крихітних дзвіночків. Він наближався, мало-помалу, досяг краю дороги поруч із ним, оминув його крок за кроком, і, хоча він міг бачити тільки клаптик темної землі, уява намалювала йому майже зриму картину: ось паланкін, гойдаючись, мов маятник, наближається до дороги, метр за метром, повільно, але неухильно, і несуть його не люди, а той дзвін, що стає гучнішим, нестерпно гучним, ближче та ближче, вже зовсім поряд, цей золотавий гомін просто перед ним, так, достоту перед ним – у цю мить – ця жінка – перед ним.

Ерве Жонкур підвів голову.

Чудові тканини, шовк тисячі барв – помаранчевий, білий, жовтий, сріблястий – вкривали паланкін зусібіч, без жодного отвору в цьому чарівному гнізді, нічого, тільки шелест, що здіймається в повітря, тільки переливи кольорів, завіси, що майже нічого не важать.

Ерве Жонкур не відчув пострілу, який мав забрати його життя. Відчув тільки, як дзвін віддаляється, рушниця вже не тисне йому на потилицю, а Хара Кей каже тихо:

– Йдіть геть, французе. І ніколи не повертайтеся.

49

Над дорогою панувала тиша. На землі лежало тіло хлопчика. Дорослий чоловік стояв поряд з ним навколішки. Не ворушився, аж доки не згасло світло дня.

50

Ерве Жонкуру знадобилось одинадцять днів, щоб добутися до Йокогами. Він підкупив японського чиновника і дістав шістнадцять картонних коробок із греною, виробленою на півдні острова. Він помістив їх, загорнуті в шовкові хустки, у чотири круглі дерев’яні скриньки та запечатав. Знайшов місце на кораблі до континенту й на початку березня висадився на російському узбережжі. Він обирав маршрут у північному напрямку, щоб холод якомога довше стримував розвиток яєць і заважав їм розкритися. У прискореному темпі він здолав чотири тисячі кілометрів сибірської землі, перейшов через Уральські гори та досяг Санкт-Петербурга. Там він купив кілька центнерів льоду, заплативши золотом, завантажив скриньки з греною, вкриті льодом, у трюм торгового судна, що прямувало до Гамбурга. Минуло ще шість днів, коли він виніс на берег чотири круглі дерев’яні скриньки і сів на потяг, що повіз його на південь. Через одинадцять годин, щойно вони виїхали з місцевості, яка звалась Еберфельд, потяг зупинився, бо мав поповнити запас води. Ерве Жонкур роздивився навколо. Сонце заливало жаром поля пшениці та весь білий світ, ніби вже настало літо. Напроти Ерве сидів російський комерсант; він скинув черевики та обмахувався, мов віялом, останньою сторінкою німецької газети. Ерве Жонкур придивився до сусіда. Помітив плями поту на його сорочці, дрібні краплі на його чолі й шиї. Росіянин щось сказав, сміючись. Ерве Жонкур відповів усмішкою, підвівся, взяв свої речі та покинув потяг. Дійшов до останнього вагона, товарного, де перевозили рибу і м’ясо, перекладені льодом. Крізь стінки вагона точилася вода – так, немов їх продірявили сотні куль. Ерве відчинив двері, зайшов у вагон, виніс звідти одну по одній свої круглі скриньки та поставив на землю поруч із рейками. Зачинивши дверцята, став чекати. Коли потяг був готовий вирушити, його покликали, щоб поспішив зайти на своє місце. Він лише схилив голову та привітно помахав рукою. Потяг віддалявся, потім зник у далечині. Ерве почекав іще трохи, щоб навіть стукоту коліс не було чутно. Тільки тоді він узяв одну з дерев’яних скриньок, зірвав печаті та зняв віко. Так само він вчинив із рештою скриньок. Повільно, обережно.

Там були мільйони личинок. Мертвих. Це сталося 6 травня 1865 року.

51

Ерве Жонкур прибув у Лавільдьйо через дев’ять днів по тому. Його дружина Елен здаля побачила карету, що котилася до містечка дорогою, обсадженою деревами. Вона сказала собі, що не повинна плакати й не мусить бігти.

Вона тільки відчинила вхідні двері будинку і зупинилася на порозі.

Коли Ерве Жонкур наблизився до неї, вона осміхнулась. Обіймаючи його, мовила стиха:

– Залишайся зі мною, благаю тебе.

До пізньої ночі вони сиділи на галявинці перед домом, тримаючись за руки. Елен розповідала про новини Лавільдьйо, про всі ті місяці чекання, особливо про останні дні, найжахливіші.

– Ти помер, – сказала вона. – І в світі не залишилося нічого прекрасного.

52

На хуторах навколо Лавільдьйо люди поглядали на шовковиці – великий запас листя, – але бачили власне розорення. Бальдаб’ю спромігся придбати кілька партій грени, але личинки гинули майже відразу, як з’являлися на світ. Того шовку-сирцю, що пощастило здобути з невеликої кількості тих, котрі вижили, вистачало лише на дві з семи місцевих фабрик.

– Чи маєш якісь ідеї? – спитав Бальдаб’ю.

– Одну маю, – відповів Ерве Жонкур.

Наступного дня він оголосив, що бажає протягом літніх місяців утворити парк біля своєї вілли. Для цього він найняв десятки робітників – місцевих чоловіків та жінок. Треба було викорчувати ліс на пагорбі, вирівняти поверхню, зробити більш положистим схил, що вів до долини. Потім треба було насадити нові деревця й кущі, які мали стати зеленою огорожею; так утворювалися лабіринти, світлі та прозорі. Найрізноманітніші квіти висаджували на галявинках так, щоб вони несподівано впадали в очі серед березових гаїв. До парку провели воду від річки – таким чином, щоб струмок спускався все нижче, від одного фонтана до іншого, аж до західного краю парку, де вода збиралася в маленький ставок, оточений зеленим газоном. На південному боці, серед лимонних дерев та олив, спорудили велику вольєру з дерев’яною основою й залізною сіткою, що здавалась ажурною мережкою, підвішеною в повітрі.

Ця робота тривала чотири місяці. Наприкінці вересня парк був готовий.

У Лавільдьйо ще ніхто не бачив нічого подібного. Подейкували, нібито Ерве Жонкур витратив на це весь свій капітал. Що він дуже змінився після повернення з Японії, мабуть захворів. Що він продав грену італійцям і за це одержав винагороду золотом, яке зберігається в якомусь із банків у Парижі. Втім, казали також, що без цього парку всі померли б з голоду цього року. Хтось називав Ерве шахраєм. Хтось вважав його святим. Усі разом гадали, що він живе з тягарем на душі, він нещасливий.

53

Про свою подорож Ерве Жонкур сказав людям тільки те, що яєчка розкрилися в місцевості Еберфельд, поблизу Кельна.

Через чотири місяці та тринадцять днів після його повернення Бальдаб’ю присів коло нього на березі ставка, що на західному кінці парку, і мовив:

– Рано чи пізно тобі доведеться розповісти комусь правду.

Він це сказав тихо, втомлено, бо не був упевнений, що правда може виявитися корисною для чогось.

Ерве Жонкур поглянув на парк. Уже настала осінь, день був похмурий, світло тьмяне.

– Коли я вперше зустрівся з Хара Кеєм, він був одягнений у темні шати, сидів, схрестивши ноги, нерухомий у куті кімнати. Поряд з ним лежала жінка, головою на його колінах. Її очі не мали східного розрізу, її обличчя було дівочим.

Бальдаб’ю слухав мовчки, до самого кінця, до потяга в Еберфельді.

Нічого не думав. Слухав тільки. Йому було важко чути, як наприкінці розповіді Ерве Жонкур стиха промовив:

– А я так ніколи і не почув її голосу. – І ще тихіше додав: – Це дуже дивний біль… Помирати від ностальгії за чимось, чого ніколи не проживеш.

Вони разом вийшли з парку. Бальдаб’ю зронив лише кілька слів:

– Якого біса стоїть такий собачий холод?

Так він сказав у певний момент.

54

На початку наступного року, 1866-го, Японія офіційно дозволила експортувати грену шовкопряда.

Протягом наступного десятиліття тільки до Франції було привезено японської грени на десять мільйонів франків.

Після 1869 року завдяки відкриттю Суецького каналу подорож до Японії тривала не більше як двадцять днів. Та ще приблизно двадцять днів, щоб повернутися.

А в 1884 році француз на ім’я Шардоне дістав патент на штучний шовк.

55

Через шість місяців після свого повернення до Лавільдьйо Ерве Жонкур одержав поштою конверт гірчичного кольору. Відкривши його, знайшов сім аркушів паперу, а на них – щільні, геометрично впорядковані рядки японських ієрогліфів. Чорна туш. Окрім імені й адреси на конверті – жодного слова, написаного латинськими літерами. Судячи з поштових штемпелів, лист був надісланий з Остенде.

Ерве Жонкур довго розглядав кожен аркуш. Здавалося, ніби йому надіслали каталог слідів маленьких пташок, складений з ретельністю божевільного орнітолога. Боляче було думати, що ці знаки щось означають, що вони – попіл голосу, який згорів навіки.

56

Відтоді Ерве Жонкур не розлучався з листом. Він зігнув його навпіл та носив у кишені. Якщо йому треба було переодягнутися, лист перекладав до іншого костюма. Проте він ніколи не розгортав його, щоб подивитися. Лише час від часу крутив його в руці, чи то розмовляючи з орендарем, чи то чекаючи вечері на веранді свого будинку. Одного разу, ввечері, він захотів поглянути на ці аркуші проти світла лампи у своєму кабінеті. На просвіт сліди крихітних птахів залишалися неясними символами. Те, що вони казали, могло бути зовсім несуттєвим, нісенітницею або, навпаки, міною, що здатна геть підірвати життя людини; але з’ясувати це було неможливо, і це подобалось Ерве Жонкуру. Він почув кроки Елен. Поклав листа на стіл. Вона увійшла, щоб поцілувати його на ніч, як робила це щовечора, перш ніж піти до своєї кімнати. Коли жінка нахилилася до нього, комір її нічної сорочки трохи розкрився. Ерве Жонкур побачив, що під сорочкою – лише тіло і що її груди маленькі та невинні, немов дівочі.

Ще чотири дні він жив розсудливо, нічого не змінюючи у повсякденних ритуалах. На п’ятий день зранку він надягнув елегантний сірий костюм та поїхав до Німа. Сказав, що повернеться завидна.

57

На вулиці Москат, 12 усе було так, як за три роки до того. Свято, що почалося так давно, і досі не скінчилося. Дівчата були всі молоді і всі француженки. Піаніст награвав під сурдинку мелодії, що мали російський колорит. Утім, чи то він постарішав, чи то якийсь біль йому дошкуляв – він уже не пригладжував правою рукою волосся після кожної п’єси і не казав тихо: «Voilà». Сидів безмовний, розгублено дивлячись на свої руки.

58

Мадам Бланш прийняла його не зволікаючи. Волосся чорне, блискуче; обличчя східне, досконале. Маленькі сині квіточки на пальцях, на зразок перснів. Біле вбрання, довге, напівпрозоре. Голі ноги.

Ерве Жонкур усівся перед нею. Витяг листа з кишені.

– Ви мене пам’ятаєте?

Мадам Бланш відповіла, ледь помітно схиливши голову.

– Я знову маю до вас прохання.

Він простягнув їй листа. Вона не мала жодних причин це робити, але взяла його і розгорнула. Глянула по черзі на кожен аркуш, відтак підвела погляд на Ерве Жонкура.

– Мені не подобається ця мова, monsieur. Я воліла б її забути, воліла б забути ту землю й моє життя там також, забути все.

Ерве Жонкур не поворухнувся, стискаючи руками підлокітники крісла.

– Я прочитаю вам цей лист. Я це зроблю. І не братиму грошей. Але хочу взяти з вас обіцянку: не звертайтеся більше ніколи до мене з такими проханнями.

– Обіцяю вам, мадам.

Мадам Бланш подивилася йому просто у вічі. Потім глянула на перший аркуш листа – рисовий папір, чорна туш. І почала читати.

– Мій коханий пане, нічого не бійся, не рухайся, мовчи, і нас ніхто не помітить.

59

Залишайся таким, я хочу дивитись на тебе, я вже дивилася на тебе, але ти мені не належав, тепер ти мій, але не наближайся, благаю, залишайся там, де ти є, ми маємо ніч для себе, і я хочу дивитись на тебе, я ще не бачила тебе таким, віддай мені твоє тіло, твою шкіру, заплющ очі, почни пестити себе, благаю, – говорила мадам Бланш.

Ерве Жонкур слухав.

– Якщо можеш, не розплющуй очей, приголуб себе, твої руки такі гарні, я стільки мріяла про них, тепер я хочу їх бачити, мені приємно бачити їх на твоїй шкірі, ось так, благаю тебе, продовжуй, не розплющуй очей, я тут, ніхто не може нас побачити, та я поряд з тобою, приголуб себе, мій коханий пане, попести свою стать, прохаю тебе, повільно…

Японка зупинилась.

– Читайте далі, прошу вас, – сказав Ерве.

– …твоя рука така красива у цьому русі, не зупиняйся, мені подобається дивитись на неї та дивитись на тебе, мій коханий пане, не розплющуй очей, не зараз, ти не мусиш боятися, я поряд з тобою, ти це відчуваєш? Я тут, я можу доторкнутися до тебе, це шовк, ти це відчуваєш? Це моє вбрання, не розплющуй очей, і ти отримаєш мою шкіру, – тихо читала вона голосом жінки-дитини, – ти отримаєш мої вуста, коли я доторкнусь до тебе, вперше я зроблю це вустами, ти не будеш знати де, у якусь мить ти відчуєш тепло моїх вуст на собі, ти не можеш знати де, якщо не розплющиш очей, не розплющуй їх, ти відчуєш мої вуста там, де не знаєш, несподівано… – Ерве слухав, нерухомий, з кишеньки сірого костюма стирчав сніжно-білий носовичок. – Може, це будуть твої очі, я доторкнуся вустами до повік та вій, ти відчуєш, як тепло проникає до твоєї голови і мої вуста на твоїх очах, усередині, а може, на твоєму животі, я торкнусь вустами там, внизу, ледь відкрию їх, спускаючись помалу, – казала жінка, схиливши голову над листом, одна рука її лежала на шиї, повільно спускаючись. – Припустімо, що твій член увійде до мого рота, проникне між моїми вустами, натисне на мій язик, моя слина потече по твоїй шкірі, далеко, до твоєї руки, мій поцілунок та твоя рука на твоєму члені. – Він слухав, уп’явши погляд у срібну раму без картини, що висіла на стіні. — Аж доки нарешті я не поцілую тебе в серце, тому що я тебе жадаю, я буду кусати шкіру, котра пульсує над твоїм серцем, тому що я тебе жадаю, і, коли твоє серце буде між моїх вуст, ти будеш моїм, насправді, з моїми вустами у серці ти будеш моїм, назавжди, якщо ти мені не віриш, розплющ очі, мій коханий пане, і подивись на мене, це я, хто зможе коли-небудь забути цю мить, що триває зараз, і це моє тіло вже без шовків, твої руки торкаються його, твої очі на нього дивляться, – читала вона, нахилившись до лампи, світло падало на сторінки листа і проникало крізь її прозоре вбрання, – твої пальці в моїм лоні, твій язик на моїх вустах, ти сягаєш рукою під мене, охоплюєш мої стегна, підіймаєш мене, даєш мені зісковзнути на твій член, тихо, хто зможе забути це, ти рухаєшся всередині мене обережно, твої руки на моєму обличчі, твої пальці в моєму роті, насолода в твоїх очах, твій голос, ти рухаєшся обережно, але сильно, так, що робиш мені боляче, моє задоволення, мій голос. – Ерве слухав, якоїсь миті повернув голову, щоб поглянути на неї, глянув, хотів опустити очі, але не зміг. – Моє тіло на твоєму, твоя спина підтримує мене, твої руки не відпускають мене, твої поштовхи у мене всередині, це солодка жорстокість, я бачу, як твої очі шукають мої, вони бажають знати, до якої межі можна завдавати мені болю, межа там, де ти схочеш, мій коханий пане, без кінця, це не скінчиться, ти це розумієш? Ніхто не зможе відіслати в забуття цю мить, що зараз триває, навіки ти будеш кричати, відкидаючи голову назад, навіки я заплющу очі, щоб струсити сльози з моїх вій, мій голос у твоєму, твоя лють триматиме мене, вже нема часу, щоб утекти, та сил, щоб опиратися, ця мить мала відбутися, й ось вона настала, вір мені, мій коханий пане, ця мить буде, з цього моменту – назавжди, буде, до самого кінця, – вимовила мадам Бланш ледь чутно і замовкла.

На тому аркуші, який вона тримала, більше не було жодного знаку. Та коли вона перевернула аркуш, щоб відкласти його, побачила ще кілька рядків, красиво розташованих посеред чистої сторінки. Вона поглянула на Ерве Жонкура. Очі його пильно дивились на неї, і вона помітила, що ці очі дуже гарні. Потім знову почала читати:

– Ми більше не побачимося, мій пане. Хоч що там судилося нам, ми це зробили, і ви це знаєте. Вірте мені: ми це зробили назавжди. Зберігайте ваше життя вдалині від мене. І не вагайтеся жодної миті, якщо це зарадить вашому щастю, позабути ту жінку, котра зараз каже вам: «Прощавайте».

Вона ще хвилину дивилась на той аркуш, потім поклала до інших, поряд із собою, на столик зі світлого дерева. Ерве Жонкур не ворухнувся. Тільки схилив голову та відвів погляд. Здавалось, ніби його, незворушного, цікавить складка брюк, ледь помітна, але бездоганна, на правій нозі, від стегна до коліна.

Мадам Бланш підвелася, схилилася над лампою та загасила її. Тепер у кімнаті залишилось тільки світло, що проникало крізь вікно з вітальні. Японка підійшла до Ерве Жонкура, зняла з пальця каблучку з крихітних синіх квіток і поклала поруч із ним. Потім перетнула кімнату, відчинила маленькі, вкриті візерунками дверцята, майже непомітні у стіні, і зникла, не зачинивши їх за собою.

Ерве Жонкур іще довго сидів у тому непевному світлі, крутив між пальцями каблучку з крихітних синіх квіток. Із вітальні лунали втомлені звуки піаніно; їхній ритм ніби розтоплював хвилини, і Ерве втратив відчуття часу.

Нарешті він встав, підійшов до столика зі світлого дерева, взяв сім аркушів рисового паперу. Перетнув кімнату, пройшов, не обертаючись, повз маленькі напівпрочинені дверцята і покинув той дім.

60

Минали роки; Ерве Жонкур обрав для себе легке та спокійне життя людини, у якої немає потреб. Він проводив свої дні у помірній стриманості: жодних емоцій.

Мешканці Лавільдьйо почали знову поважати його, бо вони сприйняли його поведінку як ідеальний взірець того, як треба жити на світі. Казали, що він знову став таким, як у молоді літа, до Японії.

У них із дружиною Елен склалася звичка щороку влаштовувати маленьку подорож. Вони побували в Неаполі, Римі, Мадриді, Мюнхені, Лондоні. Одного року вони доїхали аж до Праги, де все здавалося театральною виставою. Вони подорожували, не встановлюючи ніяких термінів, нічого не плануючи заздалегідь. Усе, що вони бачили, їх дивувало – навіть, несвідомо, їхнє щастя. Коли вони відчували, що прагнуть тиші, поверталися до Лавільдьйо.

Якби хто-небудь спитав Ерве Жонкура, він відповів би, що вони житимуть так вічно. Йому була властива непереможна впевненість людини, що посідає у світі належне місце. Час від часу, у вітряні дні, він йшов погуляти до парку, доходив до озера і там упродовж кількох годин сидів на березі, спостерігаючи, як поверхня води вкривається брижами, як утворюються химерні фігури і розсіюють навкруги сліпучі блискітки. Вітер дув в одному напрямку; але на цьому водному дзеркалі здавалося, що їх тисячі, що вони віють з усіх боків. Видовище. Легке та незбагненне.

Час від часу, у вітряні дні, Ерве Жонкур йшов погуляти до парку, доходив до озера і там протягом кількох годин сидів на березі, спостерігаючи це, тому що йому здавалось, ніби на воді хтось накреслив те легке й незбагненне видовище, яким було його життя.

61

Шістнадцятого червня 1871 року в задній кімнаті кав’ярні «Верден», незадовго до полудня, «однорукий» зробив приголомшливий удар від чотирьох бортів. Бальдаб’ю застиг, схилившись над столом: одна рука за спиною, друга стискає кий; він не вірив власним очам.

– Отакої…

Він випростався, поклав кий і вийшов, не попрощавшись. Через три дні він поїхав геть. Свої дві фабрики він подарував Ерве Жонкуру.

– Я не хочу мати жодних справ із шовком, Бальдаб’ю.

– То продай їх, дурню!

Нікому не вдалося витягти з Бальдаб’ю зізнання, якого біса він надумав покинути цей край. А також – що він робитиме далі. Він сказав тільки щось незрозуміле про святу Агнесу.

Уранці того дня, коли мав поїхати, Ерве Жонкур разом з Елен провів його до залізничної станції в Авіньйоні. Бальдаб’ю взяв із собою тільки одну валізу, і це теж було незрозуміло. Помітивши, що потяг уже наближається, Бальдаб’ю зупинився поряд з рейками і поставив валізу на землю.

– Я знав колись чолов’ягу, який звелів побудувати залізницю лише для нього самого, – сказав він. – Найдивніше те, що її зробили прямою, сотні кілометрів без жодного вигину. Він мав на те якусь причину, але я забув яку. Причини завжди забуваються. Коротше кажучи, прощавайте!

Бальдаб’ю від природи був не дуже схильний до серйозних розмов. А прощання – це тема серйозна.

Він підхопив валізу та пішов від них назавжди.

Цієї миті Елен вчинила щось дивне. Вона відірвалась від Ерве Жонкура, побігла за Бальдаб’ю, наздогнала його, обняла – міцно обняла – і гірко заплакала.

Елен, яка не плакала ніколи.

Ерве Жонкур за смішну ціну продав дві фабрики Мішелю Лар’йо, доброму чоловікові, котрий протягом двадцяти років щосуботи ввечері грав у доміно з Бальдаб’ю і завжди, з незламною завзятістю, програвав. Мав трьох доньок. Перші дві звалися Флоранс і Сильвія. А третя була Агнеса.

62

Через три роки, взимку 1874-го, Елен захворіла на запалення мозку, якого жоден лікар не зумів ані пояснити, ані вилікувати. На початку березня вона померла.

Того дня дощило.

Супроводити її в останню путь зібрався весь Лавільдьйо. Люди мовчазно піднімалися вгору алеєю до кладовища, бо Елен була веселою жінкою, нікому не завдала болю.

Ерве Жонкур розпорядився вирізати на надгробку єдине слово.

Hélas. [3]

Він подякував усім, повторив тисячу разів, що допомога йому не потрібна, і повернувся до своєї оселі. Ніколи раніше цей будинок не здавався йому таким великим, а його доля – такою нелогічною.

Оскільки відчай був надмірністю, не властивою Ерве Жонкуру, він зібрав усе, що залишилось від його життя, і почав знову плекати його, з непорушною витримкою садівника, котрий стає до роботи вранці після урагану.

63

Два місяці й одинадцять днів минуло після смерті Елен; Ерве Жонкур прийшов на цвинтар і знайшов на її могилі поряд із трояндами, які він приносив щотижня, віночок із крихітних синіх квіток. Схилившись, щоб придивитися до них, він довго не розгинався; ця поза здалека неодмінно справила б на випадкових свідків вельми особливе, щоб не сказати комічне, враження. Повернувшись додому, він не пішов працювати до парку, як завжди. Сидів у своєму кабінеті та думав. Багато днів нічого не міг робити. Тільки думав.

64

На вулиці Москат, 12 він знайшов ательє кравця. Йому сказали, що мадам Бланш не живе там уже кілька років. Пощастило дізнатися, що вона переїхала до Парижа, де стала утриманкою дуже поважної особи, можливо політика.

Ерве Жонкур подався до Парижа.

Він витратив шість днів, щоб з’ясувати, де вона мешкає. Послав їй записку з проханням про зустріч. Вона відповіла, що чекає на нього наступного дня о четвертій годині. Рівно о четвертій він піднявся на другий поверх елегантного будинку на бульварі Капуцинів. Двері відчинила покоївка. Провела його до вітальні й попросила зачекати. Мадам Бланш з’явилась одягнена у дуже модну та дуже французьку сукню. Її волосся, за паризьким звичаєм, спадало на плечі. На її пальцях не було перснів із синіх квіток. Вона сіла навпроти Ерве Жонкура, не вимовивши ані слова. Чекала. Він подивився їй у вічі – прямо, але якось по-дитячому.

– Це ви написали того листа, правда ж? Елен попросила вас, і ви написали.

Мадам Бланш сиділа нерухомо, не опустила погляду, не виявила ознак подиву. Сказала тільки:

– Це писала не я. – Мовчання. – Цього листа написала Елен.

Мовчання.

– Вона прийшла до мене з готовим листом. Попросила переписати його. Японською мовою. І я це зробила. Я кажу правду.

Цієї миті Ерве Жонкур зрозумів, що чутиме ці слова до кінця своїх днів. Він підвівся, але застиг, ніби забувши, куди збирався піти. Голос мадам Бланш долетів до нього, немов здалеку.

– Вона також захотіла прочитати мені цього листа. У неї був чудовий голос. І деякі слова вона вимовляла з такою пристрастю, що я не могла її забути. Здавалося, що це її власні почуття.

Ерве Жонкур рушив до виходу дуже повільним кроком.

– Ви мусите знати, monsieur, що я вважаю: понад усе на світі вона бажала бути тією жінкою. Вам цього не збагнути. Але я чула, як вона читала того листа. Я знаю, що це так і є.

Ерве Жонкур дійшов до дверей. Узявся за ручку. Не обертаючись, сказав тихо:

– Прощавайте, мадам.

Вони більше ніколи не зустрічалися.

65

Ерве Жонкур прожив іще двадцять три роки, більшу частину з них спокійно, у доброму здоров’ї. Він не виїжджав за межі Лавільдьйо, майже не покидав своєї домівки. Він розумно розпоряджався своїм майном і завдяки тому міг не шукати собі роботи, окрім як доглядати власний парк. Із часом він почав дозволяти собі втіху, від якої раніш відмовлявся: тим людям, що заходили навідатись до нього, він розповідав про свої подорожі. Слухаючи його, мешканці Лавільдьйо знайомилися зі світом, а діти дізнавалися, що це таке – чудо. Розповідав він неголосно, споглядаючи в повітрі різні речі, яких гості не бачили.

По неділях він вважав за належне вийти з дому, щоб послухати месу. Раз на рік він навідувався до всіх фабрик, щоб торкнутися тільки-но виробленого шовку. Коли самотність стискала йому серце, йшов на цвинтар – поговорити з Елен. Решту часу він приділяв своїм звичкам, регулярним, як служба Божа, завдяки чому міг не почуватися нещасним. Час від часу, у вітряні дні, Ерве Жонкур йшов погуляти до парку, доходив до озера і там упродовж кількох годин сидів на березі, спостерігаючи, бо йому здавалося, ніби на воді хтось накреслив те легке й незбагненне видовище, яким було його життя.

Примітки

1

Пебрина – заразна паразитарна хвороба шовкопрядів. (Тут і далі прим. пер.)

2

Унція – міра ваги, що дорівнювала в різних країнах від 25 до 35 г. Отже, італійці вивезли з Китаю 375–525 кг грени. Важко повірити, що це правда, а не чергова вигадка Бальдаб’ю.

3

«На жаль»

Content

Алессандро Барікко
Шовк

Передмова перекладача

Шовк

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

Примітки