Фред Варгас

Едно незнайно място

I

Комисарят Адамсберг умееше да глади ризи, майка му го бе научила как да опъва раменната платка и плата около копчетата. Изключи ютията, после подреди дрехите си в куфара. Беше се обръснал, сресал, вече нямаше накъде — заминаваше за Лондон.

Премести стола си в огряната от слънцето част на кухнята. Помещението имаше прозорци на три от стените, та комисарят си прекарваше времето в преследване на светлината около кръглата маса като гущер, който обикаля скалата, за да си намери топло местенце. Адамсберг постави чашата си с кафе така, че да е насочена на изток, и седна с гръб към слънцето.

Нямаше нищо против да види Лондон, да провери дали и Темза като Сена мирише на влажно бельо, да чуе грака на тамошните чайки. Може би на английски той бе по-различен отколкото на френски. Но нямаше да има време. Три дни колоквиум, десет лекции на сесия, шест разисквания, един прием в Министерството на вътрешните работи. В големия hall щяха да се съберат стотина високопоставени ченгета, ченгета и нищо друго, дошли от двайсет и три страни, за да оптимизират голямата полицейска Европа и по-специално, за да „хармонизират управлението на емиграционния поток“. Такава беше темата на колоквиума.

Като шеф на парижката Криминална бригада Адамсберг трябваше да присъства, но това не го притесняваше особено. Участието му щеше да е леко, почти въздушно, от една страна, поради враждебността му към „управлението на потоците“ и, от друга, защото никога не бе успял да запомни и дума на английски. Спокойно допи кафето си и прочете посланието, изпратено му от майор Данглар.

Среща след 1 ч. 20 мин. на регистрацията. Скапан тунел. Взех ви прилично сако и вратовр.

Адамсберг прекара палец по екрана на телефона си, сякаш за да заличи притеснението на своя помощник, както се изтрива прах от мебел. Данглар не обичаше да ходи, да тича и още по-малко да пътува. Да прекоси Ламанша през тунела му харесваше не повече, отколкото да прелети над канала със самолет. Обаче не би отстъпил мястото си никому. Вече трийсет години майорът се обличаше като британски поданик, за да компенсира естествената неелегантност на фигурата си. Заради този жизненоважен избор бе разпрострял своята признателност над цялото Обединено кралство и олицетворяваше типа на французина англофил, привърженик на изисканите маниери, на такта и дискретния хумор. Освен когато се отърсваше от всяка сдържаност, по което французинът англофил се отличава от истинския англичанин. Така че перспективата да прекара известно време в Англия го радваше със или без емиграционен поток. Оставаше да се преодолее препятствието на този скапан тунел, през който щеше да премине за пръв път.

Адамсберг изплакна чашата си, взе куфара си и се запита какво ли сако и вратовр. бе избрал за него майор Данглар. Съседът му, старият Лусио, чукаше по остъклената врата, която се тресеше под солидния му юмрук. На деветгодишна възраст испанската война беше откъснала лявата му ръка и изглеждаше, че дясната бе съответно пораснала и укрепнала, съсредоточавайки в себе си размера и силата на две ръце. Залепил лице на стъклото, той зовеше Адамсберг с властен поглед.

— Ела насам — произнесе Лусио със заповеднически тон. — Не мога сам да ги извадя, имам нужда от помощта ти.

Адамсберг остави куфара си навън, в неподдържаната градинка, която делеше със стария испанец.

— Отивам за три дни в Лондон, Лусио. Ще ти помогна, като се върна.

— Прррекалено късно ще е — изръмжа старецът.

А когато Лусио ръмжеше така, натъртвайки на р-то, се чуваше особен глух тътен, който сякаш излизаше изпод земята. Адамсберг вдигна куфара си и мислено потегли към Северната гара.

— Какво не можеш да извадиш? — попита той разсеяно, докато заключваше вратата.

— Котката, дето живее под навеса. Ти знаеше, че ще има малки, нали?

— Не знаех, че под навеса ти има котка, и ми е все тая.

— Е, сега знаеш. И хич не ми разправяй, че ти е все тая, омбре. Родиха се три, едното умря, още две са се заклещили, напипах главичките им. Аз ще масажирам, ти ще вадиш. Ама внимавай, не стискай много, като дърпаш. Котето е като сухара, току-виж се счупило в пръстите ти. Мрачен и настоятелен, Лусио чешеше липсващата си ръка, като мърдаше пръсти в празното. Често обясняваше, че когато на девет години изгубил ръката си, на нея имало едно ухапване от паяк, което още не бил начесал. И че по тази причина ухапаното все още го сърбяло шейсет и девет години по-късно — не бил успял да завърши чесането, да се заеме с него сериозно, да приключи епизода. Неврологично обяснение, дадено от майка му, което Лусио бе превърнал във всеобхватна философия, прилагана към всяка ситуация и към всяко чувство. Нещата трябва да се завършват или да не се започват. Да се стига до дъното, включително и в любовта. Когато някое житейско обстоятелство занимаваше ума му, Лусио чешеше ухапаното, без да спре.

— Лусио — каза Адамсберг високо и ясно, докато прекосяваше градинката, — влакът ми тръгва след час и четвърт, заместникът ми си гризе ноктите от притеснение на Северната гара и нямам никакво намерение да израждам твоето животинче, докато сто полицейски началници ме чакат в Лондон. Оправяй се сам, ще ми разкажеш историята в неделя.

— Как искаш да се оправям с това? — извика старецът и вдигна чукана на отрязаната си ръка.

Лусио задържа Адамсберг с могъщата си друга ръка и вирна издадената си брадичка, достойна за Веласкес според майор Данглар. Старецът вече не виждаше добре, когато се бръснеше, и някои косми устояваха на бръснача му. Бели и твърди, те приличаха на украса от сребристи тръни, проблясващи на слънцето. Понякога Лусио хващаше някой косъм, прищипваше го с нокти и дърпаше, както би издърпал кърлеж. Не го пускаше, преди да му види сметката, в съгласие с философията на ухапаното от паяк.

— Идваш с мен.

— Остави ме на мира, Лусио.

— Нямаш избор, омбре — мрачно каза Лусио. — На пътя ти е, не можеш да отминеш. Или цял живот ще те сърби. Работа за десет минути е.

— И влакът ми е на пътя.

— Ама по-нагоре.

Адамсберг остави куфара си и изсумтя от яд, но последва Лусио. Под навеса една лепкава и окървавена главичка се подаваше изпод лапите на животното. Изпълнявайки нарежданията на стария испанец, комисарят внимателно я хвана, докато Лусио с професионален жест натискаше корема на котката, която мяучеше отчаяно.

— Не дърпаш хубаво, омбре, подхвани го под лапите и тегли! Карай по-нежно, не стискай главата. С втората си ръка почеши майката по челото, че се е паникьосала.

— Лусио, когато чеша някого по челото, той заспива.

— Мамка му! Давай, дърпай!

Шест минути по-късно Адамсберг остави две малки червени пискащи плъхчета до другите две, положени върху старо одеяло. Лусио отряза пъпните върви и премести новородените едно по едно до цицките на стенещата майка, която ги наблюдаваше разтревожено.

— Каква е таз история с ръката ти? С какво приспиваш хората?

Адамсберг поклати глава в неведение.

— Не знам. Като поставя ръка на главите на хората, и те заспиват. Това е.

— Така ли правиш с твоето хлапе?

— Да. Понякога хората заспиват, докато им говоря. Приспивал съм дори заподозрени по време на разпит.

— Тогава направи така и с майката. Давай! Приспи я.

— Да му се не знае, Лусио, няма ли да си набиеш в главата, че трябва да хвана влака?

— Трябва да успокоим майката.

На Адамсберг му беше все тая за майката, но не и за черния поглед, който му бе отправил старецът. Погали невероятно меката главичка на котката, защото наистина нямаше избор. Дишането на животното се успокои, докато пръстите на Адамсберг се търкаляха като топчета от муцуната до ушите му. Лусио възхитено поклати глава.

— Заспа, омбре.

Адамсберг бавно отмести ръката си, изтри я във влажната трева и отстъпи заднешком.

На Северната гара усети как засъхналата кръв се втвърдява между пръстите и под ноктите му. Беше закъснял с двайсет минути, Данглар бързаше насреща му. Човек имаше чувството, че зле сглобените крака на Данглар ще се разпаднат от коленете надолу, ако рече да се затича. Адамсберг вдигна ръка, за да пресече тичането и упреците.

— Знам — каза той. — Обаче имаше нещо на пътя ми и ако го бях отминал, щях цял живот да се чеша.

Данглар така бе свикнал с неразбираемите фрази на Адамсберг, че рядко си даваше труда да задава въпроси. Като много други в Бригадата, той умееше да отделя важното от ненужното. Задъхан, майорът посочи гишето за регистрация и тръгна в обратната посока. Докато вървеше след него, без да ускорява ход, Адамсберг се мъчеше да си спомни цвета на котката. Бяла с малко сиво? И тук-там рижо?

II

— И вие си имате странности — каза на английски полицейският началник Радсток на парижките си колеги.

— Какво казва? — попита Адамсберг.

— Че и ние си имаме странности — преведе Данглар.

— Така е — каза Адамсберг безразлично.

В момента имаше само една грижа — да крачи. През юлската нощ в Лондон искаше да крачи. Изтеклите два дни от колоквиума започваха да му лазят по нервите. Да седи на стол в продължение на часове бе едно от малкото изпитания, които го изкарваха от свойствената му флегматичност и будеха у него онова особено усещане, което другите наричаха „несвъртък“ или „съклет“ и което обикновено му беше недостъпно. Предишния ден успя на три пъти да се измъкне, набързо обиколи квартала, запамети тухлените фасади, белите колони, фенерите в черно и златно, направи няколко крачки в една уличка, която се казваше Сейнт Джон Мевс или както там се четеше думичката Mews. Походи, подплаши група чайки, които хукнаха да бягат, подвиквайки на английски. Но отсъствията направиха впечатление. Днес му се наложи да седи мирно на стола си, неподатлив на красноречието на колегите си, неспособен да нагоди ухото си към бързия ритъм на превода. Тъй нареченият hall бе наблъскан с полицаи, с ченгета, които влагаха цялата си изобретателност, за да затегнат мрежата, предназначена да „хармонизира емиграционния поток“, за да опашат Европа с непреодолима преграда. Тъй като винаги бе предпочитал течното пред твърдото, гъвкавото пред статичното, Адамсберг по съвсем естествен начин се вливаше в „потока“ и се стараеше заедно с него да прелее над укрепленията, които издигаха пред очите му.

Радсток, колегата му от Ню Скотланд Ярд, изглеждаше добре подкован по отношение на мрежите, но не и обсебен от тяхната ефикасност. След по-малко от година щеше да се пенсионира и лелееше чисто британската мечта да иде да лови разни неща в едно езеро там някъде горе — според Данглар, който разбираше всичко и превеждаше всичко, включително онова, което Адамсберг нямаше желание да знае. Адамсберг би искал заместникът му да си спести ненужния превод, но Данглар имаше толкова малко удоволствия и изглеждаше така щастлив да се овъргаля в английския език като глиган в прясна кал, че Адамсберг не искаше да му отнема и трошица от задоволството. Тук майор Данглар имаше истински блажен вид, с лекота изправяше мекото си тяло, повдигаше смъкнатите си рамене и придобиваше почти впечатляваща осанка. Може би замисляше някой ден, като се пенсионира, да отиде с новия си приятел да лови разни неща в онова езеро там някъде горе.

Радсток се възползваше от добрата воля на Данглар, за да го засипе с подробности от живота в Ярда, но и със „соленички“ вицове, за които смяташе, че биха се харесали на французи. Данглар го бе слушал, докато обядваха, без да проявява отегчение, като в същото време следеше за качеството на виното. Радсток наричаше майора „Денглард“ и двете ченгета взаимно се насърчаваха, предлагайки си един на друг вино и разкази, като напълно пренебрегваха Адамсберг. Адамсберг единствен от стотината ченгета не говореше дори елементарен английски. Така че стоеше там заедно с останалите, но встрани от тях, както се бе надявал, и малцина от присъстващите бяха разбрали кой е всъщност. До него седеше младият взводен Есталер, чиито зелени очи бяха разширени от хроническо учудване. Адамсберг бе пожелал да го включи в тази командировка. Смяташе, че Есталер ще се оправи и от време на време правеше усилия в тази насока.

С ръце в джобовете на елегантния си панталон, Адамсберг се наслаждаваше от душа на дългата разходка, докато Радсток ги водеше от улица в улица, за да ги запознае с особеностите на нощния лондонски живот. Тук една жена спеше под покрив от съшити чадъри, прегърнала еднометрово плюшено мече. „Плюшено мече“ — преведе Данглар. „Разбрах“ — каза Адамсберг.

— А там — каза Радсток, като посочи едно перпендикулярно авеню — виждате лорд Клайд-Фокс. Пример за това, което у вас наричате ексцентричен аристократ. Честно казано, не са ни останали много, те рядко се възпроизвеждат. Този е още млад.

Радсток спря, за да им даде възможност да посъзерцават въпросното лице, и на физиономията му бе изписано задоволството на домакина, представил на гостите си местна забележителност. Адамсберг и Данглар послушно я огледаха. Висок и слаб, лорд Клайд-Фокс несръчно танцуваше на място, прехвърляйки тежестта си от единия крак на другия, и имаше вид на човек, който аха да падне. На десет крачки от него друг един господин пушеше пура, клатушкайки се, и наблюдаваше загрижено приятеля си.

— Интересно — възпитано рече Данглар.

— Често се върти наоколо, но не всяка вечер — каза Радсток, сякаш колегите му са извадили луд късмет. — Харесваме се. Сърдечен човек е, винаги ще ви каже нещо мило. Той ми е като ориентир нощем, като позната светлинка. По това време се връща от запой и се опитва да се прибере.

— Напива ли се? — попита Данглар.

— Никога съвсем. Смята за въпрос на чест да изследва границите между нещата, всички граници, и да се вкопчва в тях. Твърди, че като върви по билото между два склона, със сигурност ще страда, но няма да скучае. Всичко наред ли е, Клайд-Фокс?

— Всичко наред ли е, Радсток? — попита мъжът и помаха с ръка.

— Забавен е — изкоментира полицейският началник. — Е, понякога. Когато преди две години почина майка му, се опита да изяде цяла кутия с нейни снимки. Сестра му се намеси доста грубо и нещата не завършиха добре — една нощ в болницата за нея и една нощ в участъка за него. Лордът беше бесен, задето му пречат да изгълта снимките.

— Наистина ли искаше да ги яде? — попита Есталер.

— Наистина. Но какво са няколко снимки? Разправят, че у вас един искал да излапа цял дървен гардероб.

— Какво казва? — попита Адамсберг, като видя, че Радсток смръщва вежди.

— Казва, че у нас един искал да си изяде дървения гардероб. Което впрочем направи за няколко месеца с епизодичната помощ на двама-трима приятели.

— Истинска странност, нали, Денглард?

— Напълно истинска, това е станало в началото на XX век.

— Нормално — обади се Есталер, който често зле подбираше думите или мислите си. — Чувал съм, че един човек изял самолет и това му отнело само година. Малък самолет бил.

Радсток бавно поклати глава. Адамсберг бе забелязал у него вкус към тържествените изявления. Понякога се изказваше с дълги изречения, в които, ако се съди по тона, ставаше дума за човечеството и неговата орис, за доброто и злото, за ангелите и демоните.

— Има неща — каза Радсток, а Данглар превеждаше симултанно, — които човек не може дори да си представи, преди на друг човек да му дойде нелепата идея да ги осъществи. Но веднъж осъществено, това нещо, добро или не толкова, влиза в съкровищницата на човешките постижения. И може да бъде използвано, да се възпроизвежда и дори да се усъвършенства. Човекът, изял гардероб, е подтикнал друг човек да изяде самолет. Така постепенно пред очите ни се разкрива големият непознат континент на безумието, като карта, която малко по малко се попълва от изследователите. Напредваме, без да имаме видимост, опипом, това казвам винаги на моите момчета. Така например лорд Клайд-Фокс събува и обува обувките си кой знае колко пъти. И никой не знае защо. Когато се разбере защо, някой друг ще го последва.

— Ехо, Клайд-Фокс! — извика старото ченге, като се приближи до лорда. — Някакъв проблем?

— Ехо, Радсток — отвърна лордът с благ глас. Двамата мъже размениха приятелски знак — две нощни птици, двама експерти, които нямаха какво да крият един от друг. Стъпил по чорапи на тротоара, Клайд-Фокс старателно разглеждаше вътрешността на обувката си, която държеше в ръка.

— Някакъв проблем? — повтори Радсток.

— Страхотен проблем. Идете да видите, ако ви стиска.

— Къде?

— На входа на старото гробище Хайгейт.

— Не обичам да ми се мотаят по тия места — изръмжа Радсток. — Какво сте правили там?

— Изследване на границата в компанията на подбрани приятели — каза лордът и показа с палец другаря си с пурата. — Между страха и разума. Аз това място наизуст го знам, но той искаше да го види. Внимание — добави Клайд-Фокс по-тихо. — Другарчето ми е пияно като свиня и бързо като сърна. Вече разби мутрата на двама в пъба. Учител по кубински танци. Нервняк. Не е тукашен.

Лорд Клайд-Фокс още веднъж разтърси обувката си във въздуха, обу я, събу другата.

— Окей, Клайд-Фокс. Ама какво правите с обувките си? Изпразвате ли ги?

— Не, Радсток, контролирам ги.

Човекът от Куба произнесе нещо на испански, което звучеше така, сякаш му е писнало и смята да се разкара. Лордът му махна с ръка безразлично.

— Според вас — подхвана Клайд-Фокс — какво може да се сложи в обувки?

— Крака — намеси се Есталер.

— Именно — каза Клайд-Фокс и хвърли одобрителен поглед на младия взводен. — И е добре да проверите дали вашите собствени крака са в собствените ви обувки. Радсток, ако ми посветите с фенера си, може би ще приключа с това чудо.

— Защо трябва да ви светя?

— За да видите дали има нещо вътре.

Клайд-Фокс вдигна високо обувките си и Радсток методично огледа вътрешността им. Адамсберг, когото бяха забравили, бавно обикаляше около тях. Представяше си онзи, дето дъвкал гардероба си месеци наред. Питаше се самият той кое би предпочел да изяде — гардероб или самолет или снимките на майка си. Или нещо друго? Нещо, което би представлявало още един къс от непознатия континент на безумието, описан от началника.

— Нищо не виждам — каза Радсток.

— Категорично?

— Абсолютно.

— Хубаво — одобри Клайд-Фокс и отново се обу. — Мръсна история. Вършете си работата, Радсток, идете да ги видите. На входа. Купчина стари обувки върху тротоара. Подгответе се за гледката. Двайсетина са, няма как да ги изпуснете.

— Това не ми е работата, Клайд-Фокс.

— Разбира се, че е. Много грижливо са подредени, е върховете към гробището, сякаш искат да влязат вътре. Говоря ви, естествено, за стария главен портал.

— Старото гробище се наблюдава нощем. И е затворено за хората и за хорските обувки.

— И въпреки това те искат да влязат и се държат крайно неприятно. Идете да ги видите, вършете си работата.

— Клайд-Фокс, не ме е грижа за старите ви обувки, дето искали да влязат вътре.

— Грешите, Радсток. Защото и краката са в обувките.

Настъпи тишина, през пространството премина неприятна шокова вълна. Тихо стенание се изтръгна от гърлото на Есталер, Данглар сви юмруци. Адамсберг спря да ходи и вдигна глава.

— Мамка му — прошепна Данглар.

— Какво казва?

— Че някакви стари обувки искат да влязат в старото гробище. Казва, че Радсток греши, ако не отиде да ги види, защото и краката са в обувките.

— Добре, Денглард — прекъсна го Радсток. — Той съвсем се е нарязал. Добре, Клайд-Фокс, съвсем сте се нарязал. Прибирайте се вкъщи.

— И краката са в обувките, Радсток — повтори лордът бавно и тържествено, за да покаже, че пази равновесие на билото. — Прерязани в глезените. Точно тези крака се опитват да влязат вътре.

— Окей, опитват се да влязат вътре.

Лорд Клайд-Фокс грижливо се решеше, с което даваше знак за предстоящото си оттегляне. Споделянето на проблема сякаш го бе върнало към нормалния живот.

— Да знаете, че обувките са доста стари — добави той, — може би двайсет- или петнайсетгодишни. Мъжки и женски.

— А краката? — дискретно попита Данглар.

— Let down, Денглард. Той съвсем се е нарязал.

— Не — каза Клайд-Фокс, като прибра гребена си и без да обръща внимание на началника. — Краката са почти съвсем пресни.

— И се опитват да влязат вътре — довърши Радсток.

— Именно, old man.

III

Стиснал волана, Радсток мърмореше тихо и непрекъснато, докато караше към старото гробище в северните покрайнини на Лондон. Как можаха да срещнат точно Клайд-Фокс. Как му хрумна на този смахнат лорд да проверява дали в обувките му няма чужд крак. И ето ги сега, отправили са се към Хайгейт, защото лордът е паднал от билото си и е получил видение. Пред гробището ще има толкова обувки, колкото крака в обувките на Клайд-Фокс.

Но Радсток не искаше да отиде там сам. Не, не и само няколко месеца преди да се пенсионира. Трудно убеди симпатичния Денглард да го придружи — майорът сякаш изпитваше някакво отвращение от експедицията. Но как французинът можеше да знае каквото и да е за Хайгейт? Виж, с Адамсберг нямаше проблем — него това отклонение ни най-малко не го смущаваше. Комисарят сякаш живееше в някаква мирна и сговорчива полудрямка, да се чуди човек дали професията изобщо задържаше вниманието му. За разлика от него очите на младия взводен бяха залепени на стъклото и се разширяваха от интерес към заобикалящия ги град. Радсток намираше, че в този Есталер има нещо малоумно, и се чудеше защо са му разрешили да присъства на колоквиума.

— Защо не изпратихте двама от вашите хора? — попита Данглар, който продължаваше да се мръщи.

— Не мога да разкарвам хората заради виденията на Клайд-Фокс, Денглард. В края на краищата той е човек, който е искал да изяде снимките на майка си. Но сме длъжни да проверим, нали така?

Не, Данглар не се чувстваше длъжен да прави каквото и да е. Беше щастлив, че е тук, щастлив, че е възприел маниерите на англичанин, щастлив, че една жена му бе обърнала внимание още през първия ден на колоквиума. От години вече не очакваше такова чудо и след пълното си отказване от жените не бе поемал никаква инициатива. Вече не очакваше такова чудо и след пълното си отказване от жените не бе поемал никаква инициатива. Тя го заговори, тя му се усмихна, тя търсеше повод да се срещнат. Освен ако не грешеше, Данглар се питаше как е възможно такова нещо, задаваше си този въпрос до побъркване. Неуморно си припомняше крехките знаци, които можеха да потвърдят или попарят надеждите му. Подреждаше ги, измерваше ги, оценяваше тяхната солидност, както човек опипва с крак стъкло, преди да стъпи отгоре му. Изпробваше консистенцията, възможното съдържание, опитваше се да отгатне дали да, дали не. Докато от много припомняме знаците изгубиха всякакъв смисъл. Трябваха му нови, допълнителни индикатори. И в този час жената сигурно е в бара на хотела с другите участници. Експедицията на Радсток щеше да му попречи да я види.

— А защо трябва да се проверява? Лордът беше пиян до козирката.

— Защото става дума за Хайгейт — каза полицейският началник през зъби.

Данглар се ядоса на себе си. Мислите за жената и за знаците му бяха попречили да реагира на името Хайгейт. Вдигна глава, за да отговори, но Радсток го спря с ръка.

— Не, Денглард, не можете да разберете — каза той с резкия, тъжен и окончателен тон на ветерана, който не може да сподели с никого какво е преживял през войната. — Вие не сте били в Хайгейт, но аз съм бил.

— Напротив, разбирам защо не искате да отидете там и защо въпреки това отивате.

— Това би ме учудило, Денглард, не че искам да ви обидя.

— Знам какво е станало в Хайгейт.

Радсток го погледна изненадано.

— Данглар знае всичко — спокойно обясни Есталер от дъното на колата.

Седнал до него на задната седалка, Адамсберг ги слушаше и улавяше някои думи. Бе очевидно, че Данглар знае за Хайгейт сума неща, които той, Адамсберг, не беше и чувал. Нормално, ако можеше да се смята за нормална феноменалната широта на познанията на майора. Който впрочем беше нещо съвсем различно от онова, което наричат „културен“ човек. Данглар притежаваше неправдоподобна ерудиция, разпростряна в сложна информационна мрежа, която според Адамсберг го обхващаше целия, замествайки един по един всичките му органи, дотолкова, че човек се питаше как изобщо може да се движи като почти обикновен човек. Затова всъщност вървеше толкова нескопосано и никога не се шляеше безцелно. Данглар със сигурност знаеше името на индивида, изял гардероба си. Адамсберг се вгледа в отпуснатия му профил, в този момент раздвижен от леко потръпване, което показваше, че оттам преминава науката. Нямаше съмнение, че майорът черпи от огромната си база данни, посветени на Хайгейт. Като в същото време една натрапчива мисъл нарушава концентрацията му. Мисъл за жената от колоквиума, разбира се, която изправяше ума му пред гора от въпроси. Адамсберг обърна поглед към британския колега е трудното за запомняне име. Сток. Той не мислеше за жена, нито ровеше из знанията си. Сток се боеше, чисто и просто.

— Данглар — каза Адамсберг, като лекичко потупа майора по рамото — Сток няма особено желание да гледа тези обувки.

— Казах ви, че поназнайва френски. Говорете по-неразбрано, господин комисар.

Адамсберг кимна. За да не го разбира Радсток, Данглар го бе посъветвал да говори бързо и равно, като гълта сричките, но подобно упражнение не беше по силите на Адамсберг. Той говореше толкова бавно, колкото и ходеше.

— Никакво желание няма — ускорено изстреля Данглар. — Има лоши спомени от онова място.

— Кое е „онова място“?

— Онова място ли? Едно от най-бароковите романтични гробища в западния свят, изобилие, разгул от творби на най-злокобно въображение. Готически надгробни паметници, мавзолеи и египетски скулптури, гробове на отлъчени от Църквата и на убийци. Всичко това сред организирания гъсталак на английските градини. Единствено по рода си, прекалено единствено по рода си място, къкрещо от кошмари.

— Ясно, Данглар. Но какво се е случило в този гъсталак?

— Ужасяващи събития и в крайна сметка нищо особено. Но едно „нищо особено“, от което човекът, който го е видял, може да изгуби съня си. Затова старото гробище се охранява нощем. Затова колегата не отива там сам, затова сме в тази кола, вместо спокойно да пием по едно в хотела. — Да пием по едно, но с кого, Данглар?

Данглар сви устни. И най-тънките нишки на живота не убягваха от погледа на Адамсберг, дори ако се състояха от лек полъх, от едва доловими усещания, от незначително раздвижване на въздуха. Комисарят, разбира се, бе забелязал онази жена на колоквиума. И докато Данглар предъвкваше фактите до пълно изтощение, Адамсберг трябва вече да имаше изградено мнение.

— С нея — предположи той, подхващайки мисълта си в настъпилото мълчание. — Жената с червените очила, жената, която ви гледа. На значката й пише Abstract. Абстракт ли се казва?

Данглар се усмихна. Мисълта, че единствената жена, потърсила погледа му от десет години насам, би могла да се казва „Абстрактна“, му доставяше някакво болезнено задоволство.

— Не. Работата й така се казва. Възложено й е да събира и раздава резюметата на лекциите. Резюмето се нарича abstract.

— Аха, добре. А тя как се казва?

— Не съм я питал.

— Малкото име трябва веднага да се узнае.

— Първо бих искал да узная какво има в главата.

— Нима не знаете? — учуди се Адамсберг.

— Откъде да знам? Би трябвало да я поразпитам. И да разбера може ли да я поразпитам. И да се запитам какво искам да знам.

Адамсберг въздъхна, безсилен да проследи интелектуалните меандри, в които се придвижваше умът на заместника му.

— А в главата й има нещо важно — подзе той. — И една чаша повече или по-малко вечерта няма да промени нищо.

— Каква жена? — попита Радсток на френски, след като с досада установи, че двамата му колеги го изключват от разговора.

И че дребният комисар с рошавите кестеняви коси е доловил страха му.

Сега колата преминаваше покрай гробището и Радсток внезапно пожела сцената, описана от лорд Клайд-Фокс, да му се е привидяла, та малкият безгрижен французин да вкуси от кошмара на Хайгейт. Да вкуси, и то повечко, та и да го поделят, God. И да видят после дали дребосъкът ще вглежда толкова спокоен. Радсток спря колата до тротоара, 10 не слезе. Смъкна стъклото на двайсетина сантиметра и закрепи в отвора фенера си.

— Окей — каза той и хвърли поглед на Адамсберг в огледалото за обратно виждане. — Да си го поделим.

— Какво казва?

— Кани ви да си поделите Хайгейт.

— Нищо не съм му искал.

— You ’me no choice — твърдо изрече Радсток и отвори вратата.

— Разбрах — каза Адамсберг, като спря Данглар с жест.

Миризмата беше убийствена, сцената шокираща и дори Адамсберг окаменя и остана на известно разстояние зад английския си колега. От вехтите обувки с виснали встрани връзки стърчаха разложени глезени. Виждаха се потъмнялата плът и белезникавите кости на отрязаните крака. Единствената разлика с разказа на лорд Клайд-Фокс бе, че краката не се опитваха да „влязат вътре“. Стояха там, на тротоара, ужасяващи и предизвикателни, забодени в обувките си точно срещу историческото гробище Хайгейт. Образуваха добре подредена и непоносима за окото купчинка. Радсток, чието сгърчено лице показваше, че отказва да повярва, държеше фенера в опънатата си ръка и осветяваше подаващите се от обувките глезени, като напразно се опитваше с жест да премахне миризмата на смъртта.

— Ето — каза Радсток, обръщайки се към Адамсберг, и в агресивния му тон прозираше фатализъм. — Ето това е Хайгейт, прокълнатото място, прокълнато вече от сто години.

— Сто и седемдесет години — тихо уточни Данглар.

— Окей — каза Радсток в опит да се вземе в ръце. — Можете да си вървите в хотела, сега ще извикам момчетата.

Извади телефона си и се усмихна неловко на колегите си.

— Обувките са лошокачествени — каза, докато набираше номера си. — Нищо чудно да са френски.

— Ако обувките са френски, краката също са френски — допълни Данглар.

— Да, Данглар. Кой англичанин ще вземе да си купува френски обувки?

— Което значи, че ако зависеше от вас, щяхте да ни хвърлите в този ужас през Ламанша.

— В известен смисъл, да. Денисън? Радсток на телефона. Изпрати пълен екип от отдела по убийствата на вратата на Хайгейт. Не, няма тела, само противна купчина скапани обувки, може би двайсетина. С краката вътре. Да, целия екип, Денисън. Окей, дай ми го — добави началникът уморено.

Шефът му Клемс беше в Скотланд Ярд, петък винаги бе натоварен ден. Изглежда, че в управлението нещо обсъждаха и Радсток чакаше. Данглар се възползва от паузата, за да обясни на Адамсберг, че само френски крака биха приели френски обувки и че началникът живо желае да запрати крака и обувки през Ламанша, та до центъра на Париж. Адамсберг кимаше, скръстил ръце на гърба, и бавно обикаляше наоколо, оглеждайки зида на гробището, за да си представи къде искат да отидат мъртвите крака. Краката, които знаеха неща, които той не знаеше.

— Двайсетина, сър — повтори Радсток. — На мястото съм и ги виждам.

— Радсток — недоверчиво произнесе началникът Клемс. — Какво е тази дивотия? Тази история с краката вътре?

— Год — каза Радсток, — аз съм в Хайгейт, сър, не в Куинс Лейн. Ще ми изпратите ли момчетата или ще ме оставите сам да се оправям с тази гнус?

— Хайгейт? Веднага трябваше да кажете, Радсток.

— От един час насам само това повтарям.

— Добре, добре — каза Клемс, внезапно станал сговорчив, сякаш думата Хайгейт задвижваше алармен сигнал. — Екипът тръгва веднага. Мъже, жени?

— По малко от всичко, сър. Крака на възрастни хора. В обувките.

— Кой ви насочи?

— Лорд Клайд-Фокс. Той е открил гнусотията. Беше изгълтал литри, за да се съвземе.

— Добре — бързо каза Клемс. — А обувките? Качество? Нови ли са?

— Бих казал двайсетинагодишни. И доста грозни, сър — додаде той с уморена ирония. — С малко късмет можем да ги пробутаме на франсетата и да си измием ръцете.

— Никакви такива, Радсток — строго го прекъсна Клемс. — Тече международен колоквиум и очакваме резултати.

— Знам, сър. Двамата парижки полицаи са при мен.

Радсток отново се позасмя, погледна Адамсберг и прибягна до същата езикова хитрост като френските си колеги, като забележимо ускори ритъма на речта си. За Данглар беше ясно, че унижен от това, че е трябвало да ги моли да го придружат, полицейският началник си го връщаше с порой от критики по адрес на Адамсберг.

— Искате да кажете, че самият Адамсберг е при вас? — прекъсна го Клемс.

— Самият. Тоз дребосък прав ли спи или какво?

— Дръжте си езика и проявете повече уважение, Радсток — заповяда Клемс. — Тоз дребосък, както казвате, е крачеща бомба.

Колкото и отпуснат да изглеждаше, Данглар не беше спокоен човек, а и малко тънкости на английския му убягваха. Той неизменно защитаваше Адамсберг освен когато самият той го критикуваше. Сега изтръгна телефона от ръката на Радсток и се представи, като се отдалечи от миризмата на мъртвите крака. На Адамсберг му се стори, че човекът от другата страна на линията ще се окаже по-добър другар за риболов от Радсток.

— Да допуснем — сухо прие обясненията му Данглар.

— Нищо лично, майор Денглард, повярвайте — каза Клемс. — Не че оправдавам Радсток, но той беше там преди повече от трийсет години. И това ако е късмет, точно на него да му се случи шест месеца преди да се пенсионира.

— Това е стара история, сър.

— Няма нищо по-лошо от старите истории, добре знаете. Старите корени винаги пробиват моравата и това може да продължи векове. Бъдете снизходителен към Радсток. Вие не можете да разберете.

— Мога. Познавам драмата на Хайгейт.

— Не говоря за убийството на туриста.

— Нито пък аз, сър. Говорим за историческия Хайгейт, сто шейсет и шест хиляди и осемстотин трупа, петдесет и една хиляди и осемстотин гроба. Говорим за нощните преследвания от седемдесетте години на миналия век и дори за Елизабет Сидал.

— Чудесно — каза Клемс след кратка пауза. — Е, щом знаете всичко това, знайте също, че Радсток е участвал в последното преследване и че по онова време беше още неопитен. Включете това в сметката му.

Междувременно подкреплението бе пристигнало и Радсток поемаше командването. Данглар затвори телефона, пъхна го в джоба на британския си колега и се присъедини към Адамсберг, който, облегнат на една черна кола, като че ли се опитваше да утеши потиснатия Есталер.

— Какво ще правят с тях? — питаше Есталер с разтреперан глас. — Ще открият двайсет души без крака, за да им ги залепят? И после?

— Десет души — прекъсна го Данглар. — Двайсет крака правят десет души.

— Добре — съгласи се Есталер.

— Само че май са само осемнайсет. Това прави девет човека.

— Добре. Но ако имаше девет души без крака, англичаните щяха да знаят, не е ли така?

— Ако става дума за живи хора. Но ако става дума за трупове, не непременно.

Есталер поклати глава.

— Ако краката са отрязани от мъртъвци — уточни Адамсберг. — В такъв случай имаме девет трупа. Англичаните имат някъде девет трупа без крака и не го знаят. Питам се — продължи той по-бавно — коя е думата за „отрязване на краката“? За отрязване на главата е „декапитация“. За очите е „енуклеация“. За тестисите — „кастрация“. А за краката? Какво казваме? „Депедестрация“?

— Нищо — каза Данглар. — Не съществува дума, защото не съществува действие. Поне досега не съществуваше. Но ето че някакъв тип от непознатия континент го е извършил.

— Като за онзи, дето яде гардероби. Няма дума.

— Текофаг — предложи Данглар.

IV

Когато влакът навлезе в тунела под Ламанша, Данглар шумно пое въздух, после стисна зъби. Пътуването на отиване не беше намалило страха му и преминаването под водата му изглеждаше все така неприемливо. Ясно се виждаше как влакът се плъзга в тръбата с пълна скорост, затиснат от тонове море.

— Усеща се тежестта — каза той, впил поглед в тавана на вагона.

— Няма тежест — отвърна Адамсберг. — Не сме под водата, а под скалата.

Есталер попита как е възможно тежестта на морето накрая да не разруши скалата. Търпеливо и решително Адамсберг му начерта системата върху хартиена салфетка: водата, скалата, бреговете, тунела, влака. После нарисува същото, но без тунела и влака, за да му покаже, че тяхното съществуване не променя нещата.

— Все пак — каза Есталер. — Би трябвало тежестта на морето да оказва налягане върху нещо.

— Оказва налягане върху скалата.

— Но тогава скалата оказва по-голямо налягане върху тунела.

— Не — повтори Адамсберг и отново нарисува системата.

Данглар направи раздразнен жест.

— Достатъчно е, че си представяме тежестта. Чудовищната маса над нас. Потъването. Да пуснеш влак под морето е безумна идея.

— Не по-безумна от идеята да си изядеш гардероба — каза Адамсберг, довършвайки рисунката си.

— Но какво ви е направил този нещастник с гардероба, за Бога? От вчера всички говорите само за него.

— Опитвам се да разбера как му текат мислите, Данглар. Опитвам се да разбера как текат мислите на човек, който яде гардероби или който реже крака, или на онзи, чийто чичо се оставил да го излапат мечките. Мисли, които като сонди прокарват под морето черни тунели, за които никой не подозира.

— Оставил се да го излапат ли? — попита Есталер с внезапен интерес.

— Чичото на един човек — повтори Адамсберг. — Там на север, на ледника. Преди един век. Останали само очилата и връзките на обувките му. А племенникът обожавал чичо си. И убил мечката.

— Правилно — каза Есталер.

— Обаче занесъл тялото й в Женева и го подарил на леля си. Която украсила с него дневната си. Данглар, колегата Сток ви даде един плик на гарата. Предварителния му доклад, предполагам.

— Радсток — поправи го Данглар мрачно, с все още прикован в тавана поглед и с мисъл за тежестта на морето.

— Има ли нещо интересно?

— Не и за нас. Краката са си негови, да се оправя.

Есталер усукваше една хартиена кърпичка много съсредоточено, с наведена към коленете глава.

— Значи племенникът — подзе той — е искал един вид да занесе сувенир от чичо си на вдовицата?

Адамсберг кимна и пак се обърна към Данглар.

— Кажете ми все пак за доклада.

— Кога ще излезем от този тунел?

— След шестнайсет минути. Какво е открил Сток, Данглар?

— Но логично погледнато — колебливо започна Есталер, — ако чичото е бил в мечката и племенникът…

Той млъкна и отново загрижено наведе глава, почесвайки се по русата глава. Данглар въздъхна било заради шестнайсетте минути, било заради противните крака, които искаше да остави зад себе си, някъде до забравената врата на гробището Хайгейт. Било защото Есталер беше колкото глуповат, толкова и любопитен и единствен в Бригадата не съумяваше да различи полезното от безполезното у Адамсберг. Не съумяваше да пропусне дори една-едничка от забележките му. За младежа всяка дума на комисаря имаше смисъл и той упорито го търсеше. Така че за Данглар, чийто гъвкав ум преминаваше през идеите с бързи крачки, Есталер представляваше непрекъснато и дразнещо губене на време.

— Ако не бяхме отишли с Радсток онзи ден, ако не бяхме попаднали на смахнатия Клайд-Фокс, ако Радсток не ни беше завлякъл на гробището, нямаше да знаем нищо за тези гнусни крака и щяхме да ги оставим на произвола на съдбата. А съдбата им е британска и си остава такава.

— Не е забранено да се поинтересува човек. Когато нещо ти пресече пътя.

И е повече от сигурно, помисли си той, че Данглар не се е разделил с жената от Лондон така оптимистично, както би желал. Така че тревожността му отново влизаше в правата си, промъкваше се в гънките на душата му. Адамсберг си представяше ума на Данглар като канара от фин варовик, в който дъждът от въпроси бе издълбал неизброими кратери, приютили неразрешени казуси. Всеки ден три или четири от тези кратери се пробуждаха едновременно. В този момент това бяха преминаването през тунела, жената от Лондон, краката от Хайгейт. Както обясняваше Адамсберг, енергията, изразходвана от Данглар, за да разреши казусите и да почисти кратерите, отиваше нахалост. Защото веднъж почистен, кратерът се напълваше с нови мъчителни въпроси. Като се занимаваше с тях непрекъснато, Данглар пречеше на забравата спокойно да се утаи и да запълни кратерите по естествен начин.

— Няма смисъл да се притеснявате, ще ви се обади — увери го Адамсберг.

— Кой?

— Абстракт.

— Логично погледнато — прекъсна ги Есталер, който продължаваше да следва мисълта си, — племенникът би трябвало да остави мечката жива и да занесе на лелята изпражненията й. След като чичото е бил в корема, а не в кожата й.

— Именно — доволно каза Адамсберг. — Всичко зависи от представата на племенника за чичото и за мечката.

— И за лелята — добави Данглар, поуспокоен от увереността на Адамсберг относно Абстракт и скорошното и обаждане. — За която не се знае кое е отговаряло на представата й за покойния, дали кожата или изпражненията на мечката.

— Всичко зависи от представата — повтори Адамсберг. — Какво си е представял племенникът? Че душата на чичото се е разтворила в мечката, прониквайки до върха на космите? Какво е представлявал гардеробът за текофага? А краката за Кракорезача? Що за душа се е криела в дървените плоскости и в ходилата? Какво разправя Сток, Данглар?

— Стига с тия крака, господин комисар.

— Напомнят ми нещо — каза Адамсберг неуверено. — Рисунка или разказ.

Данглар спря стюардесата, която минаваше с чаши шампанско, взе една за себе си и една за Адамсберг и постави и двете на своята масичка. Адамсберг пиеше рядко, Есталер почти никога, понеже от алкохола му се завъртала главата. Бяха му обяснили, че точно такава е целта, което го бе силно поразило. Когато Данглар пиеше, Есталер му мяташе набъбнали от любопитство погледи.

— Може би — подзе Адамсберг — става дума за човек, който си е търсел обувките нощем. Или за мъртвец, който се е връщал да си поиска обувките. Питам се дали Сток ги знае тия истории.

Данглар бързо изпразни първата си чаша и отклони очи от тавана, за да погледне Адамсберг полузавистливо, полуотчаяно. Случваше се Адамсберг да се съсредоточи, да се превърне в твърд и опасен нападател. Не често, но се случваше. Тогава бе възможно да се поспори с него. Затова пък човек нямаше много опорни точки, когато, както обикновено, мозъчната му материя се разделяше на движещи се маси. И нито една такава точка, когато въпросната материя напълно се разпадаше, като в момента, подпомагана от клатушкането на влака, което едва ли насърчаваше свързаното мислене. Изпаднеше ли в такова състояние, Адамсберг сякаш се придвижваше като леководолаз, оставяйки тялото и ума си да се полюшват грациозно и безцелно. Очите му, придобили разцветката на кафявите водорасли, следяха движението и изпращаха на събеседника усещане за неяснота, за приплъзване и несъществуване. Да придружаваш Адамсберг в такива мигове, означаваше да навлезеш в дълбоките води, там, където рибите плуват бавно, тинята е гладка като кадифе, а медузите нежно потрепват, означаваше да проникнеш в света на неопределените контури и мътните цветове. Да го придружаваш прекалено дълго, означаваше да рискуваш да заспиш и да потънеш в хладката вода. В подобни особено акватични моменти с него можеше да се разговаря колкото с пяната, с мъха или с облаците. Данглар умираше от яд, че за пореден път е въвлечен в тази течна авантюра сега, когато преминаваше през двойното изпитание на тунела под Ламанша и на несигурността си в Абстракт. Сърдеше се и на себе си, че толкова често се оставя да го погълнат мъглите на Адамсберг.

Изгълта и втората чаша шампанско и набързо си припомни доклада на Радсток, за да извлече от него точно определени и утешителни факти. Адамсберг виждаше това и не изпитваше особено желание да обяснява на Данглар ужаса, който му вдъхваха тези крака. Историите с гардероба и мечката трябваше само да го поразсеят, да отблъснат образа на тротоара пред Хайгейт, да го отклонят от самия него и от все още крехката глава на Есталер.

— Краката са седемнайсет — каза Данглар, — осем чифта и един единичен. Значи на девет души.

— Девет души или трупа?

— Трупа. Изглежда сигурно, че са били отрязани постмортем, с трион. Пет мъже и четири жени, всички възрастни.

Данглар замълча, но водораслите в погледа на Адамсберг настоятелно очакваха продължението.

— Краката със сигурност са отрязани преди погребението. Радсток отбелязва: „В погребално хранилище? В хладилните камери на моргата?“ И според стила на обувките, но това трябва да се доуточни, рязането е ставало преди десет или двайсет години в продължение на доста време. С други думи, някой е рязал чифт крака тук, чифт крака там…

— Докато колекцията му е опротивяла.

— Кой казва, че му е опротивяла?

— Случилото се. Помислете, Данглар. Този тип събира трофеи десет, двайсет години, а това е дяволски трудна работа. Съхранява ги с маниакална страст във фризер. Сток пише ли нещо по въпроса?

— Да. Били са размразявани и отново замразявани.

— Следователно Кракорезача ги е вадел от време на време, за да им се любува или кой знае за какво. Или за да ги мести.

Адамсберг се облегна на седалката, а Данглар погледна към тавана. Още няколко минути и ще излязат от водата.

— Но ето че една вечер — подхвана Адамсберг, — въпреки цялата мъка, с която е събирал колекцията си, Кракорезача изоставя драгоценното си притежание. Ей тъй, насред пътя. Зарязва всичко, все едно че вече не го интересува. Или — и това би било още по-тревожно — че вече не му е достатъчно. Също като колекционерите, които разпродават колекциите си, за да предприемат ново начинание, да преминат към по-висш и по-съвършен етап. Кракорезача преминава към нещо друго. Към нещо по-добро.

— Тоест по-лошо.

— Да. Навлиза все по-навътре в тунела си. Сток има за какво да се коси. Ако успее да тръгне назад по следата, ще премине през впечатляващи фази.

— И докъде ще стигне? — попита Есталер, който продължаваше да дебне ефекта на шампанското върху Данглар.

— До непоносимото, жестоко, зловещо събитие, задвижило цялата история, за да я доведе до безумията, натикани в обувки или гардероби. След това се отваря черният тунел със своите стъпала и коридори. И Сток ще слезе долу.

Адамсберг затвори очи, преминавайки без истински преход към състоянието на сън или на бягство.

— Не може да се твърди, че Кракорезача преминава в нов етап — побърза да възрази Данглар, преди Адамсберг да му се е изплъзнал окончателно. — Нито че се отървава от колекцията си. Всичко, което знаем, е, че я е оставил в Хайгейт. А Бога ми, това не е малко. Все едно е направил дарение.

Влакът излезе на въздух и Данглар светна. Окуражен от усмивката му, Есталер прошепна:

— Майоре, какво е станало в Хайгейт?

Както често правеше, макар и винаги неволно, Есталер постави пръст в раната.

V

— Не знам дали е добре да разказвам за Хайгейт — каза Данглар, който бе поискал трета чаша шампанско, за взводния, и я пиеше вместо него. — Може би е по-добре вече да не се разказва за това. Хайгейт е един от големите тунели, които хората прокопават, нали, господин комисар, и е много стар, почти забравен. Може би е по-добре да го оставим да се срути. Защото бедата е, че когато някой луд за връзване прокопае тунел, и други хора могат да минат през него, както ни обясни Радсток по свой начин. Точно това е станало с Хайгейт.

Есталер чакаше продължението със спокойното изражение на човек, който ще чуе приятна история. Данглар погледна ведрото му лице — не беше сигурен какво трябва да направи. Да заведе Есталер в тунела на Хайгейт би означавало да подложи на риск простодушието му. В Бригадата бе прието да се говори за „простодушието“ на Есталер, а не за глупостта му. Четири от пет пъти Есталер се разминаваше с истината. Но наивността му понякога раждаше неочаквани плодове. Невинните му гафове насочваха колегите му по следи, толкова очевидни, че никой не се бе сетил за тях. Но обикновено въпросите на Есталер забавяха темпото на работата. Търпеливо се опитваха да им отговарят, защото го харесваха, а и защото според Адамсберг някой ден той щеше да се оправи. Мъчеха се да вярват на комисаря, свикнаха да правят това колективно усилие. Всъщност Данглар обичаше да говори на Есталер, когато имаше време. Защото можеше да демонстрира огромни количества знание, без младежът да изгуби търпение. Хвърли поглед на затворилия очи Адамсберг. Знаеше, че комисарят не спи и прекрасно го чува.

— За какво ти е да знаеш? — подхвана той. — Краката принадлежат на Радсток и се намират от другата страна на морето.

— Казахте, че може да са дар. На кого? Хайгейт има ли собственик?

— В известен смисъл. Има Господар.

— Как се казва?

— Нещото — поусмихна се Данглар.

— И откога владее Хайгейт?

— Старата част на гробището, западната, пред която беше вчера, е била открита през 1839 година. Но трябва да ти е ясно, че Господарят може да е бил там много по-рано.

— Да.

— Много хора казват, че понеже Нещото вече е живяло там, в стария параклис на Хампстед Хил, мястото е нямало как да не бъде избрано за гробище.

— Мъж ли е?

— Мъж. Повече или по-малко. Именно неговото могъщество е привлякло и мъртвите, и живите. Разбираш ли?

— Да.

— Отдавна не погребват никого в западната част, тя е станала историческо място, прочула се е. Там има забележителни паметници, всякакви странни неща, именити покойници. Чарлс Дикенс или Маркс например.

Взводният придоби разтревожено изражение. Есталер никога не се опитваше да скрие невежеството си, нито грижите, които то му създаваше.

— Карл Маркс — уточни Данглар. — Той е написал една важна книга. За класовата борба, икономиката, всякакви такива неща. От които е произлязъл комунизмът.

— Аха — отбеляза Есталер. — Но това какво общо има със собственика на Хампстед Хил?

— Казвай по-добре „Господаря“, така е прието. Не, Маркс няма нищо общо с него. Просто ти казвах, че западен Хайгейт е известен в цял свят. И мнозина се плашат от него.

— Ами да, щом Радсток се уплаши. А защо?

Данглар се поколеба. Откъде да я започне тази история? И трябва ли?

— Една вечер — каза той — преди почти четирийсет години, през 1970 година, две девойки се прибирали от училище и за по-бързо минали през гробището. Пристигнали в дома си тичайки, ужасени, тъй като били преследвани от черен силует и видели мъртъвци да излизат от гробовете си. Една от тях се разболяла и станала сомнамбул. Насън ходела на гробището и винаги се спирала пред една и съща гробница. Гробницата на Господаря, казвали тогава, Господаря, който я викал. Проследили я и намерили на мястото десетки трупове на животни е източена кръв. Хората в съседство започнали да се страхуват, мълвата се разнесла, вестниците я подхванали и нещата взели да излизат от релси. Заедно с няколко „озарени“ един свещеник екзорсист отишъл на мястото, за да унищожи Господаря на Хайгейт. Проникнали в гробницата и открили ковчег без име, поставен различно от другите. Отворили го. Сещаш се какво видели.

— Не се сещам.

— В ковчега имало тяло, но то не било нито живо, нито мъртво. Лежало там напълно запазено. Непознат мъж без име. Единият от озарените се поколебал и не го пронизал в сърцето с кол, защото Църквата забранявала това.

— А защо искал да го пронизва с кол?

— Есталер, не знаеш ли как се убиват вампири?

— А, ясно — сериозно каза младежът. — Защото това било вампир.

Данглар въздъхна, изтри с ръка запотеното стъкло на прозореца на влака.

— Така поне мислели озарените и затова били отишли там е кръст, чесън и колове. Пред отворения ковчег свещеникът издекламирал думите, които се използват при екзорсизъм: Излез, коварно същество, носител на всичкото зло. Отстъпи мястото си, порочно създание.

Адамсберг отвори очи и му хвърли заинтригуван поглед.

— Знаете я тази история, нали? — каза Данглар с леко агресивен тон.

— Не тази, но знам други. В този момент от историята се чува страшен, нечовешки вик.

— Точно така. Едно ужасяващо стенание прокънтяло в гробницата. Свещеникът хвърлил шепа чесън и зазидал с тухли входа й.

Адамсберг сви рамене.

— Вампирът не се спира с тухли.

— Вярно, тухлите не подействали. Четири години по-късно започнали да шушукат, че в една къща наблизо, стара викторианска постройка в готически стил, има духове. Свещеникът претърсил къщата и открил в избата ковчега, който бил зазидал преди четири години в гробницата.

— Имало ли тяло вътре? — попита Есталер.

— Не знам.

— Има и една по-стара история, нали? — каза Адамсберг. — Иначе Сток нямаше да се уплаши толкова.

— Не ми се ще да я разказвам — изсумтя Данглар.

— Но Сток я знае, майоре. Значи и ние трябва да я узнаем.

— Това си е негов проблем.

Не. И ние видяхме краката. Кога започва старата история?

— През 1862 година — отвратено отвърна Данглар. — Двайсет и три години след откриването на гробището.

— Продължавайте, майоре.

— През нея година била погребана някоя си Елизабет Сидал, която починала от свръхдоза лауданум. Свръхдоза от друг век — добави той, обръщайки се към Есталер.

— Разбирам.

— Съпругът й бил прочутият Данте Габриел Росети, поет и художник от прерафаелитите. Елизабет била погребана с ръкописите на съпруга си.

— Пристигаме след час — внезапно се обезпокои Есталер. — Ще имаме ли време?

— Не се тревожи. Седем години по-късно съпругът отворил ковчега й. Тук има две версии. Според първата Данте Габриел Росети съжалил за жеста си и искал да си вземе стиховете и да ги издаде. Според втората не можел да се примири със загубата на жена си. Освен това имал един ужасен приятел, наречен Брам Стокър. Есталер, чувал ли си за него?

— Никога.

— Той е литературният баща на Дракула, един велик вампир.

Есталер притеснено се намръщи.

— Историята за Дракула е измислена — обясни Данглар, — но е известно, че Брам Стокър е изпитвал болезнен интерес към този въпрос. Познавал е ритуалите, които свързват хората с теза, които никога не умират. И е бил приятел на Данте Росети.

В усилието си да се концентрира и от страх да не изпусне нещо, Есталер усукваше втора кърпичка.

— Искаш ли шампанско? — попита Данглар. — Уверявам те, че имаме време. Историята е неприятна, но е кратка.

Есталер хвърли поглед на Адамсберг, на който очевидно му беше безразлично, и прие. Ако искаше да слуша Данглар, би било коректно да пие от шампанското му.

— Брам Стокър страстно се интересувал от гробището Хайгейт — продължи Данглар, като спря минаващата стюардеса. — Там скита една от героините му, Люси, и така създава име на мястото. Някои твърдят, че интересът на Стокър бил подхранван от самото Нещо. Според втората версия именно Стокър накарал приятеля си да отвори гроба на мъртвата си жена. Но както и да е станало, Данте разбил ковчега седем години след смъртта й. В този момент, а може би и по-рано, се отваря черният тунел на Хайгейт.

Данглар замълча, сякаш обгърнат от сянката на Данте, под спокойния поглед на Адамсберг и разтревожения на Есталер.

— Разбрах — каза Есталер. — Разбива ковчега и вижда нещо.

— Да. Открива с ужас, че жена му е като жива, че косите й са все така дълги и рижи, кожата е гладка и розова, ноктите поддържани, сякаш току-що е починала или дори сякаш не е. И това е чиста истина, Есталер. Все едно не били минали седем години. Нямало и следа от разложение.

— Възможно ли е такова нещо? — попита Есталер, стиснал пластмасовата си чаша.

— Ами случило се е такова нещо. Имала „румения тен“ на оцелелите, била почти прекалено румена. Така са я описали свидетелите, уверявам те.

— А ковчегът нормален ли е бил? Дървен?

— Да. Чудото с Елизабет Сидал вдигнало голям шум в Англия и отвъд Англия. Веднага видели в него знака на Нещото и обявили, че то е влязло във владение на гробището. Организирали различни церемонии, явили им се видения, започнали да пеят химни в чест на Господаря. От този ден нататък тунелът зее, широко отворен.

— И вътре влизали хора.

— Много хора, хиляди. Включително двете девойки, преследвани от призрака.

Влакът забави ход. Наближаваха Северната гара. Адамсберг се изправи, тръсна сгънатото си на топка сако, прекара ръка през косата си.

— И какво общо има колегата Сток с всичко това? — попита той.

— Радсток е бил в екипа от ченгета, изпратени на място веднага щом се разчуло за сеанса по екзорсизъм. Видял е запазеното тяло, чул е как свещеникът се разправя с вампира. Бил е млад и предполагам, че е бил впечатлителен. И че да открие днес на същото място крака на мъртъвци му е дълбоко противно. Защото се твърди, че Нещото все още царува над тъмните сили в Хайгейт.

— Това ли е дарът? Кракорезача е направил подарък на Нещото?

— Така мисли Радсток. Той се бои някой луд да не пробуди кошмара на Хайгейт. И могъществото на заспалия му Господар. Но нещата едва ли стигат дотам. Кракорезача иска да се отърве от колекцията си, така да е. Но не може да захвърли на боклука толкова ценни експонати. То е все едно да хвърлиш детските си играчки. Иска да им намери достойно място.

— И избира място, съответстващо на фантазиите му. Избира Ижгат, където краката могат да продължат да живеят — обади се Адамсберг.

— Хайгейт — поправи го Данглар. — Което не означава, че Кракорезача вярва в Нещото. От значение е само характерът на мястото. Но все едно — всичко това е вече от другата страна на Ламанша и далеч от нас.

Влакът спря на перона, Данглар грабна куфара си, сякаш искаше с този съвършено реален жест да сложи край на вцепенението, предизвикано от историята му.

— Но когато сме видели нещо такова, Данглар — тихо каза Адамсберг, — някакво късче от него се отделя и остава в нас. Всяко много красиво или много грозно нещо оставя частица от себе си в очите, които го гледат. Това е известно. И точно по това я разпознават.

— Коя? — попита Есталер.

— Много голямата красота и много голямата грозота. Разпознават я по този шок, по тази останала частица.

След като Данглар си тръгна, сякаш разкаял се, че е казал толкова много, докато вървяха по перона, Есталер докосна комисаря по рамото.

— А какво правим после с тези малки парченца, които сме видели?

— Подреждаме ги, разполагаме ги като звезди в една голяма кутия, наречена памет.

— Не можем ли да ги изхвърлим?

— Не, невъзможно е. Паметта няма свое сметище.

— А ако не ги искаме, какво да правим?

— Или ги издебваш, за да ги убиеш, като Данглар, или не им обръщаш внимание.

В метрото Адамсберг се запита на кое място в паметта му ще се подредят противните лондонски крака, в кое съзвездие и колко време ще мине, преди да се направи, че ги е забравил. И къде ще се настанят изяденият гардероб и мечката, и чичото, и девойките, които бяха видели Нещото и искаха да го навестят. И какво е станало с онази, която тръгнала сама към гробницата? Ами със свещеника? Адамсберг разтърка очи и се размечта за дълга нощ, прекарана в сън. За цели десет часа, защо не. Успя да поспи само шест.

VI

Отегчен, седнал на стол в седем и половина сутринта, комисарят съзерцаваше мястото на престъплението под погледите на колегите си, които изразяваха загриженост, толкова бе необичайно Адамсберг да е отегчен, че и седнал на стол. Но той си седеше на стола с безстрастно изражение на лицето и с разсеяния поглед на човек, който няма желание да гледа каквото и да било и се отнася някъде надалеч, за да не може нито една частица да проникне в паметта му. Мъчеше се да мисли за времето отпреди малко, когато беше само шест часът, когато още не бе видял тази потънала в кръв стая. Когато след обаждането на лейтенант Жюстен набързо бе облякъл бялата риза от предишния ден и елегантното сако, заето от Данглар, напълно неподходящи за случая. Нервният глас на Жюстен не предвещаваше нищо добро, бе глас на ошашавен човек.

— Вземаме всички мостчета — уточни той.

Тоест пластмасовите плочи на ниски стойки, които поставяха на пода, за да не се замърсяват уликите. „Всички мостчета.“ Това означаваше, че по пода изобщо не може да се стъпва. Адамсберг бе излязъл бързо, избягвайки Лусио, навеса и котката. Дотук всичко беше наред, още не бе влязъл в голямата стая, не бе седнал на стола пред онези килими, наквасени с кръв и осеяни с вътрешности и парчета от кости, между четири покрити с органични вещества стени. Ще речеш, че тялото на стария човек просто се е пръснало. Най-отблъскващото несъмнено бяха купчинките плът, захвърлени върху черния лак на голямото пиано, изоставени като ненужни останки на тезгяха на месарница. По клавишите се бе стекла кръв. И тук липсваше дума, думата, която би описала човека, накълцал тялото на друг човек. Терминът „убиец“ беше недостатъчен и жалък.

Преди да излезе от къщи, набра номера на своя най-могъщ лейтенант, Ретанкур, която според него бе способна да устои на всичкия хаос на сътворението, дори да го укроти и да го насочи накъдето пожелае.

— Ретанкур, идете при Жюстен, взели са всички мостчета. Не знам, частна къща в буржоазното предградие Гарш, възрастен човек, неописуема сцена. Ако съдя по гласа на Жюстен, трябва да е ужасно. Побързай.

Адамсберг се обръщаше към Ретанкур ту на „ви“, ту на „ти“. Малкото й име бе Виолет, доста неподходящо за жена, висока метър и осемдесет и тежка сто и десет килограма. Адамсберг я наричаше по име или по фамилия, или по ранг, според това дали в момента изпитваше уважение към загадъчните й способности или нежност към умението й да предлага абсолютна сигурност — ако и когато пожелае. Тази сутрин я чакаше, бездеен в сякаш спрялото време, докато хората му шепнеха в стаята и кръвта кафевееше по стените. Може би нещо й бе пресякло пътя и я бе забавило. Чу тежките й стъпки, преди да я види.

— Булевардът е отвратително задръстен — изръмжа Ретанкур, която не обичаше да й препречват пътя.

Въпреки забележителния си обем тя леко премина по мостчетата и се изправи до него. Адамсберг й се усмихна. Дали Ретанкур знаеше, че комисарят вижда в нея отзивчиво дърво с издръжливи и чудотворни плодове, от онези дървета, които не можем да обгърнем с ръце и по които мигом се изкатерваме, когато настъпи адът? В чиито корони си строим колиби? Тя притежаваше тяхната монументална сила, здравината им и скритата им мистерия. Ефикасният й поглед обхождаше стаята, пода, стените, мъжете.

— Касапница — каза тя. — Къде е тялото?

— Навсякъде, лейтенант — каза Адамсберг, като разтвори ръце, посочвайки цялото помещение. — Накъсано, натрошено, стрито на прах, разпръснато. Където и да погледнеш, виждаш части от тялото. А поискаш ли да го погледнеш цялото, вече не го виждаш. То е навсякъде и никъде.

Ретанкур огледа стаята сантиметър по сантиметър. Тук и там, от единия до другия край на помещението смазани парчета органична материя покриваха килимите и стените, трупаха се до краката на мебелите. Кости, плът и кръв бяха горели в камината. Разпиляно тяло, което дори не предизвикваше отвращение, тъй като бе невъзможно тези останки да се свържат с някакво живо същество. Оперативните работници се придвижваха предпазливо, като внимаваха да не се натъкнат на парче от невидимия труп. Жюстен тихо разговаряше с фотографа — онзи с луничките и с рядката светла коса, чието име Адамсберг все не можеше да запомни.

— Жюстен не е на себе си — установи Ретанкур.

— Да — потвърди Адамсберг. — Той пръв е влязъл тук, без да подозира какво ще види. Градинарят се е обадил. Дежурният в Гарш е докладвал на началника си, който съобщил в Бригадата, щом разбрал за какво става дума. Жюстен е получил истински шок. Сменете го. И нека Мордан, Ламар и Воазне се редуват. Трябва да се опишат всички улики, метър по метър.

— Как го е направил? Не е било лесно.

— На пръв поглед е електрически трион и голям чук. Между единайсет вечерта и четири сутринта. Съвсем спокойно, тъй като всяка къща тук е отделена от другите с голяма градина и е жив плет. Наблизо е нямало никой, съседите са се изнесли за уикенда.

— Какво знаем за стареца?

— Че е живял тук, че е бил самотен и богат.

— Със сигурност богат — каза Ретанкур, като посочи гоблените, които покриваха стените, рояла, който заемаше една трета от голямата стая. — А дали е бил самотен, не се знае. Не те ликвидират така, ако си наистина самотен.

— Ако все пак е той, Виолет. Но това е почти сигурно, косите са същите като космите в банята и спалнята. И ако е той, името му е Пиер Водел, бил е на седемдесет и осем години, работил е като журналист, специализиран в съдебните дела.

— А!

— Да. Но според сина няма истински врагове. Поскарвал се е с тоз онзи и не всички са го обичали, но толкова.

— Къде е синът?

— Във влака. Живее в Авиньон.

— Нищо друго ли не е казал?

— Мордан казва, че не е плакал.

Доктор Ромен, съдебният лекар, който се бе върнал на работа след дълго отсъствие, се приближи до Адамсберг.

— Няма смисъл да се викат близките да разпознават трупа. Ще сравним ДНК-то.

— Естествено.

— За пръв път те виждам седнал по време на разследване. Защо не си прав?

— Защото съм седнал, Ромен. Седи ми се и толкова. Какво различаваш в това клане?

— Някои части от тялото не са напълно накълцани. Запазени са парчета от бедрата и от ръцете. Затова пък трошачът особено се е постарал с главата и краката. Напълно са смазани. И зъбите са натрошени, тук-там има парчета. Много педантична работа.

— Виждал ли си такова нещо?

— Виждал съм смазани лица и ръце, за да се попречи на разпознаването. Но все по-рядко, откакто работим с ДНК. Изкормени или изгорени тела също, както и ти. Но такова настървено унищожение — не. Преминал е всички граници.

— За да стигне докъде, Ромен? До нещо като маниакалност?

— До нещо такова. Все едно че е започвал отново и отново, за да не би да претупа работата. Нали знаеш, както човек проверява по десет пъти дали е заключил. Не само е трошил парче по парче, не само все повече се е увълчвал, но и е разпръснал останките. Нито един фрагмент не пасва със съседния, дори пръстите на краката не са заедно. Сякаш е засявал нива. Дали не си въобразява, че старият ще поникне отново? Не разчитай, че ще сглобя тялото, няма да стане.

— Знам — съгласи се Адамсберг. — Неизкореним страх, неспирен поток от ярост.

— Няма такова нещо като неспирен поток от ярост — агресивно го прекъсна майор Мордан.

Адамсберг се изправи, поклати глава, стъпи върху една плоча, после внимателно прекрачи на следващата. Само той се движеше, останалите бяха спрели, за да го слушат, неподвижни на своите плочи, като пионки върху шахматна дъска.

— Обикновено няма, Мордан, но този път има. Гневът му, страхът му, треската му се разпростират отвъд хоризонта ни, по земи, които не познаваме.

— Не — настоя майорът. — Яростта, гневът е дърво, което бързо изгаря. А тук е имало часове работа. Поне четири часа, а това не е времето на яростта.

— А на какво?

— На постоянството, на ината, на пресметливостта. Може би дори на постановката.

— Невъзможно, Мордан. Никой не може да изимитира това.

Адамсберг клекна, за да изследва пода.

— Бил е с ботуши, нали? С големи гумени ботуши?

— Така смятаме — потвърди Ламар. — Като се има предвид работата, която е имал да свърши, това изглежда добра предпазна мярка. Подметките са оставили хубави следи по килима. Може би има и малки парченца, отронени от грайферите. Кал или кой знае още какво.

Мордан измърмори „голямо бачкане“ и се премести по диагонал, като офицера, докато Адамсберг мина по три плочки — две една след друга и трета встрани, като коня.

— Върху какво е поставил трупа, за да го размаже така? — попита той. — Дори с каменарски чук е нямало нищо да постигне на килима.

— Ето тук — предположи Жюстен — има едно едва зацапано място, почти правоъгълно. Може да е от дървена или чугунена плоскост. Така е получил нещо като наковалня.

— Прекалено много материал е трябвало да пренася. Чук, трион, дръвник. И със сигурност дрехи и обувки за смяна.

— Всичко това се побира в един голям сак. Мисля, че се е преоблякъл навън, в градината зад къщата. Има следи от кръв в тревата, там, където трябва да е оставил изцапаните си дрехи.

— От време на време е сядал, за да си поеме дъх — каза Адамсберг. — Избрал е ето това кресло.

Адамсберг огледа мебелта, резбованите му подлакътници, седалката, тапицирана с розово кадифе, сега изцапана с кръв.

— Прекрасно кресло — каза той.

— Направо стил „Луи тринайсети“ — подчерта Мордан. — Не просто „прекрасно кресло“, а „Луи тринайсети“.

— Хубаво, майоре, „Луи тринайсети“ — каза Адамсберг, без да променя тона си. — И ако смятате да ни досаждате през целия ден, по-добре си отивайте. На никой не му е приятно да работи в неделя, нито да гази из тази касапница. И никой не е спал повече от вас.

Мордан отново се измести диагонално, като се отдалечи от Адамсберг. Комисарят скръсти ръце на гърба си и продължи да се взира в голямото кресло.

— Нещо като убежище за убиеца. Тук си е почивал. Наблюдавал е нанесените поражения, изпитвал е облекчение, задоволство. Или просто се е опитвал да урегулира дишането си.

— Защо казваме „убиец“? — попита педантичният Жюстен — и жена може да пренесе помощния материал, стига да не паркира много далеч.

Адамсберг решително поклати глава.

— Това е дело на мъж, замисъл на мъж. Тук няма и грам жена. Без да говорим за номера на ботушите.

— Дрехите — обади се Ретанкур, показвайки купчината, захвърлена безредно върху един стол. — Не ги е дърпал, нито ги е разкъсал. Просто ги е съблякъл, сякаш за да го сложи да си легне. И това не е обичайно.

— То е, защото не е бил обзет от ярост — каза Мордан от ъгъла на стаята, в който се бе оттеглил.

— Всичко ли е свалил?

— Всичко, освен гащите — каза Ламар.

— Не е искал да го види гол — обясни Ретанкур. — Съблякъл го е, за да не повреди триона, но не изцяло. Не му е харесвала идеята да го види гол.

— В такъв случай знаем, че убиецът не е медицинско лице — каза Ромен. — Аз, момчета, съм разсъблякъл стотици, без да ми мигне окото.

Адамсберг си бе сложил ръкавици и стискаше между пръстите си бучица пръст, паднала от ботушите.

— Ще трябва да издирим коня — каза той. — На ботушите са се залепили фъшкии.

— По какво си личи? — осведоми се Жюстен.

— По миризмата.

— Къде да търсим? — попита Ламар. — При коневъдите, в цирка, на надбягванията?

— И какво ще открием? — обади се Мордан. — Хиляди хора се навъртат около конете. А убиецът може да е стъпил върху фъшкии къде ли не, на кой да е селски път.

— Ами това вече ще означава нещо, майоре. Ще знаем, че убиецът е бил в село. В колко часа ще дойде синът?

— Трябва да е в Бригадата след по-малко от час. Казва се Пиер, като баща си.

Адамсберг протегна ръка, за да погледне двата си часовника.

— Ще изпратя екип да ви смени на обед. Ретанкур, Мордан, Ламар и Воазне застъпват дотогава. Жюстен и Есталер, вие ще се занимаете с личния му живот — сметки, тефтери, портфейли, телефони, снимки, лекарства и прочие. С кого се е виждал, кой му се е обаждал, какво е купувал, дрехи, вкусове, храна. Нищо не пропускайте, трябва да го възстановим целия. Този старец е бил не само убит, бил е унищожен. Не просто са му отнели живота, изличили са го от лицето на земята.

Образът на бялата мечка внезапно прекоси мислите му. Животното трябва да е докарало тялото на чичото горе-долу до това състояние, само дето е действало по-чисто. Нищо за отнасяне, нищо за погребване. А синът Пиер не би могъл да препарира убиеца и да го занесе на вдовицата.

— Не мисля, че това, което е плюскал, е от значение — каза Мордан. — По-спешно е да се занимаем със съдебните дела, които е наблюдавал. Със семейното и финансовото му положение. Още дори не знаем дали е бил женен. Още дори не знаем дали е той.

Адамсберг огледа изморените лица на мъжете, кацнали върху плочите.

— Почивка за всички — каза той. — Има едно кафене по-долу по улицата. Ретанкур и Ромен остават на работната площадка.

Ретанкур изпрати Адамсберг до колата му.

— Щом почистят малко мястото, извикайте Данглар. Да се заеме с живота на жертвата. Само не с останките.

— Разбира се.

Отвращението на Данглар от кръвта и смъртта се приемаше безкритично. Когато бе възможно, не го викаха на местопрестъплението, преди да го почистят от най-лошото.

— Какво му е на Мордан? — попита Адамсберг.

— Нямам представа.

— Не е в обичайното си състояние. Станал е зъл като куче.

— Това, че убиецът е разпръснал всичко в стаята, напомня ли ви нещо?

— Прабаба ми. Но няма връзка.

— Кажете все пак.

— Когато напълно изкукурига, взе да отделя нещата едно от друго. Не понасяше да се докосват. Подреждаше обувките на пода, като оставяше помежду им разстояние от десет сантиметра.

— Казваше ли защо? Имаше ли си причина?

— Имаше си отлична причина. Мислеше си, че ако предметите се допират, могат да пламнат, заради триенето. Казах ви, че няма връзка с разпръскването на Водел.

Адамсберг вдигна ръка, за да й направи знак, че приема съобщение, изслуша го внимателно и прибра апарата.

— В четвъртък сутринта — обясни той — извадих две котета, които се бяха заклещили в корема на майка си. Съобщиха ми, че котката е добре.

— Хубаво — каза Ретанкур след кратко мълчание. — Предполагам, че това е добра новина.

— Убиецът може да е направил като баба ви, може да е искал да наруши контакта, да раздели елементите. Което би било всъщност обратното на колекционирането добави той като се сети за краката в Лондон. — Развалил е ансамбъла, нарушил е реда. А и бих искал да знам защо Мордан се заяжда с мен.

Ретанкур не обичаше, когато Адамсберг говори несвързано. Това прескачане на мисълта, обърканите думи понякога я отклоняваха от целта й. Махна му за довиждане и се отдалечи.

VII

Адамсберг винаги четеше вестника си прав, като обикаляше около бюрото в кабинета си. Впрочем вестникът не беше негов. Всеки ден вземаше вестника на Данглар и после му го връщаше почти в насипно състояние.

На страница 12 в кратка дописка се съобщаваше докъде е стигнало едно следствие в Нант. Адамсберг добре познаваше комисаря, който го водеше — сух и самотен в работата си и крайно общителен извън нея. Опита се да си спомни името му, колкото да се поупражнява. От Лондон насам, може би откакто Данглар бе излял река от ерудиция на гробището Хайгейт, комисарят се мъчеше да обръща повече внимание на думите, на имената, на изреченията — област, в която паметта му никак не я биваше, за разлика от областта на звуците, светлината, израженията на лицата, които си спомняше години по-късно. Как се казваше онова ченге? Боле? Роле? Зевзек, способен да забавлява маса от двайсет души — Адамсберг се възхищаваше от такива хора. Днес направо завиждаше на този Ноле — прочете името му в статията, — че се занимава с такова чистичко убийство, докато изцапаното кадифе на онова кресло не му излизаше от главата. В сравнение с хаоса в Гарш случаят на Ноле си беше живо удоволствие. Скромно убийство с два куршума в главата, като жертвата бе отворила вратата на убиеца си. Никакви усложнения, никакво изнасилване, никаква лудост-петдесетгодишна жена, екзекутирана по всички правила на играта, съгласно принципите на деловите убийци: пречиш ми, ликвидирам те. Ноле трябваше просто да тръгне по следата на съпруга, на любовника и да доведе следствието докрай, без да се препъва в сума ти квадратни метра килим, покрит с парчета от плът. Без да стъпва на територията на безумието, на непознатия континент на Сток. Знаеше, че Сток не е истинското име на британския колега, който някой ден щеше да отиде да лови риба в езерото там горе. Може би с Данглар. Освен ако историята е жената Абстракт не отведе майора другаде.

Стенният часовник прещрака и Адамсберг вдигна глава. След малко щеше да дойде Пиер Водел, син на Пиер Водел. Комисарят се изкачи по дървената стълба, избегна стъпалото, на което всички се спъваха, и влезе в помещението с кафемашината да си вземе едно късо. Тази стаичка беше донякъде царството на лейтенант Меркаде — щедро надарен в областта на математиката и на всякакви логически упражнения, но свръхнеспособен да спи нощем. Куп възглавници, подредени в един ъгъл, му позволяваха да възстановява силите си през деня. Сега лейтенантът тъкмо бе сгънал одеялото и се изправяше, разтърквайки си очите.

— Изглежда, че сме нагазили в самия ад — каза той.

— Всъщност не сме нагазили. Вървим по мостчета на шест сантиметра над пода.

— Ама няма да ни се размине, а? Пъкъла?

— Няма. И щом се поразсъните, идете да видите, преди да са почистили всичко. Напълно непонятна касапница. Но с някаква налудничава идея вътре. Как би казал лейтенант Веранк? Стоманена нишка потръпва в дълбините на хаоса. Е, знам ли, някакъв невидим мотив, който поезията би могла да долови.

— Веранк щеше да го каже по-добре. Липсва ни, не мислите ли?

Адамсберг допи кафето си, изненадан. Не се беше сещал за Веранк, откакто лейтенантът напусна Бригадата, и не се чувстваше склонен да размишлява за бурните събития, които ги бяха изправили един срещу друг[1].

— Всъщност възможно е на вас да ви е все едно — каза лейтенантът.

— Много е възможно. И главно, нямаме време да обсъждаме тези неща, лейтенант.

— Тръгвам — поклати глава Меркаде. — Данглар ви е оставил съобщение. Нищо общо с къщата в Гарш.

Адамсберг дочете дванайсетата си страница, докато слизаше по стълбите. В крайна сметка забавният Поле не се справяше чак толкова добре. Бившият съпруг имаше алиби, разследването зацикляше. Адамсберг доволно сгъна вестника. На пропуска го очакваше синът на Пиер Водел, седнал вдървено до съпругата си. Нямаше повече от трийсет и пет години. Адамсберг спря нерешително. Как да каже на човека, че баща му е бил нарязан на парчета?

Комисарят известно време заобикаляше трудността, като изясняваше въпросите, свързани със самоличността и семейството на убития. Пиер беше единствен, късно роден син. Майката забременяла след шестнайсет години брачен живот, когато бащата бил на четирийсет и четири години. Относно бременността Пиер Водел баща се държал непреклонно, без да дава на жена си никакво обяснение. За нищо на света не желаел наследник, било немислимо това дете да се появи на бял свят и точка по въпроса. Съпругата отстъпила и заминала, за да направи аборт. Отсъствала шест месеца и износила детето — родила Пиер, син на Пиер. Пет години по-късно гневът на Пиер баща стихнал, но дори тогава той не приел съпругата и сина си в своя дом.

Така че синът Пиер виждал баща си само от време на време, стъписан от поведението на този човек, който го отхвърлял толкова упорито, и се боял от него заради нежеланото си раждане. Иначе Пиер баща бил сговорчив и щедър според приятелите си, нежен и добър според майка си. Или поне бил такъв преди постепенно да изгуби всяка общителност, което пречело да се разбере какво всъщност чувства. На петдесет и пет години Пиер баща много рядко имал посетители и се бил откъснал от всички свои някога многобройни приятели. По-късно, през юношеството си, Пиер синът си издействал скромно място в дома на баща си, където идвал в събота да свири на пианото специално подбрани парчета, с които се надявал да го покори. Още по-късно младият Пиер успял истински да привлече вниманието на стария. От десет години и особено след смъртта на майката двамата се виждали доста редовно. Синът станал адвокат и знанията му помагали на бащата в проучванията му на съдебните дела. Общували в работата и никога извън нея.

— Защо се е занимавал със съдебни дела?

— За пари. От това живееше. Отразяваше процесите за няколко вестника и специализирани списания. Освен това го интересуваха съдебните грешки. Възмущаваше се от мърлявщината на правосъдието. Казваше, че тестото на правото е меко и се извива в една или друга посока, че истината се губи в отвратителни увъртания. Твърдеше, че може да чуе дали дадена присъда скърца или не, дали прищракването е каквото трябва да бъде или не, също както ключарят поставя диагнозата си, преди да смени бравата. И ако установеше поскърцване, сам търсеше истината.

— Намираше ли я?

— Доста често, да. Посмъртната реабилитация на убиеца от Солон е негово дело. Освобождаването на К. Джими Джоунс в САЩ, на банкера Треванан, оневиняването на съпругата на Пасние, на професор Галеран. Статиите му имаха голямо влияние. Постепенно много адвокати започнаха да се страхуват от мнението му. Предлагаха му подкупи, които той отказваше.

Пиер синът подпря брадичка на ръката си. Изглеждаше недоволен. Не беше хубавец с това твърде високо чело и заострено лице. Но имаше доста забележителни очи, инертни, без блясък, здраво залостени кепенци, може би недостъпни за милостта. С наведено тяло и превит гръб, той сякаш се съветваше с жена си с поглед и правеше впечатление на мил и кротък човек. Адамсберг обаче забелязваше и непреклонност в твърдото стъкло на очите му.

— Имало ли е не толкова героични истории? — попита той.

— Казваше, че истината е двупосочен път. Трима души бяха осъдени вследствие на разследванията му. Единият се обеси в затвора, след като се закле, че е невинен.

— Кога беше това?

— Точно преди да се пенсионира, преди тринайсет години.

— Кой беше затворникът?

— Жан-Кристоф Реал.

Адамсберг кимна — името му бе познато.

— Реал се обеси на двайсет и деветия си рожден ден.

— Получавал ли е заплахи за отмъщение, някакви писма?

— За какво говорим? — намеси се съпругата, чието лице, за разлика от неговото, беше с правилни и хармонични черти. — Смъртта на Пиер не е естествена, така ли? Имате някакви съмнения? Ако да, кажете го. От сутринта насам полицията не ни е дала нито една ясна информация. Татко бил мъртъв, но не се знаело дали става дума за татко. И заместникът ви още не ни е позволил да видим тялото. Защо?

— Защото е трудно.

— Защото татко, ако е татко — продължи тя, — е починал в обятията на курва? Това би ме изненадало. Или на аристократка? Криете нещо, за да запазите спокойствието на недосегаемите? Защото да, свекър ми познаваше много недосегаеми, като се започне от бившия министър на правосъдието, който е корумпиран и в червата.

— Елен, моля те — каза Пиер, който умишлено я оставяше да говори.

— Напомням ви, че става дума за баща му — продължи Елен — и че той има право всичко да види и всичко да узнае преди вас и преди недосегаемите. Или ще ни покажете тялото, или повече дума няма да чуете от нас.

— Това ми изглежда разумно — каза Пиер с тона на адвокат, постигнал компромис между страните.

— Няма тяло — каза Адамсберг, гледайки жената в очите.

— Няма тяло — повтори механично Пиер.

— Няма.

— Тогава? Как може да се твърди, че е той?

— Защото е в неговата къща.

— Кой?

— Тялото.

Адамсберг отвори прозореца и се загледа в короните на липите. От четири дни цъфтяха и мирисът им на липов чай влезе в стаята заедно със свежия въздух.

— Тялото е на парчета — каза той. — Било е… каква дума да избера? Разфасовано? Накълцано? Било е нарязано на стотици парчета, разпръснати из стаята. Голямата стая с пианото. Нищо не може да се разпознае. Предлагам ви да не гледате това.

— Тук има някаква измама — не се предаваше жената. — Криете нещо. Какво правите с него?

— Събираме останките и ги прибираме в номерирани контейнери. Четирийсет и два квадратни метра, четирийсет и два контейнера.

Адамсберг отклони поглед от цъфналата липа и се обърна към Елен Водел. Пиер все още стоеше в прегърбената си поза и оставяше жена си да води хорото.

— Казват, че човек не може да скърби за покойния, ако не го е видял със собствените си очи — подзе Адамсберг. — Познавам обаче хора, които са съжалили, че са го видели и които биха предпочели да знаят, без да виждат. Ето, това са първите снимки, на ваше разположение са каза то подаде мобилния си на Елен. — Има и кола, която може да ви отведе в Гарш, ако държите. Първо добийте представа. Не са от най-добро качество, но са достатъчно ясни.

Елен пое телефона с решителен жест и заразглежда снимките. Спря на седмата, на която се виждаше горната част на пианото.

— Добре — каза тя и остави апарата с променено лице.

— Не ни трябва кола? — попита Пиер.

— Не ни трябва кола.

Прозвуча като заповед и Пиер кимна. Нито следа от възмущение, а ставаше дума за баща му. Нито помен от любопитство към снимките. Пълна неутралност. Временно договорено покорство, преди да поеме здраво юздите.

— Яздите ли? — попита Адамсберг.

— Не, но се интересувам от конни надбягвания. Навремето баща ми залагаше. Но от години го правеше не повече от веднъж месечно. Беше се променил, някак смалил, почти никъде не излизаше.

— Не посещаваше ли конни бази, манежи? Не ходеше ли на село? Така че да си донесе вкъщи парченца от фъшкии.

— Татко? Парченца от фъшкии?

Пиер синът се изправи, сякаш тази идея го бе събудила въпреки нежеланието му.

— Искате да кажете, че у татко има фъшкии!

— Да, на килима. Топченца, може би отлепили се от подметките на ботуши.

— През живота си не е носил ботуши. Изпитваше ужас от животните, от природата, от земята, от полските цветя, които вехнат в чашата, от всичко, което расте. Ботушите на убиеца са били пълни с фъшкии, така ли?

Адамсберг се извини с жест, преди да вдигне телефона си.

— Ако още сте със сина — направо каза Ретанкур, — попитайте го дали старият е имал животно, куче или котка, или друго животно с косми. Намерихме косми, но нито паничка за храна, нито нищо не показва, че тук е имало животно. Значи космите са били залепнали по задника на убиеца.

Адамсберг се отдалечи от двойката, за да не чуят как грубо се изразява Ретанкур.

— Баща ви имаше ли домашен любимец? Куче, котка или нещо друго?

— Току-що ви казах, че не обичаше животни. Не общуваше дори с хора, да не говорим за животни.

— Не е имал — каза Адамсберг по телефона. — Лейтенант, проверете дали не са от одеяло или палто. Вижте и по другите кресла.

— А книжни кърпички? Използвал ли е? Намерихме една в тревата, но нито една в банята.

— Книжни кърпички? — попита Адамсберг.

— Никога — отвърна Пиер, като вдигна ръце, за да отблъсне това ново бълнуване. — Само от плат, сгънати на три в едната посока и на четири в другата. Никога по друг начин.

— Само кърпички от плат — повтори Адамсберг по телефона.

— Данглар настоява да говори с вас. Върти се в кръг около нещо в тревата, което го безпокои.

Това, каза си Адамсберг, прекрасно описва темперамента на Данглар, склонността му да броди около тенджери, в които къкрят грижите му. С телефона в ръка Адамсберг прекара ръка по косата си в опит да открие къде се е запиляла нишката на разговора. Да, ботушите, фъшкиите.

— Ботушите не са били пълни с фъшкии — обясни той на сина. — Имало е само малки парченца, които влагата е отлепила от грайферите.

— Видяхте ли градинаря му? Той сигурно има ботуши.

— Още не. Казват, че бил същински див звяр.

— Див звяр, пандизчия и почти малоумен — довърши Елен. — Татко беше очарован от него.

— Не мисля, че е малоумен — поправи я Пиер. — Защо са разпилели тялото му? — попита той предпазливо. — Че са го убили, мога да разбера. Семейството на младежа, който се самоуби. Допустимо е. Но защо е трябвало всичко да изпочупи? Досега виждали ли сте подобно нещо? Такъв modus operandi.

— Такъв modus не е съществувал, преди убиецът да го изобрети. Той не е възпроизвел начин на действие, а е измислил нещо ново.

— Ще речеш, че говорим за изкуство — каза Елен неодобрително.

— А защо не? — рязко каза Пиер. — Това е напълно възможно. Той беше художник.

— Баща ви ли?

— Не, Реал, самоубиецът.

Адамсберг отново се извини с жест, за да поговори с Данглар.

— Знаех си аз, че тия лайна ще ни се стоварят на главата — произнесе майорът много отчетливо, което подсказа на Адамсберг, че вече му е ударил едно-две и внимава да не му проличи.

Сигурно го бяха пуснали в стаята с пианото.

— Видяхте ли местопрестъплението, майоре?

— Снимките и те ми стигат. Обаче се потвърди, обувките са френски.

— Ботушите ли?

— Обувките. Има и нещо по-лошо. Когато видях това, все едно запалиха клечка кибрит в тунела, все едно че бяха отрязали краката на чичо ми. Но нямаме избор, отивам.

Повече от три чаши, прецени Адамсберг, обърнати набързо. Погледна часовниците си, беше около шестнайсет часът. Днес Данглар нямаше да е от полза за никого и за нищо.

— Няма нужда, Данглар. Вървете си, ще се видим по-късно.

— И аз това ви казвам.

Адамсберг прибра телефона си и, кой знае защо, се запита какво става с котката и котенцата. Бе казал на Ретанкур, че майката е добре, но едно от котетата — едно от онези, които бе извадил, момиченце — залитало и слабеело. Дали не го бе стискал прекалено силно, докато го теглеше? Дали не го беше повредил?

— Жан-Кристоф Реал — повтори Пиер настоятелно, сякаш усещаше, че комисарят няма да намери пътя без чужда помощ.

— Художникът — потвърди Адамсберг.

— Той се занимаваше с коне, даваше ги под наем. Веднъж боядиса един кон в бронзов цвят, за да получи нещо като статуя, която се движи. Собственикът на коня подаде оплакване, но точно това го направи известен. По-късно боядиса и други. Боядисваше всичко, така че му трябваха колосални количества боя. Боядисваше тревата, пътищата, дънерите на дърветата, листата едно по едно, камъчетата отгоре и отдолу, сякаш се опитваше да превърне в камък целият пейзаж.

— Това не интересува комисаря — обади се Елен.

— Вие познавахте ли Реал?

— Често го виждах в затвора, бях решен да го изкарам от там.

— В какво го обвиняваше баща ви?

— В това, че е боядисал една възрастна жена, негова покровителка и наследодателка.

— Не разбрах.

— Бронзирал тази жена, за да я качи на един от прословутите си бронзови коне като жива статуя. Но боята не пропускала въздух, порите на кожата й се задръстили и преди да успеят да я почистят, покровителката починала от задушаване върху добичето. Реал си получил наследството.

— Изключително — промърмори Адамсберг. — А конят? И той ли починал?

— Не, и точно в това е въпросът. Реал си разбираше от работата и използваше бои, които дишат. Не беше луд.

— Разбира се — каза Адамсберг скептично.

— Химиците казаха, че катастрофата е била причинена от взаимодействието между молекулите на боята и на козметичните препарати, използвани от покровителката. Но баща ми доказа, че Реал е боядисал коня и жената с боя от различни бидони и умишлено е предизвикал задушаването.

— А вие не смятахте така.

— Не — каза Пиер и вирна брадичка.

— Доказателствата на баща ви убедителни ли бяха?

— Да, но какво от това? Баща ми имаше ненормално отношение към този човек. Ненавиждаше го без причина. И направи всичко, за да го унищожи.

— Не е вярно — внезапно възрази Елен. — Реал беше мегаломан и имаше много дългове. Умишлено уби жената.

— Мамка му — сряза я Пиер. — Баща ми се беше настървил така, сякаш чрез Реал искаше да отмъсти на мен. На осемнайсет години исках да стана художник. Реал беше с шест години по-голям от мен, познавах творбите му, възхищавах му се, бях го посещавал два пъти. Когато баща ми научи направо побесня. За него Реал беше алчен невежа — цитирам го, — чиито нелепи изобретения са опасни за цивилизацията. Баща ми беше човек от безпросветните векове, имаше старомодни схващания за света и Реал го отвращаваше. С авторитета, който си беше създал, този негодник го обвини и уби.

— Този негодник — повтори Адамсберг.

— Именно — каза Пиер, без да трепне. — Баща ми беше стар мръсник.

VIII

Вече имаха имената на обитателите на близките къщи. Започваха необходимите и уморителни разговори със съседите. Това, което узнаха, не противоречеше на оценката на Пиер син. Никой наистина не смееше да нарича Пиер Водел стар мръсник, но свидетелствата очертаваха затворен, вманиачен, нетолерантен и самодоволен човек. С висока интелигентност, от която никой нямал полза. Избягвал контактите — удобно качество, благодарение на което не досаждал на близките си. Ченгетата обикаляха от врата на врата и говореха за убийство, без да уточняват, че старецът е открит в насипно състояние. Дали Пиер Водел е отворил на нападателя си? Би могъл, ако мотивът на посещението е бил технически, а не е ставало дума за обикновено бъбрене. Дори вечерта? Да, Водел не бил страхлив, бил дори, как да го наречем, неуязвим. Е, такова впечатление правел.

Само един човек, градинарят му Емил, описваше Пиер Водел по друг начин. Не, не бил мизантроп. От себе си се боял, затова не се виждал с никого. Откъде знаел това градинарят? Ами защото самият Водел понякога го казвал с крива усмивка. Как се е запознал с него? В съда, когато за девети път го съдели за нанесени телесни повреди, преди петнайсет години. Водел се заинтересувал от склонността му към насилие, двамата разговаряли по този въпрос и постепенно се сближили. Накрая Водел го наел да му поддържа градината и да го снабдява с дърва, а по-късно и да пазарува и чисти. Емил му допадал, защото не бил приказлив. Съседите не били особено доволни, когато научили за миналото на градинаря.

— Нормално е, ако се поставиш на тяхно място. Наричат ме Емил Сопата. Няма как, хората не се чувстваха спокойни в мое присъствие и ме избягваха.

— Сериозно? — попита Адамсберг.

Човекът седеше на най-горното стъпало, на самата площадка, там, където юнското слънце бе понагряло камъка. Кльощав и късокрак, той се губеше в работния си комбинезон и не вдъхваше никакво безпокойство. Имаше несиметрично лице, някак неустановено и износено, по-скоро грозно, което не изразяваше нито воля, нито самоувереност. Беше неспокоен, наместо бършеше деформирания си от ударите нос, засенчваше очи с ръка. Едното му ухо бе по-голямо от другото и той току го търкаше като разтревожено куче — жест, който единствен показваше, че му е мъчно или че се чувства изгубен. Адамсберг седна до него.

— Вие от ченгетата ли сте? — попита човекът, след като хвърли заинтригуван поглед на дрехите на Адамсберг.

— Да. Един колега ми каза, че не сте съгласен с мнението на съседите за Пиер Водел. Не знам името ви.

— Двайсет пъти вече им го казах. Казвам се Емил Фьойан.

— Емил — повтори Адамсберг, за да запечата името в паметта си.

— Няма ли да го запишете? Другите го записаха. Нормално е, иначе по сто пъти ще питат за едно и също. Те и без това се повтарят. Винаги съм се чудел защо ченгетата непрекъснато се повтарят. Ти му казваш: „В петък вечер бях в «Папагала»“. А ченгето пак: „Къде беше в петък вечер?“. Каква му е ползата, освен да ти къса нервите?

— Ползата му е да ти къса нервите. Докато се откажеш от този папагал и му кажеш каквото иска да чуе.

— Ами да, нормално е. Мога да разбера.

Нормално, ненормално — Емил сякаш разполагаше нещата от двете страни на тази демаркационна линия. Съдейки по погледа, с който го разглеждаше, Адамсберг не можеше да се закълне, че го слага от страната на нормалното.

— Всички ли тук ги е страх от вас?

— Всички, освен госпожа Бурлан, съседката. Аз, да ви кажа, имам все пак зад гърба си сто трийсет и осем участия в побои, без да броя ония от детството. Така че, нали…

— Затова ли говорите обратното на онова, което казват съседите? Защото не ви обичат?

Въпросът изненада Емил.

— Все ми е тая дали ме обичат. Просто знам за Водел много повече от тях. Не им се сърдя, нормално е да се боят от мен. Аз съм побойник от най-висока класа. Така казваше Водел — добави той и се засмя, при което се видя, че му липсват два зъба. — Вярно, никого не съм убил, но за останалото си беше прав.

— За останалото… колко години сте лежали?

— Единайсет и половина общо за седем присъди. Но откакто минах петдесетте, вече е по-добре. Някое и друго сбиване, но нищо повече. Може да се каже, че скъпо съм си платил — нямам жена, нямам деца. Обичам хлапетата, но не исках да имам. Няма как, когато удряш по всичко, което мърда, ей така, без причина, не можеш да поемеш този риск. Нормално е. Това също ни беше обща черта с Водел. И той не искаше деца. Е, той не го казваше така. Казваше: „Никакво потомство, Емил.“ Обаче му направиха едно дете зад гърба.

— Знаете ли защо?

Емил дръпна от цигарата си и учудено погледна Адамсберг.

— Ами защото не е взел предпазни мерки.

— Защо не е искал потомство.

— Просто не искаше. Аз сега се питам какво ще стане с мен. Оставам без работа и без покрив. Спях в бараката.

— Водел не се ли боеше от вас?

— Водел не се боеше дори от смъртта. Разправяше, че единственият недостатък на смъртта е, че настъпва прекалено бавно.

— Никога ли не сте изпитвали желание да го ударите?

— Понякога, в началото. Но предпочитах да поиграем на морски шах. Аз го научих да играе. Не мислех, че има човек, който да не може да играе на морски шах. Идвах вечерта, палех огън, наливах по една вишновка. Вишновката е нещо много специално, той ме научи да я пия. Сядахме на масата и започвахме.

— Кой биеше?

— Той, от три игри две печелеше. Защото беше хитър. Дори измисли специален морски шах върху листа, дълги един метър. Представяте ли си колко е трудно?

— Представям си.

— Добре. Искаше още да увеличи листа, но аз бях против.

— Много ли пиехте заедно?

— Само по две вишновки. Той не пиеше повече. Виж, липсват ми охлювите, които си хапвахме за мезе. Поръчваше всеки петък. Всеки си имаше шишче. Аз със синя главичка, той с оранжева. Не ги сменяхме. Той казваше, че аз ще…

Емил се почеса по кривия нос и затърси думата. Адамсберг познаваше това ровене из речника.

— Че ще изпитвам носталгия, когато той умре. Аз се смеех и твърдях, че никой никога не ми е липсвал. Но беше прав, хитряга си падаше. Изпитвам носталгия.

Адамсберг имаше чувството, че Емил е горд с това сложно душевно състояние и с новата дума, която го назоваваше.

— Когато се биете, пиян ли сте?

— Не, там е проблемът. Понякога пийвам след това, за да ми мине нервата. Не си мислете, че не съм ходил на доктор. Ходил съм, разбира си, доброволно и насила, поне десетина пъти. Нито един не разбра защо се маризя. Питаха за баща ми, за майка ми — нищо. Бях щастливо дете. Затова Водел казваше: „Нищо не може да се направи, Емил. Това е въпрос на генетика.“ Знаете ли какво е генетика?

— Приблизително.

— А по-точно?

— По-точно не.

— Аз да, проверих в речника. Това е, когато семето ти е лошо. Разбирате ли сега? Затова и двамата знаехме, че няма полза да живеем като другите. Заради генетиката ни.

— Водел също ли имаше генетика?

— Но естествено — каза Емил раздразнено, сякаш Адамсберг не полагаше никакво усилие да разбере. — Сега аз се питам какво ще стане с мен.

— Каква генетика?

Емил си чистеше ноктите с кибритена клечка и изглеждаше загрижен.

— Не — рече той, като поклати глава. — Той не искаше да се говори за това.

— Кажете ми, Емил, какво правихте в нощта на събота срещу неделя?

— Вече ви казах, бях в „Папагала“.

Емил предизвикателно се усмихна и хвърли кибритената клечка. Изобщо не приличаше на полуидиот.

— Какво друго?

— Водих майка ми на ресторант. Онзи същия, близо да Шартр, казах му името и всичко останало на колегите ви.

Те ще ви го повторят. Водя я там всяка събота. Уведомявам ви, че никога не съм удрял майка си. Боже, само това оставаше. И уточнявам, че майка ми ме обожава. В известен смисъл това е нормално.

— Но майка ви не заспива в четири часа сутринта? Вие сте се прибрали в пет часа.

— Да, и не видях светлината. А той спеше винаги на запалени лампи.

— В колко часа оставихте майка си?

— Точно в десет. После, като всяка събота, отидох да си видя кучето.

Емил извади от портфейла си една мръсна снимка и му я подаде.

— Ето го — каза той. — Съвсем кръгличък. Може да се побере в джоба ми, като кенгуру. Когато бях в панделата за трети път, сестра ми заяви, че не го ще вече, и го даде на някой. Аз обаче знаех къде е — във фермата на братовчедите Жеро, близо до Шатоден. След ресторанта взимам камионетката и отивам да го видя, с подаръци, месо и такива работи. Той знае и ме очаква в тъмното, прескача бариерата и прекарваме заедно нощта в камионетката. И да вали, и буря да има, той знае, че ще дойда. А е ей толкова малък.

Ръцете на Емил образуваха топка с размерите на детски балон.

— Има ли коне в тази ферма?

— Жеро отглежда главно крави, три четвърти за мляко, една четвърт за месо. Но има и няколко коне.

— Кой знае за това?

— За кое? Че ходя при кучето?

— Да, Емил. Не говорим за говедата. Водел знаеше ли?

— Да. Не би понесъл да доведа тук животно, но проявяваше разбиране. Оставяше ми събота вечер за майка ми и кучето.

— Но Водел вече не може да го потвърди.

— Не може.

— И кучето също.

— А, то да. Елате с мен в събота и ще видите, че не се гъбаркам. Ще го видите как подскача и тича към камионетката. Това е доказателство.

— Не е доказателство, че става в събота.

— Вярно. Обаче е нормално едно куче да не може да каже кой ден е. Дори куче като Купидон.

— Защото то се казва Купидон — промърмори Адамсберг.

Затвори очи, облегна се на каменната рамка на вратата и обърна лице към слънцето, като Емил. Вътре зад стената огледът завършваше, вече махаха мостчетата. Килимите бяха вдигнати, номерирани и прибрани в контейнери. Тепърва щяха да ги изследват. Пиер синът би могъл да е убил стария мръсник. Не беше изключено и да е снахата, решена на всичко за съпруга си. Или Емил. Или семейството на художника, бронзирал коне, за зла чест и една жена. Да залееш с бронз своята покровителка — ето нещо, което го нямаше преди на картата на континента, за който говореше Сток. Затова пък да убиеш един стар богаташ, това си съществува открай време. А да го накълцаш и разпръснеш? Защо? Нямаха отговор. Докато не намерят отговора, няма да намерят и човека.

По алеята се зададе Мордан с насечената си походка, с дългия си, опънат напред врат, с покрития със сив мъх череп, с шаващите очички — съчетание, което с голяма точност очертаваше образа на уморена чапла, тръгнала за риба. Приближи си до Емил и се загледа в Адамсберг без капка снизходителност.

— Спи — тихо каза Емил. — Нормално е, човек трябва да прояви разбиране.

— Разговаряхте ли?

— Ами да. И какво от това? Такава му е работата, нали?

— Със сигурност. Но все пак ще го събудим.

— Няма милост на този свят — каза Емил отвратено. — Човек не може пет минути да поспи, без да го нахокат.

— Едва ли ще го нахокам, той е комисар, началник ми е.

Адамсберг отвори очи, когато Мордан го докосна, а Емил стана и се отдръпна. Бе доста шокиран от новината, че този човек е комисар, сякаш самият ред на нещата бе нарушен, сякаш скитниците ставаха крале без предупреждение. Едно е да си говориш за генетика и за Купидон с обикновен полицай, съвсем друго е да ги обсъждаш с комисар. Тоест с тип, който владее най-мръсните техники на разпита. А този бил истински ас, така беше чувал. И му бе казал доста неща. Несъмнено твърде много неща.

— Стойте тук — каза Мордан, като задържа Емил за ръкава. — Това сигурно ще ви заинтересува. Господин комисар, имаме отговора на нотариуса. Водел е направил завещание преди три месеца.

— Много пари ли оставя?

— Повече от пари. Три къщи в Гарш, една във Вокресон, голяма жилищна сграда в Париж. Плюс равностойността им в капиталовложения и застраховки.

— Това не ме учудва — каза Адамсберг и на свой ред се изправи, като изтупа панталона си.

— Като не се смята задължителната част от наследството, която трябва да получи синът Водел, всичко останало е завещано на чужд човек. На Емил Фьойан.

IX

Емил отново седна на стъпалата. Беше поразен. Адамсберг остана прав, облегнат на рамката на вратата, с наведена глава и кръстосани на корема ръце — според колегите му единствен видим сигнал за размисъл. Мордан крачеше наоколо, като размахваше ръце, а погледът му бързо и безпричинно се местеше от една точка на друга. Всъщност Адамсберг не размишляваше, а си казваше, че видът на Мордан напълно го докарва на чапла, която си е хванала рибка и я стиска в клюна си, щастлива, че така бързо си е намерила храна. В случая — Емил. Който наруши мълчанието, докато несръчно си свиваше цигара.

— Не е нормално да лишиш от наследство сина си.

Прекалено много хартия имаше в края на цигарата му, която пламна като факла и облиза с лек пукот сивите му коси.

— Ще не ще, той му е син все пак — продължи Емил и потърка косата си, която замириса на опърлено прасе. — А мен не ме обичаше чак толкова. Дори и да е знаел, че ще изпитвам носталгия и че изпитвам носталгия. Пиер трябваше да наследи всичко.

— Много сте великодушен, а? — рече Мордан.

— Не, само казвам, че така щеше да е нормално. Но аз ще си взема частта, ще уважим волята на стареца.

— Удобно нещо е уважението.

— Не е само уважението. А и законът.

— И законът е удобен.

— Понякога да. Къщата пада ли ми се?

— Тази или другите — намеси се Адамсберг. — Върху половината наследство, което ви се полага, ще платите огромен данък. Но ще ви останат поне две къщи и доста пари.

— Ще прибера мама и ще си откупя кучето.

— Бързо се организирате — каза Мордан. — Сякаш вече сте бил подготвен.

— Защо? Не е ли нормално да искам да прибера майка си?

— Казвам, че нямате чак толкова изненадан вид. Казвам, че вече кроите планове. Можете поне да изчакате, да свикнете с новината. Така става обикновено.

— Все ми е тая как става. Вече съм свикнал. Не виждам защо да изчаквам.

— Казвам, че сте знаели, че Водел ви оставя всичко. Казвам, че сте познавали завещанието.

— Не съм. Но ми беше обещал, че един ден ще бъда богат.

— То е същото — каза Мордан, изкривил устни, сякаш ей сега ще нападне рибата странично. — Предупредил ви е, че ще го наследите.

— Не е. Разбра го по линиите на ръката ми. Познаваше тайните на ръката и ми ги разкри. Ето — каза той, като разтвори длан и постави пръст в основата на дясното си кутре. — На това място видя, че ще бъда богат. Това не означаваше, че става думи за неговите пари, нали? Аз играя на лото, мислех, че оттам ще дойдат.

Емил внезапно замълча, загледан в дланта си. Адамсберг, който наблюдаваше жестоката игра между чаплата и рибата, забеляза на лицето на градинаря следа от стар страх, който нямаше нищо общо с агресивността на Мордан. Клюнът на майора като че ли нито го безпокоеше, нито го изнервяше. Не, тревожеше го тази история с линиите на ръката.

— И друго ли четеше по ръката ви? — попита Адамсберг.

— О, нищо особено, освен тази история с богатството. Намираше, че ръцете ми са обикновени, и казваше, че това е късмет. Не се обиждах. Но когато пожелах да видя неговите, веднага сви юмруци. Рече, че няма какво да гледам, че нямал линии. Нямал бил линии! Изглеждаше толкова зъл, че явно нямаше смисъл да настоявам. Онази вечер дори не играхме на морски шах. Нямал линии! Не е нормално това. Ако можех да видя тялото, щях да разбера дали е вярно.

— Не може да се види тялото. От ръцете тъй или инак не е останало нищо.

Емил сви рамене със съжаление, загледан в лейтенант Ретанкур, която се приближаваше с големи неелегантни крачки.

— Мила е — каза той.

— Не бъдете толкова сигурен — възрази Адамсберг. — Тя е най-опасното животно от глутницата. Работи от вчера сутринта без почивка.

— Как издържа?

— Умее да спи права, без да пада.

— Това не е нормално.

— Не е — потвърди Адамсберг.

Ретанкур спря пред тях и кимна утвърдително на двамата мъже.

— Готово — каза тя.

— Чудесно — одобри Мордан. — Тръгваме ли, господин комисар? Или продължаваме с хиромантията?

— Не знам какво е хиромантия — отвърна Адамсберг отчетливо.

Какво му беше на Мордан? Добрата стара безкрила птица, любезна и компетентна? Безупречен в работата, вещ в областта на приказките и легендите, сладкодумен и сговорчив? Адамсберг знаеше, че решението му да избере Данглар от двамата майори за колоквиума в Лондон беше раздразнило Мордан. Но той пък щеше да отиде със следващата група в Амстердам. Така щеше да е справедливо, а и Мордан не беше толкова раздразнителен, нито би пожелал да лиши Данглар от възможността да се потопи в британска атмосфера.

— Наука за линиите на ръката. С други думи, загуба на време. А в нашия случай губим прекалено много време. Емил Фьойан, питахте се къде ще спите тази вечер. Въпросът ми изглежда решен.

— В къщата — рече Адамсберг.

— В бараката — поправи го Ретанкур. — Къщата още е запечатана.

— В ареста — каза Мордан.

Адамсберг се отлепи от стената и направи няколко крачки по алеята с ръце в джобовете. Чакълът хрущеше под подметките му. Комисарят харесваше този шум.

— Не е от вашата компетенция, майоре — каза той отчетливо. — Още не съм се обадил на дивизионния, който не е сезирал съдията. Твърде рано е, Мордан.

— Твърде късно е, господин комисар. Дивизионният ми се обади, съдията е наредил задържането на Емил Фьойан.

— Така ли? — каза Адамсберг и се обърна, скръстил ръце. — Дивизионният се обажда и вие не ми го давате?

— Не е искал да говори с вас. Трябваше да се подчиня.

— Процедурата не е такава.

— Обикновено не ви е грижа за процедурата.

— Но сега да. А според процедурата това задържане е преждевременно и немотивирано. Имаме не по-малко причини да задържим сина Водел или някой член на семейството на художника. Ретанкур, как изглежда това семейство?

— Като монолитен блок, обсебен, разяден от желание за реванш. Майката се самоубива седем месеца след сина си. Бащата е механик, другите двама синове са шофьори — единият на камион, другият в Легиона.

— Какво ще кажете, Мордан? Струва си все пак да се помисли, не е ли така? Ами ощетеният Пиер син? Дали и той не е знаел за завещанието? Какво по-лесно от това, да обвини Емил и да сложи ръка на цялото наследство? Казахте ли за това на дивизионния?

— Нямах тази информация. А и съдията е категоричен. Досието на Емил Фьойан е по-тежко от мъртво магаре.

— Откога задържаме хората само защото имат досие? Без да изчакаме лабораторните изследвания? Без никакво потвърждение?

— Имаме две потвърждения.

— Чудесно, ще се радвам да ме информирате. Ретанкур, вие да знаете нещо по въпроса?

Ретанкур риеше с крак и разпръскваше чакъла като недоволно животно. В наднормените качества на лейтенанта имаше една празнина — липсваше умението да поддържа светски отношения. В двусмислена, деликатна ситуация, изискваща премислени реакции или малко хитрост, Ретанкур беше некомпетентна и безпомощна.

— Що за дивотия, Мордан? — попита тя с дрезгав глас. — Защо правосъдието толкова се е разбързало?

— Нямам представа. Изпълнявам и толкова.

— Изпълнявате прекалено — каза Адамсберг. — Та кои са двете улики?

Мордан вдигна глава. Емил стоеше притихнал и се опитваше да запали някаква клечица.

— Свързахме се със старческия дом, където живее майката на Емил Фьойан.

— Не е старчески дом, в който се живее, а в който се мре — изръмжа Емил.

Сега той духаше върху огънчето в края на клечката. Много е зелено, помисли Адамсберг, няма да хване.

— Директорката потвърди — от поне четири месеца Емил е предупредил майка си, че скоро двамата ще отидат да живеят на друго място, при това ще си живеят като бъбрек в лой. Всички знаят.

— Естествено — каза Емил. — Водел ми беше предсказал, че ще забогатея. Разказах това на майка ми, нормално е, нали? Трябва ли да повтарям едно и също? Да си късаме нервите?

— Логично — спокойно каза Адамсберг. — Второто потвърждение, Мордан?

Този път Мордан се усмихна. Стъпил е на здрава почва, помисли Адамсберг. Атакува рибата право в корема. Ама като се вгледаш по-внимателно, хич не изглежда добре. Изцъклен, сенките под очите му стигат до средата на бузите.

— В камионетката му има конски фъшкии.

— Е и? — каза Емил и спря да духа клечката.

— На местопрестъплението са намерени четири топчета фъшкии. Убиецът ги е внесъл с ботушите си.

— Нямам ботуши. Не виждам връзката.

— Съдията я вижда.

Емил се изправи, хвърли клечката, прибра в джоба си тютюна и кибрита. После прехапа устни и внезапно придоби изтощено изражение. Изглеждаше обезсърчен, жалък, неподвижен като стар крокодил. Прекалено неподвижен. В този ли момент Адамсберг разбра какво ще стане? Никога не си даде точен отговор. Със сигурност знаеше, че бе отстъпил встрани, за да се отдалечи от Емил и сякаш да му осигури пространство, да му остави поле за действие. И Емил се раздвижи именно с нереалната бързина на крокодил, такава бързина, че дори не го видяха да напада. Преди да преброят до едно, влечугото захапа антилопата за крака. Преди да преброят до едно, Мордан и Ретанкур се озоваха на земята и беше напълно невъзможно да се разбере къде ги е ударил Емил. Адамсберг го видя да побягва по алеята, да прескача един зид, после да прекосява някаква градина, всичко това с феноменална бързина, на каквато само Ретанкур беше способна. Сега тя се изправи със закъснение, като се държеше за корема, после се спусна след беглеца, мобилизирайки цялата си маса, за да получи по-голямо ускорение и за да прехвърли без проблем през зида своите сто и десет килограма.

— Искаме незабавно подкрепление — каза Адамсберг по радиостанцията си. — Заподозреният бяга в посока запад-югозапад. Обградете периметъра.

По-късно се запита — но и на този въпрос не можа да си отговори — дали е бил убедителен.

На земята Мордан се държеше за слабините и издаваше задъхан, плачлив стон. Адамсберг по навик се наведе над него и леко разтърси рамото му в знак на съчувствие.

— Катастрофална операция, Мордан. Не знам какво течно се опитвахте да направите, но следващия път го направете по-добре.

X

Подкрепян от комисаря, Мордан закуцука към останалата част от екипа. Лейтенант Фроаси беше сменила Ламар и веднага се бе заела с изхранването и с подреждането на обяда върху градинската маса. На Фроаси можеше да се разчита, тя хранеше като на война. Тънка и вечно гладна, Фроаси беше обсебена от мисълта за храна дотолкова, че организира в самото управление укрития, натъпкани с продукти, за които подозираха, че са повече от скривалищата с бяло вино на Данглар. Някои твърдяха, че и след два века, когато бутилките на Данглар отдавна ще са изпразнени, в Бригадата ще има какво да се яде благодарение на тайниците, разпръснати навсякъде из сградата.

Лейтенант Ноел имаше особено мнение за Фроаси. Ноел беше най-бруталният член на екипа, държеше се вулгарно с жените, примитивно с мъжете и презрително със задържаните. Създаваше повече неприятности, отколкото да върши работа, но Данглар смяташе присъствието му за необходимо. Според него Ноел съдържаше в себе си най-лошите черти на ченгето и така помагаше на другите да блеснат. Ноел играеше ролята си с охота. Но чудно, той познаваше по-добре от всеки друг най-интимните тайни на колегите си — било защото елементарният начин, по който се отнасяше с тях, топеше ледовете, било защото минаваше за специалист по мътната вода, та никой не се срамуваше да го допусне до собствената си такава. Та значи Ноел твърдеше, че хранителният проблем на лейтенант Фроаси се дължи на факта, че като била бебе, майка й изпаднала в безсъзнание и я оставила четири дни без кърма. По тази причина Фроаси, хилеше се той, хем си търси цицка, хем дава цицка, затуй не може да качи и един килограм.

Беше петнайсет часът, трябваше да се изчака членовете на екипа да похраносмилат, преди да се оживят и да се осведомят какво точно става навън. Знаеха, че Ретанкур е по следите на заподозрян — и че лошо му се пише на заподозрения — подпомагана от една бригада от Гарш: три коли и четири мотоциклета. Нямаше обаче новини от нея и Адамсберг бе уточнил, че е отлетяла с три минути закъснение след удар в слънчевия възел. И че заподозреният, Емил Сопата, единайсет години в пандиза и сто трийсет и осем официално заведени мариза, е способен да избяга от Ретанкур. Комисарят разказа, без да се впуска в подробности, за спора си с Мордан, предизвикал бягството на Емил. Никой не се сети да попита защо Емил не е ударил и Адамсберг, нито защо Адамсберг не го е подгонил. Ретанкур тичаше два пъти по-бързо от всички мъже в Бригадата и всеки намираше за нормално, че са я оставили да търчи сама. Мордан мрачно чистеше чинията си с хартиена кърпичка. Отдаваха лошото му настроение на тревога за състоянието на тестисите му. Докато набързо преглеждаха досието на Емил, от никого не бе убягнало, че побойникът е съсипал мъжествеността на един автомобилен състезател с един-единствен удар с лакът — бой, донесъл му една година в кафеза и неспазеното задължение да изплати на ищеца немалко обезщетение.

Адамсберг виждаше, че членовете на екипа му са обзети от съмнения и се колебаят между инстинктивната подкрепа, която дължат на поразения в най-нежните си части колега, и налагащото се от обстоятелствата благоразумие. Защото всеки, включително Есталер, съзнаваше, че Мордан неизвестно защо е нарушил правилата, като е уредил задържане под стража, без да се допита до Адамсберг, и с аматьорското си избързване е подплашил заподозрения.

— Кой подреди последните улики в камиона тази сутрин? — попита Адамсберг, докато механично изсипваше в чашата си останалата в една бутилка непрозрачна жълтеникава течност.

— Това е ябълково вино от моя край — обясни му Фроаси. — След отваряне не издържа повече от час, но иначе е чудесно. Помислих си, че може да ни поотпусне.

— Благодаря — каза Адамсберг и отпи от тръпчивото питие.

Защото, освен че се грижеше за храната, Фроаси се опитваше да поддържа общото настроение на едно поне сърдечно равнище, което не беше лесна работа в хронически недоспала си криминална бригада.

— Аз и Фроаси — отвърна Воазне.

— Трябват ми конските фъшкии. Искам да ги видя.

— Фъшкиите заминаха за лабораторията още вчера.

— Не тези, Воазне. Другите, от камионетката на Емил.

— Аха — обади се Есталер. — Фъшкиите на Емил.

— Няма проблем — каза Воазне и се изправи. — Те са сред приоритетните улики.

— Да поставим ли под наблюдение старческия дом? — попита Керноркян.

— Да, колкото да спазим правилата. И последният глупак ще се сети, че къщата се наблюдава.

— Той е глупак — каза Мордан, който продължаваше да чисти чинията си.

— Не е — възрази Адамсберг. — Само изпитва носталгия. А носталгията ти подсказва някои идеи.

Адамсберг се поколеба. Имаше почти сигурен начин да хванат Емил — във фермата, където живееше Купидон. Достатъчно бе да поставят на пост двама души и щяха да го приберат в близките дни или след седмица. Комисарят единствен знаеше за съществуването на Купидон и на фермата. Знаеше и приблизителния й адрес, и името на собствениците, като по чудо запечатали се в паметта му. Братовчедите Жеро, три четвърти млечни продукти, една четвърт месо. Отвори уста, но замълча, обзет от съмнения. Дали смяташе Емил за невинен, или искаше да си го върне на Мордан, или от два часа насам, а може би още от Лондон открито бе преминал от другата страна на бариерата заедно с желаещите да прескочат зида, като даваше рамо на бандитите и спъваше работата на силите на реда? Тези въпроси прелетяха през главата му като ято скорци, без да предизвикат дори опит за отговор. Докато останалите ставаха от столовете си, нахранени и информирани, Адамсберг се дръпна встрани и направи знак на лейтенант Ноел. Ако някой знаеше нещо, това беше той.

— Какво му е на Мордан?

— Неприятности.

— И сам мога да се сетя. Какви точно?

— Не ми е работа да ви казвам.

— Жизненоважно е за разследването, Ноел. Сам видяхте. Хайде, давайте.

— Дъщеря му — единствената, слънцето на живота му, грозотия, мен ако питате. Преди два месеца са я пипнали в компанията на шестима чекиджии, надрусани до козирката и самонастанили се в една изоставена сграда покрай южното околовръстно, един от най-смрадливите коптори, в които се събират наркоманчетата от добрите семейства.

— После?

— Шестима чекиджии, един от които гаджето й — дръглив, мърляв и зъл като куче. Боунс, така му викат в бандата. Дванайсет години по-стар от нея е и има сериозна практика в нападенията над старци. Голям гадняр. Иначе е по-скоро хубавец и се е издигнал в йерархията на дилърите. Момичето избягало от къщи, като оставило бележка, и добрият стар Мордан сега си хапе ташаците.

— Как са му те впрочем?

— Обадил се е на лекаря си, казва, че ще разбере вдругиден. Надява се да са оцелели, ама хич не е сигурно с онзи разбойник. Не че Мордан много си служи с тях. Жена му се чука с учителя по музика, та е станал за смях и на кокошките.

— Защо не ми е казал, когато дъщеря му е избягала?

— Ами такъв си е старият сладкодумец. Омайва ни с всякакви истории, а неговите ги пази за себе си. А и по онова време бяхме затънали до гуша в отворените гробове. Пък и, не се обиждайте, но с вас човек не говори лесно.

— И защо?

— Защото не е сигурен дали го слушате. А ако слушате, предполага, че ще забравите. Така че има ли смисъл? Мордан не се опитва да хвърчи из облаците. А вие седите върху тях.

— Знам какво говорят за мен. Но си мисля, че всъщност съм стъпил на земята.

— Но не на същата.

— Добре, Ноел, възможно е. Та? Дъщерята?

— Казва се Елен. Мордан е отишъл в сградата, след като са му се обадили ченгетата от Бисетр, и е попаднал в истински ад, знаете как е. Имало е дори хлапета, които са плюскали кучешки пастет. Едно от тях се е паникьосало и е извикало ченгетата, когато един взел свръхдоза. Забележете, изглежда, че не са лоши кучешките консерви, имали вкус на яхнийка. Щерката на Мордан била здраво надрусана, намерили у нея достатъчно бяло, за да я обвинят в търговия с дрога. За капак имало и оръжие, два пищова и автоматични ножове. С единия от пищовите преди девет месеца е ликвидиран Стъби Даун, шефа на северния квартал. Тогава свидетелите казали, че нападателите били двама, момче и момиче с дълги до задника кестеняви коси.

— Мамка му.

— Накрая са затворили в предварителния трима, включително Елен Мордан.

— Къде е тя сега?

— Във Френ, дават й метадон. Рискува да получи от две до четири години ефективна и много повече, ако е участвала в убийството на Стъби Даун. Мордан казва, че като излезе оттам, ще е свършена. Данглар се опитва да го утеши, като го полива с бяло вино като растение, но това му се отразява много зле. Щом намери малко свободно време, отива там, във Френ, отвън или отвътре, и гледа стените. Какво да ви разправям.

Ноел се обърна и с ръце на кръста посочи с глава къщата.

— И с това мазало там, колко му е съвсем да откачиш. Може би Данглар трябва да го смени, сега, когато вече е почистено. Търси ви Воазне, намерил е фъшкиите на Емил, както рече онова нещастно кретенче Есталер.

Воазне беше поставил пликчето на бялата градинска маса. Адамсберг пое ръкавиците, които му подадоха, отвори пликчето и подуши съдържанието му.

— На етикета пише „конски фъшкии“, но може да е нещо друго.

— Не, това е — каза Адамсберг, като изсипа в ръката си малка кафява люспа. — Не е като онази от къщата. Не е топче.

— Станали са на топчета, когато са се набили между грайферите на ботушите. И са се отлепили заради цялата онази кръв по килимите.

— Във всеки случай, Воазне, не е същият кон. Искам да кажа, не са същите фъшкии, значи не е същият кон.

— Може да има два коня — предположи Жюстен.

— Искам да кажа, не е отглеждан по същия начин. Значи не са същите обувки. Така мисля.

Адамсберг отмести един перчем, който му падаше на челото. Дразнеха го тези истории с обувки. Звънна мобилният му. Ретанкур. Бързо остави пликчето на масата.

— Господин комисар, отече. Емил ми се измъкна на паркинга пред болницата в Гарш. Между нас имаше две линейки. Съжалявам. Жандармите са тук, но не успяват да го локализират.

— Не се впрягайте, лейтенант. Той имаше преднина.

— Мамка му — продължи Ретанкур, — преднина и едно предимство — познава района като петте си пръста. Търчеше по улиците и през градинките, като че ли сам ги беше произвел. Може да се е скрил в някой жив плет. Не виждам как ще го изтръгнем оттам. Освен ако много не огладнее. Аз бях дотук, защото май ми е счупил ребро.

— Къде сте, Виолет? Още в болницата ли?

— Да, ченгетата я обиколиха цялата.

— Покажете онова ребро на лекар.

— Непременно — каза Ретанкур и веднага затвори.

Адамсберг прибра мобилния си. Ретанкур нямаше никакво намерение да отива да я преглеждат.

— Емил й е счупил ребро — каза той. — Сигурно много я боли.

— Пак добре. Можеше да я светне в ташаците.

— Стига, Ноел.

— Не е отглеждан по същия начин, а? — обади се Жюстен.

Адамсберг отново взе пликчето и преглътна репликата си. Ноел не пропускаше да жегне Ретанкур, разправяше наляво и надясно, че тя не е жена, а работно добиче. Докато за Адамсберг Ретанкур не беше жена в обикновения смисъл на думата, защото беше богиня. Многофункционалната богиня на Бригадата със способности, равни по брой на ръцете на Шива, колкото и да са.

— Колко ръце има онази индийска богиня? — попита той, като продължаваше да опипва фъшкиите.

Четиримата лейтенанти поклатиха глави.

— Винаги е така — каза Адамсберг. — Когато го няма Данглар, никой нищо не знае.

Адамсберг прибра фъшкиите в пликчето, затвори го и го подаде на Воазне.

— Освен да му се обадим, за да ни каже. Мисля, че този кон, конят, който е произвел фъшкиите в пликчето, известни като „фъшкиите на Емил“, е отгледан в полето и яде само трева. Мисля, че другият кон, онзи с топчетата от къщата, известни като „фъшкиите на убиеца“, се храни в конюшня със зърнени храни.

— Сериозно? Значи си личи?

— През цялото си детство съм събирал фъшкии за тор. И говежди лайна за огнището. И досега събирам. Мога да ви уверя, Воазне, че различната храна води до различни изпражнения.

— Ясно — съгласи се Воазне.

— Кога ще имаме резултати от лабораторията? — попита Адамсберг, докато набираше номера на Данглар. — Пришпорете ги. По спешност: фъшкии, кърпа, отпечатъци, части от тялото.

Адамсберг се отдалечи, Данглар беше на линия.

— Почти пет часът е, Данглар. Нуждаем се от вас за клането в Гарш. Вече свършихме, прибираме се в Бригадата и преминаваме към обсъждането. А, момент. Колко ръце има индийската богиня? Онази в кръга. Шива.

— Шива не е богиня, господин комисар. Шива е бог.

— Бог? Мъж е — добави комисарят, като се обърна към колегите си. — И колко ръце има? — върна се той към Данглар.

— Зависи как е представен, защото Шива притежава многобройни и противоположни способности, по целия спектър, от унищожителни до благотворни. Може да има две, четири ръце, а може и десет. Зависи какво олицетворява.

— И с две думи, Данглар, какво олицетворява?

— Накратко, „в празнотата, в центъра на Нирвана-Шакти, се намира върховният Шива, чиято същност е празнота“.

Адамсберг беше включил високоговорителя. Той погледна към четиримата си колеги, които изглеждаха не по-малко шашардисани от самия него и му правеха знак да смени темата. Новината, че Шива е мъж, им стигаше за този ден.

— Каква е връзката с Гарш? — попита Данглар. — Ръцете ли не ви стигат?

— Емил Фьойан наследява богатството на Водел, освен законно запазената част на Пиер, сина на Пиер. Мордан обяви задържането му и Сопата си плю на петите.

— Не пуснахте ли подире му Ретанкур?

— Пуснахме. Изтърва го. Не можа да вкара в действие всичките си ръце, Емил й счупи едно ребро. Чакаме ви, майоре, Мордан е по-скоро извън играта.

— Сигурно. Но влакът ми тръгва чак в двайсет и един и дванайсет. Не мисля, че мога да си сменя билета.

— Какъв влак, Данглар?

— Ами влакът, който минава през скапания тунел, господин комисар. Да не мислите, че това ме забавлява? Обаче видях, каквото исках да видя. Не е отрязал чак краката на чичо ми, ама натам вървят нещата.

— Данглар, къде сте? — бавно попита Адамсберг и приседна на градинската маса, след като изключи високоговорителя.

— Боже мили, нали ви казах. В Лондон. Сега вече са сигурни, почти всички обувки са френски, и от добро, и от лошо качество. Според социалната класа. Можете да ми вярвате, ще ни се наложи да си ги приберем всичките, Радсток отсега потрива ръце.

— Но да му се не знае — почти извика Адамсберг, — какво ви прихвана, та се върнахте в Лондон? Защо си завирате носа в тези тъпи обувки? Че оставете ги на Ижгат, оставете ги на Сток!

— Радсток. Господин комисар, предупредих ви, че заминавам, и вие не възразихте. Необходимо беше.

— Глупости, Данглар! Онази жена, Абстракт, до нея сте доплували.

— Ни най-малко.

— Не ми казвайте, че не сте я видели.

— Не ви казвам нищо подобно. Но това няма връзка с обувките.

— Надявам се, Данглар.

— Ако смятахте, че са отрязали краката на чичо ви, и вие щяхте да отидете да поогледате.

Адамсберг погледна към небето, което се покриваше с облаци, и проследи полета на една патица, после спокойно заговори в слушалката.

— Какъв чичо? Не знаех, че има чичо.

— Не става дума за жив чичо, за чичо, който се разхожда без крака. Чичо ми почина преди двайсет години. Беше втори съпруг на леля ми и го обожавах.

— Без да ви обиждам, майоре, никой не може да разпознае мъртвите крака на чичо си.

— Не съм разпознал краката му, а обувките му. Както справедливо отбеляза нашият приятел Клайд-Фокс.

— Клайд-Фокс?

— Ексцентричният лорд, спомняте ли си го?

— Да — въздъхна Адамсберг.

— Видях го снощи впрочем. Доста унил, тъй като изгубил новия си кубински приятел. Изпихме по чаша заедно, голям специалист е по история на Индия. И както справедливо отбеляза, какво може да се сложи в обувки? Крака. Обикновено на притежателя на обувките. Та ако това са обувките на чичо ми, има всички шансове и краката да са негови.

— Малко като фъшкиите и коня — прокоментира Адамсберг, който усещаше да го притиска все по-голяма умора.

— Като съдържащото и съдържанието. Но не знам дали става дума за чичо ми. Може да е някой братовчед или друг човек от същото село. Те там всички са роднини.

— Хубаво — каза Адамсберг и слезе от масата. — Дори ако някой си прави колекция от френски крака и ако за нещастие пътят му се е пресякъл с пътя на чичо ви или на братовчед му, какво ни засяга всичко това?

— Казахте, че нищо не пречи да се поинтересуваме — обидено рече Данглар. — Вие искахте да знаете какво е станало в Хайгейт.

— Там може би. Тук и в Гарш — не. А вашето пътуваме, Данглар, си е истински гаф. Защото, ако тези крака са френски, Ярдът ще иска да си сътрудничим. Това можеше да се падне на друг екип, обаче благодарение на вас Бригадата ще е на топа на устата. А на мен ми трябвате за касапницата в Гарш. Тя е далеч по-обезпокоителна от някакъв си некрофил, който е рязал крака наляво и надясно преди двайсет години.

— Не „наляво и надясно“. Мисля, че ги е избирал.

— Сток ли казва така?

— Аз казвам така. Защото, когато почина, чичо ми беше в Сърбия, краката му — и те.

— И вие се питате защо да търсите крака в Сърбия, след като във Франция има шейсет милиона?

— Сто и двайсет милиона. Шейсет милиона души, значи сто и двайсет милиона крака. Правите същата грешка като Есталер, но в другата посока.

— Но защо е бил в Сърбия чичо ви?

— Защото беше сърбин, господин комисар. Казваше се Славко Молдован.

Жюстен тичешком се приближи до Адамсберг.

— Има един навън, който настоява за обяснения. Възнамерява влезе в къщата.

XI

Пред градинската порта лейтенантите Ноел и Воазне стояха един срещу друг с протегнати ръце и блокираха пътя на мъжа, който нямаше вид на впечатлен.

— Нищо не ми доказва, че сте полицаи — повтаряше той. — Нищо не ми доказва, че не сте обирджии. Особено вие — уточни той, като посочи Ноел, чийто череп бе почти обръснат до кожа. — Имам среща, разбрахме се за седемнайсет и трийсет, държа да съм точен.

— Ще се разминете със срещата — рече Ноел, пускайки в ход неприятното си остроумие.

— Покажете ми картите си. Нищо не ми доказва.

— Вече ви обяснихме — каза Воазне. — Картите ни са в саката, саката ни са в къщата, а ако се махнем от тази врата, вие ще влезете. Обаче влизането е забранено.

— Разбира се, че ще вляза.

— Значи няма изход.

Човекът, реши Адамсберг, който се приближаваше към групата, е или тъп, или куражлия, като се имат предвид средните му габарити и тлъстото му тяло. Защото, ако мисли, че си има работа с обирджии, по-добре би било да спре да се разправя и да си вдига чуковете. Докато той се държеше някак професионално, достойно и уверено, като човек на дълга, във всеки случай като човек, решен да си свърши работата, каквото и да става. Застраховател? Търговец на произведения на изкуството? Юрист? Банкер? В борбата му с ръцете на двете ченгета имаше загатнат и ясен класов рефлекс. Той не беше от онези, които позволяват да бъдат изгонени, най-малкото от типове като Ноел и Воазне. Да преговаря с тях бе под социалния му статус и може би точно това убеждение, това изначално кастово презрение го правеше смел почти до глупост. Той не се боеше от по-низшите от него. Извън тази поза хитроватата му и някак старомодна физиономия би могла да бъде по-скоро симпатична. Адамсберг постави длани върху бариерата на полицейските ръце и го поздрави.

— Ако сте от полицията, няма да мръдна оттук, докато не видя началника ви.

— Аз съм началникът. Комисар Адамсберг.

Адамсберг много пъти бе виждал това учудване, това разочарование по много лица. И веднага след това — незабавното покорство пред чина, колкото и странен да е притежателят му.

— Приятно ми е, господин комисар — отвърна човекът, като му подаде ръка над ръцете. — Пол дьо Жослен. Аз съм лекарят на господин Водел.

Твърде късно, помисли Адамсберг, докато му стискаше ръката.

— Съжалявам, докторе, не можете да се видите с господин Водел.

— И аз така разбрах. Но като негов лекар съм длъжен и съм в правото си да бъда информиран, нали? Болен ли е? Починал? Хоспитализиран?

— Мъртъв.

— В дома си значи. Иначе нямаше да има толкова полицаи.

— Точно така, докторе.

— Кога? Как? Посетих го преди петнайсет дни, всички лампички светеха зелено.

— Полицията няма право да дава информация. Такава е процедурата в случай на убийство.

Лекарят смръщи вежди и тихо повтори думата „убийство“. Адамсберг осъзна, че си говорят от двете страни на ръцете като съседи, облегнати на оградата. Ръцете на замръзналите лейтенанти, които не възнамеряваха да ги оттеглят. Комисарят потупа по рамото Воазне, давайки му знак да вдигне бариерата.

— Да идем навън — каза той. — Не трябва да тъпчем тревата.

— Разбирам, разбирам. И нищо не можете да ми кажете, така ли?

— Мога да ви кажа това, което знаят съседите. Станало е през нощта на събота срещу неделя, открили са тялото вчера сутринта. Градинарят се е прибрал към пет часа и е вдигнал тревога.

— Защо е вдигнал тревога?

— Според градинаря Водел оставял лампите да светят нощем. Когато се е прибрал, никъде не е светело, а работодателят му имал фобия към тъмнината.

— Знам. Още от малък.

— Вие личен лекар ли му бяхте или психиатър?

— Личен лекар, както и остеопат и соматопат.

— Ясно — каза Адамсберг, без да му е ясно. — Споделяше ли с вас проблемите си?

— О не, ненавиждаше психиатрията. Но от костите му научавах много. Като лекар бях силно привързан към тях. Водел беше изключителен случай.

Лекарят красноречиво замълча.

— Ясно — каза Адамсберг. — Няма да ми кажете повече, ако аз не ви кажа повече. Професионалната тайна блокира обмена.

— Именно.

— Разбирате, че трябва да знам какво сте правили през нощта на събота срещу неделя между единайсет вечерта и пет сутринта.

— Няма проблем, много добре разбирам. Като се знае, че по това време хората спят и че аз лично нямам нито жена, нито деца, какво да ви отговоря? Нощно време съм в леглото, освен ако не ме извикат някъде по спешност. Това трябва да ви е познато.

Лекарят се поколеба, извади бележник от вътрешния си джоб, опъна сакото си.

— Франсиско — каза той, — портиерът, той е парализиран и го лекувам безплатно, ми се обади към един сутринта. Паднал между инвалидната си количка и леглото си и си изкълчил пищяла. Оправих му го и го сложих да си легне. След два часа пак ми се обади, коляното му се подуло. Наругах го и минах да го видя на сутринта.

— Благодаря, докторе. Познавате ли момчето за всичко, Емил?

— Играча на морски шах? Забележителен случай. Беше ми пациент. Опърничав е, разбира се, но Водел се интересуваше от него. За три години успях доста да намаля склонността му към насилие.

— И той така каза. Отдаваше това подобрение на възрастта.

— Ами, ами — засмя се лекарят и Адамсберг за миг видя веселото, умно и отзивчиво лице, скрито зад високомерната поза. — Възрастта обикновено усилва неврозите. Но аз лекувам Емил и постепенно стигам до скованите зони, раздвижвам ги, въпреки че хитрото животно отказва да ми даде достъп. Ще го пипна все пак. Майка му го е биела, когато е бил малък, но за нищо на света няма да си го признае. Боготвори я.

— Тогава откъде знаете?

— Тук — каза лекарят и постави показалеца си в основата на черепа на Адамсберг, малко над и вдясно от тила.

При което комисарят усети леко убождане, сякаш показалецът на доктора имаше жило.

— Също интересен случай — полугласно додаде той, — ако позволите.

— Емил ли?

— Вие.

— Мен не са ме били, докторе.

— Не съм казал такова нещо.

Адамсберг се дръпна, отдалечавайки черепа си от любопитството на лекаря.

— Не искам да издавате професионалните си тайни, затова ще ви питам друго. Имаше ли Водел врагове?

— Много. И точно в това беше проблемът. Страшни и дори смъртоносни врагове.

Адамсберг спря на малката алея.

— Не мога да ви цитирам имена — отсече лекарят. — А и би било безполезно. Това няма нищо общо с разследването ви.

Мобилният на Адамсберг зазвъня, комисарят се извини и прие обаждането.

— Лусио — изръмжа той, — знаеш, че съм на работа.

— Никога не съм ти се обаждал, омбре, за пръв път ми е. Ама едно от малките не суче и съвсем е отслабнало. Мислех си, че би могъл може би да го почешеш по челото.

— Не ме интересува, Лусио, нищо не мога да направя. Толкова по-зле за него, ако не суче. Природен закон.

— А ако го приспиш, ако го успокоиш?

— Това няма да го накара да суче, Лусио.

— Голям мръсник си, кучи сине, да знаеш.

— Освен това, Лусио — повиши тон Адамсберг, — не съм магьосник и имам тежък ден.

— Аз също. Можеш ли да си представиш, не успявам да си запаля цигарата. Понеже не виждам, не уцелвам края й. И дъщеря ми като не ще да ми помогне, аз какво да правя?

Адамсберг прехапа устни. Лекарят се приближи до него и любезно попита:

— Бебе, което не може да суче?

— Коте на пет дни — рязко отвърна Адамсберг.

— Ако събеседникът ви няма нищо против, бих могъл да направя нещо. Несъмнено става дума за проблем е моториката на долната челюст. Това не е непременно природен закон, може да е посттравматичен синдром вследствие на раждането. Трудно ли е било раждането?

— Лусио — извика Адамсберг в слушалката, — да не е едно от двете, дето ги извадихме насила?

— Да, беличкото със сиво в края на опашката. Единственото момиченце.

— Точно така, докторе — потвърди Адамсберг. — Лусио масажираше майката, а аз изтеглих котето за челюстта. Да не съм теглил много силно? Момиче е.

— Къде живее приятелят ви? Ако е съгласен, разбира се — добави той и размаха ръце, сякаш изпитал смирение пред застрашения живот.

— В Париж, тринайсети район.

— Аз съм в седми. Ако искате, да отидем заедно и аз ще я оправя малката. Ако мога, разбира се. Междувременно нека приятелят ви да навлажни цялото й тяло, но без да я мокри.

— Идваме — обяви Адамсберг, който имаше чувството, че дава сигнал за задвижването на полицейска операция. — Навлажни я, но без да я мокриш.

Леко замаян, с неясното усещане, че е изпуснал кормилото и се люшка между побойници, емигранти, лекари и безръки испанци, Адамсберг нареди на лейтенантите си да приключват и качи доктора в колата си.

— Това е гротескно — каза Адамсберг, като излязоха на околовръстното. — Водя ви да лекувате коте, при положение че адът се е стоварил върху Водел.

— Гадно убийство, а? Трябва да ви кажа, че той имаше много пари.

— Да. Всичко ще остане на сина му, предполагам — добави Адамсберг невинно. — Познавате ли го?

— Само през мозъка на таткото. Желание, отказ, желание, отказ и тъй нататък и у единия, и у другия.

— Водел не е искал момче.

— Не искаше да остави след себе си крехко потомство, изложено на милостта на враговете му.

— Какви врагове?

— И да ви кажа, няма да ви помогне. Лудост, усилена от възрастта, вградена в гънките на съществото му. Проблем за лекаря, а не за полицая. Или за пещерняка в случая с Водел.

— Въображаеми врагове, така ли?

— Не настоявайте, господин комисар.

Лусио ги очакваше, седнал под навеса, и потупваше с голямата си лапа легналото в скута му коте, увито във влажна кърпа.

— Ще умре — каза той с дрезгав глас и сълзи в очите, които хвърлиха Адамсберг в недоумение, тъй като не можеше да разбере как може толкова да се вълнуваш за едно коте. — Кой е тоя? — добави той нелюбезно по адрес на доктора. — Ще минем и без публика, омбре.

— Специалист по челюсти на котета, които не сучат. Дръпни се, Лусио. Дай котето.

Лусио почеса несъществуващата си ръка, после се подчини, изпълнен с подозрение. Лекарят седна на пейката, обгърна котешката главичка с дебелите си пръсти — имаше огромни за ръста си ръце, почти сравними с единствената ръка на Лусио — и бавно я опипа. Шарлатанин, помисли Адамсберг, по-раздразнен, отколкото би трябвало да бъде. После лекарят премина към ханша, постави пръсти на две точки, сякаш смяташе да свири на пиано, и се чу леко измяукване.

— Казва се Шарм — изръмжа Лусио.

— Ще я оправим тази челюст — каза лекарят. — Шарм, всичко е наред.

Прекалено големите му пръсти — които на Адамсберг се струваха все по-огромни, като десетте ръце на Шива — се преместиха върху челюстта и хванаха животинчето като в клещи.

— Е, Шарм? — прошепна той. — Блокирала си системата на излизане, а? Или комисарят те е изтеглил накриво? Или се си уплашила? Потърпи малко, ще те оправя. Така. Сега е по-добре. Ще се заема и с твоята ТЧС.

— Това какво е? — подозрително попита Лусио.

— Темпорално челюстна става.

Котето се отпусна в ръката на доктора и се остави да го занесат до цицката.

— Ето — каза лекарят с приспиващ глас. — ТЧС беше удална вдясно, цефалична вляво. Така че как да суче. Сега вече може. Ще изчакаме няколко минути да видим дали всичко е наред. Използвах случая да наместя кръстната и илиачната кост. Всичко това е заради спортното раждане. Не че искам да обидя някого. Тя ще бъде малко палава, но няма да е лоша, има мек характер. Дръжте я изкъсо.

— Добре, докторе — рече Лусио вече почтително, с очи, впити в котето, което сучеше, та ушите му пукаха.

— И ще бъде лакомо. Заради първите пет дни.

— Като Фроаси — вметна Адамсберг.

— Друго коте ли?

— Колежка. Непрекъснато яде и навсякъде крие храна. Но не й се лепи.

— Тревожност — уморено каза лекарят. — Би трябвало да иде на лекар. Би трябвало всички да отидат на лекар и аз също. Ако нямате нищо против, бих пийнал чаша вино или нещо друго — рязко смени темата той. — Време е за аперитив. Може да не личи, но това с котето си иска енергия.

В този момент в него нямаше нищо от онзи кастов дух, който Адамсберг бе доловил през ръцете на лейтенантите си. Лекарят бе разхлабил вратовръзката си и прекарваше пръсти през сивите си коси, а на лицето му бе изписано изражението на човек, свършил с пот на чело работа, в чийто успешен край не е бил сигурен преди час. Този човек искаше да пийне една чаша и това желание накара Лусио незабавно да реагира.

— Къде отива? — попита лекарят, загледан след Лусио, който крачеше право към живия плет в дъното на градината.

— Дъщеря му е забранила да пуши и да пие. Затова крие цигарите и бутилките из храстите. Цигарите ги държи в пластмасова кутия заради дъжда.

— Дъщерята е в течение, разбира се.

— Разбира се.

— И той знае, че тя знае?

— Разбира се.

— Така се върти светът, по спиралата на премълчаваните мисли. Какво е станало с ръката му?

— Изгубил я е в Испанската война, когато е бил на девет години.

— Но е имал нещо друго преди това, нали? Незараснала рана? Ухапване? Знам ли, нещо незаздравяло.

— Нещо малко — каза Адамсберг на един дъх. — Ухапване от паяк, което го е сърбяло.

— Цял живот ще се чеше — рече лекарят с фаталистичен тон. — Тук — додаде той, като се потупа по челото, — записано е в невроните му. Те още не са разбрали, че ръката я няма. Това си продължава през годините и разумът нищо не може да направи.

— Тогава за какво служи разумът?

— Да успокоява хората и това хич не е малко.

Лусио се върна с три чаши, заклещени между пръстите му, и една бутилка, стисната под чукана му. Остави чаши и бутилка на земята под навеса и се загледа в слепеното с цицката коте.

— Да не се пръсне? От много ядене?

— Няма — рече докторът.

Лусио поклати глава, напълни чашите и пожела да се чукнат за здравето на малката.

— Докторът знаеше за ръката ти — каза Адамсберг.

— Ами много ясно — каза Лусио. — Ухапването от паяк сърби, та се не трае.

XII

— Тоя тип е голяма работа — рече Лусио, — ама да не ме пипа по главата. Че току-виж съм започнал пак да цицам.

Точно каквото правеше в момента, забеляза Адамсберг, докато Лусио смучеше от ръба на чашата си с мляскащи звуци. Поначало Лусио предпочиташе да пие от бутилката. Чашите беше донесъл по изключение, защото имаше чужд човек. Лекарят си бе отишъл още преди час, двамата довършваха бутилката под навеса и зорко бдяха над заспалото котило. Лусио смяташе, че на всяка цена трябва да я довършат, защото иначе виното ще се развали. Или се довършва, или не се започва.

— И аз не бих искал да ме доближава — каза Адамсберг. — Само постави пръста си тука — комисарят показа мястото на тила си — и като че ли ме повреди. „Интересен случай“, така каза.

— На докторски език туй значи, че нещо не е наред.

— Именно.

— Стой по-далеч от него и не се безпокой.

— Лусио, представи си за миг, че ти си Емил.

— Добре — каза Лусио, който никога не бе чувал за Емил.

— Побойник, невъздържан, на петдесет и три години, не глупав, откачен, спасен от един стар маниак, който го наема като момче за всичко, включително за игра на гигантски морски шах вечер до огнището на по чаша вишновка.

— Не — възрази Лусио. — Повдига ми се от вишновка.

— Но представи си, че си Емил и че старият ти сипва вишновка.

— Хубаво — неохотно каза Лусио.

— Забрави сега вишновката. Пий друго, това е без значение.

— Допусни, че възрастната ти майка е в старчески дом, а кучето ти е на склад в някаква ферма, понеже си изкарал единайсет години в дранголника на малки части, и допусни, че всяка събота взимаш камионетката, за да заведеш майка си на вечеря, после да отидеш да видиш кучето и да му занесеш месо за подарък.

— Момент. Не си представям камионетката.

Лусио напълни последните две чаши.

— Синя, със заоблени ъгли, с избеляла боя, задният прозорец е закрит, върху багажника има ръждясала стълба.

— Ясно.

— Предположи, че чакаш кучето навън, че то прескача оградата на фермата, че се храни с теб, че прекарваш част от нощта заедно с псето отзад в камионетката и си тръгваш в четири сутринта.

— Момент. Не си представям кучето.

— А майката? Представяш ли си я?

— Идеално.

— Кучето е с дълъг косъм, мръснобяло с няколко петна, клепнали уши, малко и топчесто, помияр с големи зъркели.

— Ясно.

— Предположи, че старият маниак е бил убит и че те е включил в завещанието си в ущърб на сина си. Ето че си богат. Предположи, че ченгетата те подозират и искат да те приберат.

— Няма какво да предполагам. Искат да ме приберат.

— Да. Предположи, че си премазал топките на едно ченге, счупил си едно ребро на друго и си духнал.

— Дадено.

— Какво ще направиш с майка си?

Лусио пак засмука ръба на чашата си.

— Не мога да отида, ченгетата наблюдават старческия дом. И значи й пиша писмо, та да не се тревожи.

— Какво правиш с кучето?

— Те знаят ли къде е кучето?

— Не.

— Тогава отивам да си поговоря с него, да му кажа да не се безпокои и че пак ще дойда.

— Кога?

— Кога ще дойда пак?

— Не. Кога ще отидеш да си поговориш с кучето.

— Ами веднага. В случай че ме пипнат, добре е то да знае предварително. Докато за майка ми — майка ми е акъла си ли е?

— Да.

— Това е добре. Ако ме заключат, ченгетата ще я предупредят. А виж кучето, как пък няма да предупредят кучето. Така че това с предупреждението на кучето аз трябва да го свърша. Колкото се може по-бързо.

Адамсберг прекара пръсти по мекото коремче на Шарм, изсипа чашата си в чашата на Лусио и се изправи, опъвайки панталона си.

— Виж сега, омбре — каза Лусио, като вдигна голямата си лапа. — Ако искаш да го видиш твоя човек, преди да е видял кучето и преди кучето да е видяло ченгетата, трябва веднага да хващаш пътя.

— Не съм казал, че искам.

— Вярно, не си.

Адамсберг шофираше внимателно, съзнавайки, че умората и виното са се отразили на рефлексите му. Бе изключил мобилния си и джипиеса за в случай, че би било възможно да съществува ченге, умно като Лусио, което беше малко вероятно — такова нещо нямаше дори в приказките и легендите на Мордан. Нищо определено не планираше за този звяр Емил. Освен подсказаното от Лусио — да стигне до Шатоден, преди ченгетата да стигнат до кучето. Защо? Защото фъшкиите бяха различни? Не. Не знаеше за това, когато пусна Емил да избяга, ако го бе пуснал да избяга. Тогава? Защото Мордан бе пресякъл пътя му като бизон? Не. Мордан превърташе, нищо повече. Защото Емил беше добро момче? Не. Емил не беше добро момче. Защото Емил рискуваше да пукне от глад в храсталаците заради глупостта на едно изпаднало в депресия ченге? Може би. А в затвора по-добре ли ще му е?

Адамсберг не си падаше особено по лабиринтите на разните „може би“, докато Данглар беше луд по тях, направо си губеше ума, толкова го привличаха черните бездни на предположенията. Адамсберг караше към фермата, без много да му мисли, само се молеше някое ченге да не е чуло сутрешния му разговор с Емил звяра, Емил наследника, Емил притежателя на имоти в Гарш и Вокресон. Точно в този момент изтормозеният Данглар се наливаше с шампанско в тунела под Ламанша само защото си бе казал, че може би един безумец е отрязал краката на чичо му, освен ако не са краката на негов братовчед, там, в далечните планини. Все в същия момент Мордан се взираше в стените на затвора във Френ и Боже мили, какво можеше да направи за Мордан?

Адамсберг паркира колата на банкета, в сянката на гората, и измина пеш последните петстотин метра, като вървеше полека и се опитваше да се ориентира. Кучето прескачало бариерата, но коя бариера? Половин час обикаля около фермата — три четвърти млечни продукти, четвърт месо. Накрая с отмалели крака като че ли откри вероятната бариера. Някъде по-далеч други кучета се разлаяха, усещайки приближаването му. Комисарят се залепи за едно дърво и застина, след като провери чантата и оръжието си. Във въздуха се разнасяше мирис на фъшкии, което му подейства успокоително, толкова човешко изглеждаше. Само да не заспи, да чака и да се надява, че Лусио е бил прав.

Хладният вятър донасяше някакво слабо стенание, тиха, неравномерна жалба, издавана някъде отвъд бариерата, може би на петдесет метра от нея. Заклещено животно? Плъх в храстите? Белка? Във всеки случай не по-едро. Адамсберг се облегна по-удобно на ствола, преви крака и леко се залюля, за да не заспи. Представи си пътя на Емил от Гарш дотук, пеш и на стоп, с шофьори на камиони, които нямаше да се впечатлят от вида му, стига да си платеше. Сутринта Емил носеше върху работния си комбинезон лек, доста мръсен блузон, разръфан на лактите. Представи си ръцете на Емил, преди да си спомни фразата му. Двете му ръце с разперени пръсти, долепени едни към други, за да очертаят габаритите на кучето. „А е ей толкова малък.“ Адамсберг застана на коляно и се вслуша в продължаващото стенание. Ей толкова малко. Кучето му.

Тръгна бавно, насочвайки се към стенанието. Три метра по-нататък различи малката бяла маса на кучето, което панически се въртеше около едно тяло.

— Емил, мамка му!

Адамсберг повдигна главата му и постави пръст в основата на врата. Имаше пулс. През разкъсаната дреха кучето трескаво лижеше корема на мъжа, после преминаваше към бедрото, после пак към корема, продължавайки жално да скимти. Спря за малко, за да огледа Адамсберг, изджавка, сякаш за да каже: „Радвам се, че ми помагаш, мой човек.“ После се върна към задачата си, доразкъса панталона и заблиза бедрото, явно решено да го залее със слюнка. Адамсберг включи фенерчето си, освети изпотеното и мръсно лице на Емил, Емил Сопата, повален, победен, парите не са всичко.

— Не говори — нареди Адамсберг.

Придържайки главата с лявата си ръка, той леко плъзна пръсти под черепа, опипа го от горе до долу и отпред назад. Нямаше рана.

— Мигни веднъж, за да кажеш „да“. Усещаш ли си крака? Натискам го.

— Да.

— А другия? Натискам.

— Да.

— Виждаш ли ръката ми? Знаеш ли кой съм?

— Комисарят.

— Точно така, Емил. Ранен си в корема и в крака. Спомняш ли си всичко? Бил ли си се?

— Не съм се бил. Стреляха по мен. Четири пъти. Два пъти ме улучиха. Там, при водната кула.

Емил протегна ръка наляво. Адамсберг се взря в тъмнината, загаси фенерчето си. Водната кула се издигаше на стотина метра от гората, която Емил е трябвало да прекоси, за да се довлече до бариерата и почти да я достигне. Стрелецът можеше да се върне.

— Няма време да чакаме линейка. Веднага се махаме.

Адамсберг бързо опипа гърба на Емил.

— Имаш късмет, куршумът е преминал през хълбока, без да засегне гръбнака. След две минути се връщам с колата. Кажи на кучето да спре да мрънка.

— Млъквай, Купидон.

Адамсберг паркира със загасени фарове възможно най-близо до Емил и свали надолу облегалката на предната седалка. Отзад беше оставен бежов шлифер, вероятно на лейтенант Фроаси, която се обличаше доста строго. Адамсберг го наряза с ножа си, разкъса ръкавите, от които направи две дълги ленти, и опипа натъпканите до пръсване вътрешни и външни джобове. Разтърси ги и от тях се изсипаха кутийки с пастет, изсушени плодове, бисквити, половинлитрова бутилка минерална вода, бонбони, 250 грама вино в картонена опаковка и три бутилчици коняк за кукли, като онези във влаковите барчета. Изпита чувство на състрадание към лейтенанта, после на признателност. Невротичните резерви на Фроаси щяха да му свършат добра работа.

Онемялото куче се отдръпна, предавайки щафетата на Адамсберг, който освети раната в корема. Беше чиста, езикът на Купидон добре бе облизал ръбовете.

— Поработило е твоето куче.

— Кучешката лига е антисептична.

— Не знаех — каза Адамсберг, превързвайки раната с лентите.

— Май много неща не знаеш.

— Ами ти? Знаеш ли колко ръце има Шива? Аз поне знаех, че си тук тази вечер. Ще те пренеса, опитай се да не викаш.

— Умирам от жажда.

— По-късно.

Адамсберг настани Емил в колата и внимателно опъна краката му.

— Знаеш ли какво? — каза той. — Ще вземем и кучето.

— Ъхъ — одобри Емил.

Адамсберг шофираше със загасени фарове. Като измина пет километра, спря на едно разклонение, без да гаси мотора. Отвори бутилката с минерална вода, поколеба се, после я затвори.

— Не мога да ти дам вода — каза той. — Представи си, че стомахът ти е пробит.

Отново потегли и излезе на магистралата.

— До болницата в Шатоден има двайсет километра. Ще издържиш ли?

— Говори ми нещо. Защото всичко ми се върти.

— Гледай право пред себе си. Видя ли кой стреля по теб?

— Не. Стреля иззад кулата. Чакаше ме, определено. Четири куршума, нали ти казах, и само два в целта. Не е професионалист. Паднах и го чух, че тича към мен. Престорих се на умрял, той се опита да ми провери пулса, да види дали ме е очистил. Беше в паника, ама можеше да стреля още два пъти за по-сигурно.

— Спокойно, Емил.

— Аха. Някаква кола спря на кръстопътя и той се стресна, хукна да бяга като подплашен заек. Изчаках, без да мърдам, после се довлякох до фермата. Ако пукна, не искам Купидон да ме чака десет години. Не е живот това, чакането. Не ти знам името.

— Адамсберг.

— Чакането, Адамсберг, не е живот. Случвало ли ти се е да чакаш? Дълго да чакаш?

— Мисля, че да.

— Жена ли?

— Мисля, че да.

— Е, не е живот това.

— Не е — потвърди Адамсберг.

Емил потръпна и се облегна на вратата.

— Още единайсет километра — каза Адамсберг.

— Говори ми, на мен ми е трудно.

— Не заспивай. Аз ще ти задавам въпроси, а ти ще отговаряш с „да“ или „не“. Като в играта.

— Обратното е — прошепна Емил. — В играта не трябва да казваш „да“ или „не“.

— Вярно. Стрелецът те е чакал, това е сигурно. Ти каза ли на някого, че отиваш във фермата?

— Не.

— Само старият Водел и аз знаехме за мястото, така ли?

— Да.

— Но Водел е могъл да разкаже историята с кучето на някого, нали? На сина си например?

— Да.

— Само че той няма да има полза, ако те убие. Няма да получи твоята част от наследството. Тя ти е завещана.

— Бесен е.

— На теб? Положително. Ти правил ли си завещание?

— Не.

— Нямаш ли наследници? Сигурен ли си, че нямаш деца?

— Да.

— Старият да ти е давал нещо? Документ, папка? Да е споделял с теб нещо по-особено? Да е имал угризения?

— Не. И теб може да са проследили — с мъка изрече Емил.

— Само един човек знаеше — поклати глава Адамсберг. — Един стар испанец, който има само една ръка и няма кола. А и по теб са стреляли, преди да дойда.

— Да.

— Остават само три километра. И теб може да са те проследили от болницата в Гарш. С ония три полицейски коли наоколо е било ясно, че си вътре. Колко време се кри в болницата?

— Два часа.

— Къде?

— В спешното. В чакалнята.

— Не е зле. Когато излезе, никого ли не видя?

— Не. Може би само един мотор.

Адамсберг спря възможно най-близо до спешното отделение, избута встрани жълтата пластмасова бариера, поиска да повикат изтощения дежурен лекар, показа си картата, за да ускори нещата. Четвърт час по-късно Емил лежеше върху количка, със система в ръката.

— Не можем да задържим кучето, господине — каза една санитарка, като му подаде дрехите на Емил, натикани в найлонова торба.

— Знам — каза Адамсберг, откъсвайки Купидон от краката на Емил. — Емил, чуй ме добре. Не приемай никакво посещение, никакво. Аз ще предупредя на рецепцията. Къде е хирургът?

— В хирургическото.

— На всяка цена му кажете да запази куршума, който е останал в крака.

— Момент — каза Емил, преди санитарката да забута количката. — В случай че пукна. Водел поиска да направя нещо, ако умре.

— А, виждаш ли.

— Но то беше нещо, свързано с любов. Каза, че жената била стара, но щяло да й достави удоволствие. Написа го закодирано, нямаше ми доверие. Рече да го пусна след смъртта му. Накара ме да се закълна.

— Къде е писмото, Емил? И какъв е адресът?

— В джоба на панталона ми.

XIII

Докато наближаваше паркинга, Адамсберг мислеше само за кутийките с пастет, за бисквитите, за картонената опаковка с вино, което не ставаше за пиене, за коняка, който ставаше само за кукли. В друго време и на друго място би сметнал подобна тема за размисъл за жалка, но в този момент тя внасяше красота и удоволствие в живота му и пробуждаше енергията му. Настанен на задната седалка, комисарят разположи чудесата на Фроаси до себе си. Кутийките с пастет се отваряха без ножче за консерви, върху картонената опаковка бе лепната сламка, на практичния гений на лейтенант Фроаси, иначе достигнала ненадминати висоти в специалността си на звукоинженер, можеше да се има пълно доверие. Адамсберг намаза с пастет една бисквита и набързо погълна странната солено-сладка смес. Намаза още една за кучето, още една за себе си, докато изпразни и трите кутийки. С кучето нямаше проблем. Изглеждаше пределно ясно, че двамата са водили война заедно, така че приятелството им нямаше нужда от коментар, нито от дълго минало. Можеше да се прости на Купидон, че е усмърдял колата на оборски тор. Наля му вода в пепелника и отвори кутийката с вино. Течността — защото нямаше друга дума за подобно долнопробно питие — се изля в организма му, очертавайки контурите на храносмилателната му система с разяждащата си киселинност. Изпи го докрай, доволен от парещия му ефект, тъй като, както е известно, лекото страдание ни кара да усещаме, че живеем. Изпи го и защото беше щастлив, щастлив, че е открил Емил, преди да изтече в тревата под съпровод на кучешко скимтене. Щастлив, почти еуфоричен, Адамсберг се полюбува на съвършените кукленски бутилчици коняк, преди да ги прибере в джоба си.

Полулегнал на седалката, където се чувстваше като в хотелски салон, комисарят набра номера на Мордан. Данглар мислеше само за краката на чичо си, а Ретанкур не беше мигнала от два дни и трябваше да се наспи. Виж, Мордан имаше нужда от действие, за да се разсее от обяснимата си потиснатост, и това със сигурност обясняваше сутрешното му бързане. Адамсберг погледна часовниците си, от които само единият светеше в тъмното. Около един и четвърт сутринта. Час и половина след като откри Емил, два часа и половина след като бяха стреляли по побойника.

— Ще изчакам да се разсъните, Мордан. Не бързайте.

— Казвайте, господин комисар, не спях.

Адамсберг постави ръката си върху Купидон, за да спре скимтенето му, и се вслуша в лекия фонов шум в телефона. Уличен шум. На минаващи коли, на преминаващ камион. Мордан не си беше вкъщи. Висеше на едно пусто авеню във Френ и се взираше в стените.

— Залових Емил Фьойан, майоре. Получил е два куршума в тялото. В болница е. Нападнали са го преди единайсет часа на двайсет километра от Шатоден, на полето. Открийте къде е Пиер Водел, вижте дали се е прибрал.

— Би трябвало, господин комисар. Би трябвало да е пристигнал в Авиньон към деветнайсет часа снощи.

— Но не сме сигурни. Иначе нямаше да искам от вас да проверите. Направете го сега, преди да е имал време да се върне. Но не по телефона, може да си го е изключил. Изпратете ченгетата от Авиньон на място.

— С какъв мотив?

— Водел е все още под подозрение, забранено му е да се отдалечава от дома си.

— Нищо не би спечелил, ако убие Емил. Според завещанието, ако Емил умре, частта му се наследява от майката.

— Мордан, искам от вас да проверите и да ми докладвате. Обадете ми се, като го направите.

Адамсберг извади от дрехите на Емил слепения от кръвта панталон и измъкна от задния джоб непокътнатото писмо. Сгънато на осем и тикнато на дъното на джоба. Почеркът беше остър и добре обработен, почеркът на Водел-баща. Адресът: Кьолн, Кирхщрасе 34, за г-жа Абстер. Следваше: Bewahre unser Reich, widerstehe, aufdass es unantastbar bleibe[2]. И едно написано на кирилица име: КИСЛОВА. Водел е обичал германка. Двамата си имаха парола, като децата.

Адамсберг разочаровано прибра листа в своя джоб, излегна се на седалката и моментално заспа. Почти не усети как Купидон се настани до корема му и постави глава на ръката му.

XIV

Някой чукаше по прозореца. Човек в бяла престилка викаше нещо отвън и му правеше знаци. Адамсберг се изправи на лакът още замаян, със схванати колена.

— Проблем ли има? — напрегнато попита човекът. — Ваша ли е колата?

На дневната светлина — Адамсберг веднага го установи — колата изглеждаше като проблем, откъдето и да я погледнеш. На първо място той самият, с покритите си със засъхнала кръв ръце, с изкаляните си и измачкани дрехи. После кучето с мърлява от близането на рани муцуна и сплъстена козина. Предната дясна седалка беше изцапана от кървавия вързоп с дрехите на Емил, на седалката до комисаря се търкаляха консервени кутии, парчета бисквити, празен пепелник, нож. На пода — смачканата картонена кутия и револверът му. Истинска кочина, обитавана от побягнал престъпник. Втори човек се присъедини към първия с бялата престилка, много висок, много мургав и доста нападателен.

— Съжалявам — каза той, — но сме принудени да се намесим. Колегата ми ще извика полиция.

Адамсберг протегна ръка към вратата, за да вдигне прозореца, и погледна часовниците си. Около девет часът сутринта, хубава работа, и нищо не го беше събудило, дори обаждането на Мордан.

— Не се опитвайте да излизате — предупреди го по-високият, като се облегна на вратата.

Адамсберг извади картата си и я лепна на прозореца, изчаквайки съмнението да обземе двамата санитари. После свали стъклото и им подаде картата.

— Полиция — каза той. — Комисар Адамсберг. Криминална бригада. Доведох един прострелян мъж към един и четвърт сутринта. Емил Фьойан, можете да проверите.

По-ниският набра трицифрен номер и се дръпна настрани.

— Окей — каза той. — Потвърждават. Можете да излезете.

Адамсберг излезе от колата, разкърши се, поприглади сакото си.

— Май сте се сражавали — каза високият, внезапно обзет от любопитство. — Изглеждате ужасно. Нямаше как да отгатнем кой сте.

— Съжалявам. Заспал съм, без да усетя.

— Имаме душове и нещо за хапване, ако желаете. Иначе — продължи той, оглеждайки дрехите и може би самия Адамсберг — за останалото нищо не можем да направим.

— Благодаря, приемам предложението.

— Но кучето не може да влезе.

— Не мога ли да го изкъпя?

— Съжалявам.

— Добре. Ще паркирам на сянка и идвам.

Вонята в колата забележително контрастираше с въздуха навън. Адамсберг напълни пепелника с вода, извади бисквити, обясни на Купидон, че ще се върне, взе оръжието и кобура си. Това беше една от предпочитаните коли на педантичния Жюстен и се налагаше да я излъска до бяло, преди да я върне в служебния гараж.

— Не си виновен, обаче смърдиш — каза той на кучето. — Ама тук всичко смърди. Включително и аз. Така че не се притеснявай.

Под душа Адамсберг си каза, че е по-добре да не къпе Купидон. Кучето миришеше на куче, но и на калта от фермата и съвсем леко на фъшкии. Може по козината му да са останали частици. Облече мръсните си дрехи, след като ги изтупа, доколкото можа, и отиде в стаята на санитарите, където го очакваха термос с кафе, хляб и конфитюр.

— Попитахме как е — каза високият мургав санитар, който се казваше Андре, както пишеше на забодената на ревера му значка. — Явно е здравеняк. Загубил е много кръв, стомахът му е бил пробит, лумбалният мускул е бил разкъсан, но куршумът не е счупил костта. Всичко е минало добре, не се очертават проблеми. Да го убият ли са искали?

— Да.

— Хубаво — каза санитарят с известно задоволство.

— Кога ще може да се мести? Трябва да го прехвърля на друго място.

— Не ви ли харесва нашата болница?

— Напротив — каза Адамсберг, допивайки кафето си. — Но онзи, който е искал да го убие, ще го търси точно тук.

— Загрях — рече Андре.

— И никой не трябва да го посещава. Също — никакви цветя, никакви подаръци. Нищо да не влиза в стаята му.

— Хубаво, можете да разчитате на мен. Стомашно-чревните са в моя коридор. Предполагам, че след ден-два лекарят ще позволи да го преместят. Търсете доктор Лавоазие.

— Лавоазие като онзи Лавоазие?

— Познавате ли го?

— Ако е бил в Дурдан преди три месеца, да. Изкара един от лейтенантите ми от кома.

— Отскоро е тук. Назначиха го за главен хирург. Днес не можете да го видите, през нощта е имал четири операции и сега си почива.

— Припомнете му за мен и главно за Виолет Ретанкур, нали няма да забравите? И му кажете да бди над този Емил и да прояви дискретност.

— Загрях — повтори санитарят. — Ще ви го опазим вашия Емил. Но има вид на беля човек.

— Точно такъв е — потвърди Адамсберг, като му стисна ръката.

От паркинга Адамсберг се опита да телефонира, но батерията на мобилния му беше свършила. Върна се в болницата и набра номера на Бригадата от обществения телефон. Дежурен се оказа сержант Гардон — глуповат, усърден, сърдечен, негоден за занаята.

— Мордан да е наоколо? Дайте ми го, Гардон.

— Ако смея да ви предупредя, господин комисар, бъдете внимателен. През нощта дъщеря му си е блъскала главата в стената до кръв. Нищо й няма, но майорът ходи като зомби.

— В колко часа е станало това?

— Мисля, че към четири. Ноел ми каза. Ето ви майора.

— Мордан? Адамсберг. Обаждахте ли ми се?

— Не, съжалявам, господин комисар — каза Мордан с безизразен глас. — Ония от Авиньон не пожелаха да се раздвижат, дори се развикаха, че си имали друга работа, две катастрофи и един тип с пушка на крепостната стена. Претоварени били.

— Да му се не знае, Мордан, трябваше да настоявате. Става дума за убийство и тъй нататък.

— Настоявах, но те ми се обадиха чак в седем сутринта, след като току-що го бяха посетили. Водел си бил вкъщи.

— Заедно с жена си?

— Да.

— Жалко, майоре, жалко.

Недоволен, Адамсберг се върна в колата, спусна докрай прозорците и тежко се отпусна зад волана.

— В седем часа — каза той на кучето. — Нали разбираш, че Водел е имал предостатъчно време да се прибере. Така че никога няма да узнаем. Обаче Мордан не е настоявал, уверявам те. Другаде му е умът, отлетял е като балон и се носи по вятъра на черните мисли. Дал си е нарежданията в Авиньон и си е измил ръцете. Трябваше да го предвидя, да се досетя, че Мордан е изцяло извън строя. Дори Есталер би се справил по-добре.

Когато два часа по-късно влезе в Бригадата с кучето под мишница, никой не го поздрави истински. Цареше някаква особена възбуда, полицаите се носеха из стаите като развалени механични играчки и излъчваха мирис на утрешна пот. Разминаваха се, без да се забелязват, разменяха кратки думи и като че ли избягваха комисаря.

— Нещо станало ли е? — попита той Гардон, който не изглеждаше засегнат от суматохата.

Обикновено служебните вълнения стигаха до сержанта с няколко часа закъснение и в силно смекчен вид, както бретанският вятър утихва, когато се добере до Париж.

— Онова от вестника — обясни той — и онези неща от лабораторията, мисля.

— Добре, Гардон. Бежовата кола, деветката, трябва да се закара за почистване. Поискайте пълна програма — кръв, кал, мръсотия.

— Това ще създаде луд проблем, мисля.

— Няма страшно, седалките са от материя, която се мие.

— Говоря за кучето. Донесли сте куче?

— Да. Заради фъшкиите.

— Ще стане голям търкал, с котката. Не виждам как ще се оправим с тях.

Адамсберг почти му завидя. Гардон и Есталер си приличаха по неспособността си да подреждат нещата от живота по важност. А сержантът бе видял ужасяващата касапница в Гарш. Освен ако това не беше неговият начин да оцелява и в такъв случай определено имаше право. Имаше право и да се тревожи за съжителството между кучето и котката. Макар че огромният и апатичен котарак, който живееше в Бригадата, проснат върху топлия капак на една от копирните машини, не беше предразположен към действие. Три пъти дневно някой от служителите в Бригадата — главно Ретанкур, Данглар и Меркаде, който беше особено чувствителен към свръхсънливостта на котарака — отнасяха единайсеткилограмовото животно до паничката му и стояха до него, докато се нахрани. Затова до паничката бяха поставили стол, та полицаите да могат да си работят, без да нервничат и без да припират на котарака.

Въпросният кът бе оформен до стаята с кафемашината, така че случваше се мъже, жени и животно заедно да се разхлаждат всеки със своята напитка. Възмутен от това отклонение от нормите, дивизионният комисар Брезийон бе изискал с писмена заповед незабавното отпращане на животното. По време на инспекцията, която им правеше веднъж на шест месеца и чиято цел беше да досажда на всички, като се имат предвид несъмнените добри резултати на Бригадата, та по време на инспекцията пъргаво прибираха възглавниците, които служеха за легло на Меркаде, ихтиоложките издания на Воазне, бутилките и гръцкия речник на Данглар, порнографските списания на Ноел, хранителните продукти на Фроаси, тоалетната и паничката на котката, етеричните масла на Керкорян, уокмена на Морел, цигарите на Ретанкур, така че накрая кабинетите добиваха напълно делови и неуютен вид.

По време на тази очистителна фаза проблем създаваше единствено котаракът, който ужасно мяукаше, когато се опитваха да го затворят в шкафа. Затова някой от полицаите го отнасяше в задния двор и изчакваше заедно с него в една от колите края на височайшата визита. Адамсберг отказваше да се лиши от еленовите рога, които красяха пода на кабинета му, под предлог, че са важно веществено доказателство от проведено разследване[3]. С течение на времето — двайсет и осемте полицаи бяха настанени тук вече три години — операцията по замитането на следите ставаше всеки път по-трудна и по-дълга. Присъствието на Купидон нямаше да опрости нещата, но пък той, нали, щеше да е там само временно.

XV

Едва когато Адамсберг влезе в голямата зала, забелязаха истински мръсните му дрехи, небръснатите му бузи и мърлявото кученце в ръцете му. И веднага около му спонтанно се организира безреден кръг от столове. Комисарят разказа накратко за прекараната нощ, за Емил, фермата, болницата, кучето.

— Знаели сте къде отива и ме оставихте да търча като кон? — изръмжа Ретанкур.

— За кучето си спомних много по-късно — излъга Адамсберг. — След посещението на лекаря на Водел.

Ретанкур поклати глава в знак, че не вярва нито дума.

— Какво разправя този лекар? — попита Жюстен с тънкия си глас.

— За момента ни казва за Водел толкова, колкото му казваме ние за убийството. Битка на полето на професионалната тайна, позициите остават непроменени.

— Ако нямаше тайни, нямаше да има и битки — обади се Керноркян едва чуто.

— Лекарят твърди все пак, че Водел е имал врагове, но май въображаеми. Иначе знае повече. Човекът си го бива, намества челюсти, за да улесни сученето.

— На Водел ли?

Адамсберг не пожела да погледне Есталер, който понякога като че ли го правеше нарочно. Но хвърли поглед на Морел, който бързо пишеше нещо в тефтера си. Знаеше, че Морел записва издънките на Есталер, за да си направи антология — занимавка, която Адамсберг не намираше за невинна. Морел улови погледа му и затвори тефтера си.

— Проверихме ли дали Пиер син е бил в Авиньон по време на нападението над Емил? — попита Воазне.

— Мордан се зае. Но ченгетата от Авиньон са се разсеяли и са изтървали часа.

— Мамка му, трябвало е да настоява.

— Настоявал е — защити Адамсберг Мордан и балонестата му глава, зареяна в небесата. — Гардон казва, че са дошли резултатите от лабораторията.

Данглар по навик се изправи. Паметта, знанието и синтетичният дух на майора го предразполагаха към резюмиране на научни доклади. Сега Адамсберг виждаше пред себе си един Данглар почти изправен, с почти свеж тен, с почти оживено изражение, прероден от повторното си потапяне в британския климат.

— За тялото смятат, че е било разкъсано на около четиристотин и шейсет парчета, от които триста впоследствие стрити на прах или почти. Някои са били отрязвани с брадва, други с циркуляр върху дръвник. По парчетата има трънчета, когато е използвана брадва, и стърготини, когато е рязано с циркуляр. На същия дръвник е извършвана операцията по накълцването. Късчетата слюда и кварц, забити в плътта, показват, че убиецът е поставял парчето върху дръвника, затискал го е с гранитна плоча и е удрял отгоре й с чук. По този начин са обработени ставите, глезените, китките, коленете, лактите, главата на раменната кост, бедрената глава, както и зъбите, напълно смазани, и стъпалата на нивото на тарзуса и метатарзуса. Ставите на палците на краката също са счупени, но не и тези на другите четири пръста — от втория до петия. Най-малко засегнатите части са дланите — с изключение на костите на китката, — някои части на дългите кости, на хълбочната и седалищната кост, на ребрата и гръдната кост.

Адамсберг не успяваше да схване всичко, затова вдигна ненужна ръка, за да спре речевия поток на майора. Съсредоточеният Данглар продължаваше:

— С гръбначния стълб е подходено по друг начин, като сакралните и шийните прешлени са определено по-увредени от лумбалните и тръбните. Сред цервикалните почти нищо не е останало от атласа и аксиса. Хиоидният хрущял е запазен, ключиците са практически непокътнати.

— Момент, Данглар — прекъсна го Адамсберг, забелязал недоумението по лицата на хората си, някои от които не се и опитваха да разберат за какво става дума. — Дайте да го нарисуваме, така ще стане ясно на всички.

Адамсберг много го биваше в рисуването, ръката му бе способна всичко да изобрази само с няколко небрежни и сигурни щриха. Прекарваше дълги моменти изправен, като си драскаше върху бележника или върху лист хартия, лепнат на бедрото му, с молив, туш или въглен. Скиците му се търкаляха навсякъде из кабинетите — щом ги нахвърлеше, комисарят ги зарязваше. Някои ги харесваха и дискретно ги събираха, като Фроаси, Данглар и Меркаде, но и Ноел, който иначе никога не би си признал. Адамсберг бързо очерта на бялата дъска контурите на тяло и на скелета му в лице и в гръб и подаде на Данглар два флумастера.

— Отбележете с червено най-смазаните части и в зелено по-запазените.

Данглар илюстрира експозето си, след това добави червено на черепа и половите органи, зелено на ключиците, ушите, седалищните мускули. На така оцветената рисунка веднага си пролича наличието на определена логика, макар и безумна, която показваше, че убиецът неслучайно е размазвал едно и щадил друго. Ала смисълът на този екстравагантен избор оставаше недостъпен.

— По отношение на вътрешните органи също има подбор — подзе Данглар. — Червата, стомахът, далакът не са интересували убиеца, нито белите дробове, нито бъбреците. Съсредоточил се е на черния дроб, сърцето и мозъка, част от който е изгорил в огнището.

Данглар начерта три стрелки, които тръгваха от мозъка, сърцето и черния дроб и излизаха вън от тялото.

— Унищожил е духа му — изпробва се Меркаде, нарушавайки смаяното мълчание на колегите си, втренчени в рисунката.

— Черният дроб? — каза Воазне. — Според теб духът е в черния дроб?

— Меркаде е прав — каза Данглар. — Преди християнството, че и след това са смятали, че човек има няколко души в тялото — spiritus, animus, anima. Дух, душа и движение, разположени според случая в различни части на тялото — точно в черния дроб и сърцето, седалища на страха и емоцията.

— Ясно — веднага се съгласи Воазне, понеже познанията на Данглар не подлежаха на оспорване.

— Ставите са унищожени — израпортува Ламар, — за да не функционира тялото. Все едно чупиш зъбните колела на машина.

— А стъпалата? Защо стъпалата да, а дланите не?

— Пак за същото — каза Ламар. — За да не се движи.

— Не — обади се Фроаси. — Това не обяснява палеца на крака. Защо човек би унищожил палеца?

— Ама какво правим ние? — попита Ноел и се изправи. — От къде на къде търсим основания за тази гнус? Няма добра причина за такова нещо. Само убиецът я знае причината и ние не можем да имаме и най-малката представа за нея, и най-малкото усещане.

Ноел отново седна и Адамсберг кимна.

— То е като онзи, дето си изял гардероба.

— Точно — потвърди Данглар.

— Защо го изял? — попита Гардон.

— Именно. Не знаем защо.

Данглар се върна към дъската и откъсна чист лист хартия.

— Освен това — подзе той — убиецът не е разположил частите как да е. Доктор Ромен имаше право, разпръснал ги е. Няма смисъл да рисуваме всичко, ще видите пространственото разположение в доклада. Но ще ви дам един пример. След като е отделили смазал петте метатарзални кости на ходилото, убиецът ги е хвърлил в четирите краища на стаята. Така е направил с всяка част от тялото — две парчета тук, трето там, четвърто другаде, още две на пианото.

— Може да е някакъв тик — каза Жюстен. — Хвърля всичко в кръг.

— Не може да има добра причина — повтори Ноел раздразнено. — Губим си времето, няма смисъл да гадаем. Убиецът е побеснял, унищожава всичко, настървява се върху едно или друго, не знаем защо, и толкова.

— Бяс, която продължава часове — уточни Адамсберг.

— Именно — каза Жюстен. — Нищо чудно да е кълцал толкова точно, защото бесът му не се е уталожвал. Не може да се спре, иска да продължава и да продължава, и накрая всичко става на пюре. Като пияница, който се налива, докато падне под масата.

„Като човек, който си чеше ухапаното от паяк“, помисли Адамсберг.

— Да преминем към уликите — предложи Данглар.

Звънна мобилният му и майорът бързо се отдалечи, притиснал апарата до ухото си. Абстракт, диагностицира Адамсберг.

— Да го чакаме ли? — попита Воазне.

Фроаси се размърда притеснено. Лейтенантът се безпокоеше за обяда си — вече беше четиринайсет и трийсет и пет — и се гърчеше на стола си. Всички знаеха, че мисълта да пропусне ядене предизвиква у нея пристъп на паника, и Адамсберг бе помолил подчинените си да внимават по този въпрос, защото Фроаси бе припадала от страх на три пъти по време на мисия.

XVI

Отидоха в „Чашка за зарове“, мърлявия бар в края на улицата, защото по това време елегантната „Бирария на философите“ отсреща вече беше затворена — тя работеше само в обичайните часове. Според настроението и наличните си авоари човек можеше, само като пресече улицата, да избере буржоазния или работническия живот, да си се представя като богат или като беден, да предпочете чая или чашата червено вино.

Съдържателят раздаде четиринайсет сандвича — останали бяха само със сирене, така че нямаха избор — и толкова кафета. Без да ги пита, постави на масата три кани червено вино — не обичаше клиентите да отказват виното му, чийто произход впрочем бе неизвестен. Данглар казваше, че става дума за долнокачествено „Кот дю Рон“. Вярваха му.

— Художникът, който се самоубил в затвора — каза Адамсберг. — Научихте ли нещо ново?

— Нямахме време — отвърна Мордан и отмести сандвича си. — Меркаде ще се заеме следобед.

— Фъшкиите, космите, кърпичката, отпечатъците — какво установиха за тях?

— Фъшкиите са два вида, точно както казахте — обясни Жюстен. — Емиловите са различни от топчетата в стаята.

— Ще вземем и от кучето за сравнение — каза Адамсберг. — Емил е донесъл фъшкиите от фермата, деветдесет на сто.

Адамсберг държеше Купидон притиснат между краката си, още не се бе опитвал да му уреди среща с котарака.

— Това куче вони — каза Воазне, седнал в края на масата. — Чак тук се усеща вонята.

— Първо ще му вземем проба, после ще го къпем.

— Просто искам да кажа — продължи Воазне, — че здравата вони.

— Стига де — каза Ноел.

— С отпечатъците няма изненади — подхвана Жюстен. — Из цялата къща има отпечатъци на Водел и Емил, много от тях са на масата, където са играли морски шах, на перваза на огнището, по дръжките на вратите, в кухнята. Емил е бил съвестен чистач, не е оставил много следи, мебелите са почистени. На бюрото има все пак един лош отпечатък на Пиер син и още един на облегалката на един стол. Трябва да го е издърпвал до масата, когато е работил с баща си. Четири непознати мъжки отпечатъка има на шкафа в спалнята.

— На лекаря — каза Адамсберг. — Сигурно го е преглеждал в спалнята.

— И накрая, още един мъжки отпечатък в кухнята и един женски в банята, на тоалетната масичка.

— Ето на — обади се Ноел, — появи се и жена.

— Не, Ноел, в спалнята му няма никакъв женски отпечатък. Съседите твърдят, че Водел почти не е излизал. Пазарувал е от къщи и е приемал в дома си коафьорката, банкера и шивача. Сред телефонните му разговори също няма лични. Говорил е само със сина си един-два пъти месечно. При това по-скоро младият Пиер се е обаждал. Най-дългият им разговор е продължил четири минути и шестнайсет секунди.

— Никакъв разговор с Кьолн? — попита Адамсберг.

— В Германия? Не, защо?

— Изглежда, че Водел отдавна е обичал една възрастна германка. Някоя си госпожа Абстер от Кьолн.

— Това не пречи да е спал с коафьорката си.

— Не казвам, че пречи.

— Не, не са го посещавали жени. Съседите са сигурни. А на тази алея всичко се вижда.

— Как разбрахте за госпожа Абстер?

— Емил ми даде едно любовно писъмце, което трябвало да пусне, ако Водел умре.

— И какво пише в него?

— На немски е — каза Адамсберг, като измъкна писмото от джоба си и го постави на масата. — Фроаси, можете ли да го преведете?

Фроаси разгледа писмото, смръщи вежди.

— Означава нещо като Пази нашето царство, отстоявай го, трябва да остане недосегаемо.

— Била е трудна любов — отсъди Воазне. — Дамата е била омъжена за друг.

— Но думата с главни букви накрая не е на немски.

— Това им е било нещо като парола — обясни Адамсберг — Препратка към събитие, известно само на двамата.

— Аха — потвърди Ноел. — Тайна дума. Тъпо е, но на жените им харесва. А на мъжете им е досадно.

Фроаси побърза да попита кой иска второ кафе, няколко ръце се вдигнаха, а Адамсберг помисли, че и Фроаси измисля тайни думи и Ноел я е наскърбил. Още повече че тя често си хващаше любовници, които губеше с рекордна бързина.

— Водел не го е намирал за тъпо — каза Адамсберг.

— Може да е парола — съгласи се Фроаси, свеждайки глава над хартията, — но във всеки случай е на руски. КИСЛОВА. Написано е на кирилица. Съжалявам, но не знам руски. Малко хора знаят руски.

— Аз поназнайвам — обади се Есталер.

Настъпи учудено мълчание, за което младежът не си даде сметка, тъй като беше твърде зает да бърка захарта в чашата си.

— Защо го поназнайваш? — попита Морел, сякаш Есталер бе извършил нещо лошо.

— Защото съм се опитвал да го науча. Знам да произнасям буквите.

— Но защо си се опитвал да учиш руски? Защо не испански?

— Ами така.

Адамсберг му подаде листа и Есталер се съсредоточи.

— Ако се произнесе правилно и ако е любовен код — каза той, — ще даде нещо като KISS LOVE — целувки, любов. Нали?

— Чудесно — одобри Фроаси.

— Браво — каза Ноел и взе листа. — Идеален подпис, с който да заинтригуваш жената.

— Мислех, че си против паролите — обади се Жюстен с тънкия си гласец.

Ноел направи гримаса и подаде писмото на Адамсберг. В кафенето влезе Данглар, намести се до масата и въздъхна. Беше се зачервил. Добре е минал разговорът, помисли Адамсберг.

— Тя ще дойде в Париж, той е в шок, почти в паника.

— Всичко това, фъшкии и любовни писма, е подробност — каза Ноел. — Все така не стигаме до същността. Също като кучешките косми по креслото — дълги, бели, тип пиренейска овчарка, от ония песове, които ви окъпват целия с едно лизване. Докъде ни води това? Доникъде.

— Да добавим и информацията от кърпичката — каза Данглар.

Отново настъпи мълчание, ръцете се скръстиха, погледите се отклониха встрани. Аха, каза си Адамсберг, ето за какво било сутрешното вълнение.

— Казвайте — рече той.

— Хартиената кърпичка беше скорошна — обясни Жюстен. — И отгоре й имаше нещо.

— Микроскопична капка кръв на стария — каза Воазне.

— И вътре имаше нещо.

— Сопол.

— Накратко, колкото искаш ДНК.

— Искахме да ви кажем снощи, когато узнахме, търсихме ви в осем, но мобилният ви не отговаряше.

— Батерията му беше свършила.

Адамсберг огледа лицата им едно по едно и си сипа половин чаша вино, противно на навиците си.

— Внимавайте — дискретно го предупреди Данглар, — произходът му е неизвестен.

— Чакайте сега — каза Адамсберг. — Сополът не е на Водел баща, нито на Водел син, нито на Емил. Така ли?

— Тъй вярно — обади се Ламар, който като бивш жандарм не успяваше да се отърси от военната терминология.

И който като нормандец изпитваше затруднения да гледа Адамсберг в очите.

Адамсберг отпи от чашата си, хвърли поглед към Данглар, за да му потвърди, че виното наистина не струва и е доста силно. Макар да не беше чак толкова силно, колкото онова, което бе пил предишната нощ в колата. За миг се запита дали затова не бе спал като пън, след като обикновено му стигаха пет-шест часа сън. Взе парче от сандвича, останал на масата — сандвича на Мордан, — хвърли го под стола си и обясни:

— За кучето.

Наведе се, провери дали хлябът се харесва на Купидон и се обърна към тринайсетте чифта вперени в него очи.

— Значи е ДНК на непознат човек — подхвана той. — ДНК-то на убиеца. Това ДНК сте изпратили без голяма надежда за идентификация и сте я получили. Така че имате фамилията на убиеца, малкото му име, физиономията му.

— Да — полугласно потвърди Данглар.

Адамсберг разбираше, че този толкова бърз успех ги учудва, дори ги притеснява, че са неподготвени за него, но смущението им, дори общото им чувство за вина го хвърляха в недоумение. Някъде влакът бе излязъл от релси.

— Значи имаме адреса му — продължи Адамсберг, — може би знаем професията му и адреса на местоработата му. Известни са ни приятелите му, близките му. Всичко това сме научили само преди петнайсет часа. Така че установяваме къде би могъл да бъде, действаме предпазливо и го залавяме. Няма как да го изпуснем.

Още докато говореше, Адамсберг знаеше, че греши. Щяха да го изпуснат, вече го бяха изпуснали.

— Няма как да го изпуснем — повтори той, — освен ако знае, че сме го открили.

Данглар постави на коленете си голямата си чанта, деформирана от бутилките, които често лежаха на дъното й. Извади купчина вестници, избра един и го постави на масата пред очите на Адамсберг.

— Знае — изрече майорът уморено.

XVII

Доктор Лавоазие строго гледаше пациента си, сякаш му се сърдеше за това отклонение от доброто поведение. Защото яростният пристъп на треска не влизаше в програмата. Възпаление на перитонеума, което сериозно намаляваше шансовете му за оздравяване. Антибиотици в големи дози, смяна на чаршафите на всеки два часа. Лекарят няколко пъти потупа Емил по бузите.

— Отворете очи, мой човек, направете едно усилие.

Емил мъчително се подчини и погледна дребния човек в бяло, когото виждаше като неясен кръгъл силует.

— Доктор Лавоазие като Лавоазие, чисто и просто — представи се лекарят. — Задръжте така — додаде той, като отново потупа пациента си по бузата. — Да сте гълтали нещо тайно? Хартия, някакво веществено доказателство?

Емил завъртя глава от ляво на дясно. Не.

— Това не е шега, мой човек. Все ми е тая с какво се занимавате. Ако искате да знаете, интересувам се от стомаха ви, не от вас. Схващате ли? Може да сте заклали и осемте си баби, това няма да промени с нищо проблема ми с вашия стомах. Ясна ли ви е гледната ми точка? Стомаха като част от цялото. Е? Гълтали ли сте нещо?

— Вино — прошепна Емил.

— Колко?

Емил направи жест с палеца и показалеца си, като остави между тях разстояние от пет сантиметра.

— Ама двойно или тройно, нали? — каза Лавоазие. — Така ще ми стане по-ясно и ще ми бъде от полза. Защото, да ви кажа, хич не ме е грижа дали си сръбвате, само да не е в този момент. Къде го намерихте туй вино? Под леглото на съседа?

Отново знак на отрицание, смутено.

— Не пия чак толкова. Но това щяло да ми се отрази добре. Да ми раздвижи кръвта.

— Така ли мислите? Ама откъде падате вие, мой човек?

— Някой ми го каза.

— Кой някой? Съкилийникът ви? Онзи с язвата?

— Не трябваше да му вярвам. Тъпо е.

— Вярно, че е тъпо — призна Лавоазие. — Та значи кой?

— С бяла престилка.

— Не е възможно.

— С бяла престилка и маска.

— На този етаж лекарите не носят маски. Нито санитарите, нито сестрите.

— С бяла престилка. Накара ме да пия.

Лавоазие сви юмруци и си спомни строгите нареждания на Адамсберг.

— Окей, мой човек — каза той, като се изправи. — Ще извикам вашия приятел ченгето.

— Ченгето — каза Емил и протегна ръка. — Ако пукна, да знаете, че не съм казал всичко.

— Искате да му предам нещо? На Адамсберг?

— Да.

— Казвайте. Спокойно, не бързайте.

— Кодираната дума. И на пощенска картичка. Също.

— Добре — каза Лавоазие, записвайки думите му върху един температурен лист. — Това ли е?

— Кучето. Да внимава.

— За какво?

— Алергично е към чушки.

— Това ли е всичко?

— Да.

— Не се притеснявайте. Ще му го кажа.

Като излезе в коридора, Лавоазие позвъни на високия брюнет Андре и на ниския Гийом.

— Отсега нататък ще дежурите пред вратата му на смени. Някакъв мръсник го е накарал да изпие нещо с виното. С бяла престилка и маска. Съвсем просто. Незабавна промивка на стомаха, предупредете анестезиолога и доктор Венийо. Нещата са на кантар.

XVIII

Данглар поиска да остане насаме с Адамсберг в кафенето и се зае да събира пръснатите по масата вестници. Един от тях публикуваше на първа страница снимка на убиеца — млад брюнет с ъгловато лице, дебели сключени вежди, преграждащи лицето, прав нос, леко хлътнала брадичка, големи безцветни очи. Чудовището накълцва тялото на жертвата си.

— Защо не ми казахте още щом дойдох? — попита Адамсберг. — За ДНК-то? За изтичането в пресата?

— Изчаквахме — намръщи се Данглар. — Все се надявахме да го пипнем, преди да ви съобщим за катастрофата.

— Защо ги помолихте да напуснат кафенето?

— Изтичането е от Бригадата, не от лабораторията, нито от канцеларията. Прочетете статията, има някои подробности, които само ние знаехме. Единственото, което не публикуват, е адресът на убиеца.

— Който е?

— Париж, улица „Орденер“, номер 182, осемнайсети район. Успяхме да го установим чак в единайсет часа, екипът тръгна незабавно, но, разбира се, в апартамента нямаше никой.

Адамсберг вдигна вежди.

— Там живее и Вейл.

— Нашият Вейл? Дивизионният?

— Същият.

— Какво имате предвид? Че убиецът го е направил нарочно? Че му е било забавно да живее на две крачки от ченге?

— И да предизвиква опасността, като го посещава. Не е трудно, Вейл приема всяка сряда и много хора се отзовават.

Вейл беше ако не приятел, поне един от редките високопоставени покровители на Адамсберг на „Ке-дез-Орфевр“. Беше напуснал работа официално поради болки в гърба, усилени от свръхтегло, а всъщност защото му трябваше време, за да се посвети на изкуството на афиша от XX век, на което беше станал експерт със световно реноме. Адамсберг ходеше у тях на вечеря два-три пъти годишно било по работа, било за да го чуе как компетентно говори по своите си теми, полулегнал на изтъркано канапе, принадлежало на Ламп, прислужника на Имануел Кант. Вейл му беше разказал, че когато Ламп решил да се ожени, Кант го изгонил заедно с канапето му и закачил на стената си следната бележка: „Спомнѝ си да забравиш Ламп“. Това порази Адамсберг, който би написал по-скоро: „Спомнѝ си да не забравяш Ламп“.

Постави ръка върху снимката на младежа с разтворени пръсти, сякаш за да го задържи.

— Нищо ли не са открили в апартамента му?

— Явно не. Имал е време да избяга.

— Веднага след сутрешните новини.

— Ако не и по-рано. Някой е можел да му се обади и да му каже да се изпарява. В такъв случай публикациите във вестниците служат само за да прикрият операцията.

— Какво предполагате? Че този тип има при нас брат, братовчед, любовница? Това е нелепо. Чичо? Още един чичо?

— Не е необходимо да стигаме дотам. Един от нас е казал на някого, който е казал на някой друг. Историята в Гарш е твърде тежка, човек има нужда да я сподели.

— Ако приемем, че сте прав, защо му е да споделя и името на убиеца?

— Ами защото се казва Лувоа. Армел Гийом Франсоа Лувоа. Забавно е все пак.

— Кое му е забавното, Данглар?

— Как кое. Името, Франсоа Лувоа, като маркиз Лувоа.

— Какво общо има това, Данглар? Маркизът да не е бил убиец?

— Естествено, реорганизирал е армията на Луи XIV.

Данглар остави вестника си и меките му ръце закръжиха в пространството, отлитайки към висините на знанието.

— И е бил брутален и опустошителен дипломат. На него дължим преследванията на хугенотите.

— Честно казано, Данглар — прекъсна го Адамсберг, като постави ръка на рамото му, — бих се изумил, ако поне един от нас знае каквото и да е за този Франсоа Лувоа и ако на всичкото отгоре това го забавлява.

Данглар преустанови танца на ръката си, която разочаровано кацна върху вестника.

— Прочетете статията.

„В неделя сутринта, след разтревожено обаждане на един градинар полицаите от Криминалната бригада на комисар Жан-Батист Адамсберг са проникнали в една тиха къща в Гарш, където са открили жестоко осакатеното тяло на собственика Пиер Водел, пенсиониран журналист на седемдесет и осем години. Изпадналите в шок съседи не могат да си обяснят причината за животинската агресия, на която е станал жертва човекът. Според нашите информации тялото на Пиер Водел е било разчленено, след това — какъв ужас! — счукано и разпръснато из жилището, превърнато в кървава сцена. Разследващите полицаи бързо са открили улики, сочещи самоличността на маниакалния убиец, сред които една хартиена кърпичка. Анализът на ДНК, направен във възможно най-кратки срокове, е дал името на предполагаемия убиец. Ставало дума за Армел Гийом Франсоа Лувоа, двайсет и девет годишен, бижутер. Човекът имал досие, свързано с колективно сексуално насилие, извършено преди дванайсет години с трима съучастници над две малолетни девойки.“

Адамсберг спря да чете, за да вдигне телефона си.

— Да, Лавоазие. Да, и аз се радвам да ви чуя. Не, много работа. Оправя ли се? Момент.

Адамсберг отдалечи апарата от ухото си, за да съобщи информацията на Данглар.

— Някакъв мръсник се е опитал да отрови Емил, възпаление, температура четирийсет градуса и две десети. Лавоазие, включвам високоговорителя за колегата ми.

— Съжалявам, мой човек, онзи е влязъл с бяла престилка и маска, не можем да огреем навсякъде. Имаме седемнайсет отделения и никакви пари. Поставих двама санитари на смени пред вратата му. Емил се бои да не умре и няма да скрия, че това може да му се случи. Предаде ми две съобщения за вас, имате ли нещо за писане?

— Имам — каза Адамсберг и придърпа към себе си вестника.

— Първо, кодираната дума е и на пощенска картичка. Само това каза, не съм настоявал, той беше съвсем зле.

— В колко часа са го отровили?

— Когато се събуди, всичко беше наред. Сестрата ме извика към четиринайсет и трийсет, треската започнала около обяд. Второ съобщение: внимавайте с кучето.

— Да внимавам за какво?

— Алергично е към чушки. Надявам се, че знаете за какво говори, изглежда, че много държи на това. Вероятно говори пак за кода, защото на кой ще му хрумне да дава чушки на куче.

— Каква кодирана дума? — попита Данглар, след като Адамсберг затвори.

— Любовна бележка, написана на руски. Kiss love. Водел е обичал една възрастна германка.

— Че защо ще пише Kiss love на руски?

— Не знам, Данглар — отвърна Адамсберг и пак разтвори вестника.

„Установено било, че Лувоа не е участвал в изнасилването, но съдията го осъдил на девет месеца задочно за неоказване на помощ на лице в беда. Оттогава за Армел Лувоа повече не се е говорило, поне официално. Предстои арестуването на предполагаемия престъпник.“

— Предстои — повтори Адамсберг, като хвърли поглед на часовниците си. — От доста време вече е далеч, Данглар. Но все пак ще наблюдаваме дома му, не всеки следи новините.

Адамсберг даде нарежданията си от кафенето: Воазне и Керноркян да съберат сведения за семейството на художника, рисувал своята покровителка; Ретанкур, Мордан и Ноел да направят засада в дома на Лувоа; да се предупреди дивизионният Вейл, той ненавижда ченгета да нахлуват в личното му пространство и е способен всичко да провали; Фроаси и Меркаде да се заемат с телефонните разговори и електронната поща на Лувоа; Жюстен и Ламар да открият колата му, ако има такава; да се понатиснат ченгетата от Авиньон — нека проверят дали Пиер синът и жена му са в града. Да се засили контролът по гарите и летищата, да се разпространи портретът на Лувоа.

Докато говореше, Адамсберг забеляза, че Данглар му прави с ръка изразителни жестове, които не разбираше. Несъмнено защото бе неспособен да прави две неща едновременно, като например да говори и да вижда, да вижда и да чува, да слуша и да пише. Рисуването беше единственото действие, което можеше да извършва като фон, без да проваля останалите си дейности.

— Да разпитаме ли съседите в блока на Лувоа? — попита Морел.

— Да, но и Вейл живее там. Поговорете първо с него и се съсредоточете върху дома на Лувоа. Той може и нищо да не знае и да се върне. Открийте къде работи. В ателие, в магазин, знам ли.

Данглар беше написал пет думи на вестника и ги показваше на комисаря: Не Мордан. Сменете с Меркаде. Адамсберг сви рамене.

— Поправка — каза той. — Мордан с Фроаси и Меркаде в апартамента. Ако Меркаде заспи, все пак ще останат двама мъже, с Ретанкур стават седем.

— Защо ме карате да сменям Мордан? — попита Адамсберг, след като затвори телефона.

— Много е измъчен, не може да му се има доверие — каза Данглар.

— И измъчен човек може да стои в засада. Пък и Лувоа тъй или инак не е там.

— Това е друго. Имало е изтичане.

— Говорете по-ясно, майоре, изразете задните си мисли. Мордан е от двайсет и седем години в полицията, какво ли не е видял и правил, дори не се е корумпирал в Ница.

— Знам.

— Тогава не разбирам, наистина, Данглар. Казахте, че информацията е изтекла, понеже някой се е разприказвал. Поради непредпазливост, а не поради предателство.

— Винаги казвам най-доброто, но вярвам в най-лошото. Вчера сутринта ви подля вода и предизвика бягството на Емил.

— Главата на Мордан е на километри оттук, докато главата на дъщеря му се удря в стените на Френ. Неизбежно е да направи някоя глупост, да се изсили или да прояви небрежност. Той хапе, защото губи контрол. Трябва да му помогнем, това е.

— Той провали проверката на алибито в Авиньон.

— Е и, Данглар?

— Е и, направил е две професионални грешки, и то не малки — предизвикал е бягство на заподозрян и е проявил небрежност при установяване на алиби. По закон отговорен сте вие. На този етап може да се каже, че за по-малко от два дни сте провалили началото на разследването. С тип като Брезийон можете да изхвръкнете и за далеч по-малко. Сега и тази катастрофа — изтичане в пресата и избягал убиец. Ако някой искаше да ви изстреля вън от системата, не би постъпил по друг начин.

— Не, Данглар. Мордан не проваля разследването умишлено, нито иска да ме компрометира. Не. И защо би го направил?

— Защото бихте могли да откриете нещо. И това би навредило.

— На кого? На Мордан?

— Не. Горе.

Адамсберг погледна показалеца на Данглар, твърдо насочен към тавана, към сферата на могъщите, които Данглар обобщаваше с думата „горе“.

— Някой там горе — продължи Данглар, без да изпуска тавана от пръста си — не желае случаят в Гарш да се разплете. И вие да продължите да съществувате.

— И Мордан му помага? Немислимо.

— Много дори мислимо, откакто дъщеря му е в ръцете на правосъдието. Там горе случай на убийство се заличава без проблеми. Мордан им дава възможност да ви отстранят и прибира дъщеря си. Не забравяйте, че делото й е след две седмици.

Адамсберг изцъка с език.

— Не е такъв човек.

— Всеки е такъв човек, когато детето му е в опасност. Вижда се, че нямате деца.

— Не се заяждайте с мен, Данглар.

— Имам предвид деца, с които наистина да се занимавате — сухо каза Данглар, съживявайки тежкия антагонизъм, който отдавна ги разделяше.

Данглар от едната страна на фронтовата линия защитаваше Камий и детето й от живота, прекалено обтекаемия живот на Адамсберг. Адамсберг от другата й страна живееше, следвайки желанията си, и без много да му мисли, сееше бедствия, както смяташе майорът, в живота на другите.

— Занимавам се с Том — каза Адамсберг, като сви юмруци. — Гледам го, люлея го, разказвам му разни неща.

— Къде е той в момента?

— Това не е ваша работа, не ми досаждайте. На почивка с майка си.

— Да, но къде?

Настъпи тишина, която обгърна двамата мъже, мръсната маса, празните чаши, смачканите вестници, главата на убиеца. Адамсберг се опитваше да си спомни къде Камий е завела малкия Том. На въздух, със сигурност. На морето, положително. Някъде в Нормандия. Обаждаше й се веднъж на три дни, добре бяха.

— В Нормандия — каза Адамсберг.

— В Бретан — поправи го Данглар. — В Канкал.

Ако в този миг Адамсберг беше Емил, той щеше незабавно да счупи главата на Данглар. Комисарят виждаше сцената с мисления си взор и тя му харесваше. Задоволи се да се изправи.

— Лошо е това, което мислите за Мордан, майоре.

— Не е лошо да искаш да спасиш дъщеря си.

— Казах: това, което вие мислите, е лошо. Това, което е във вашата глава, е лошо.

— Разбира се, че е лошо.

XIX

В „Чашка за зарове“ стремително влетя сержант Ламар.

— Спешно, господин комисар. Виена.

Адамсберг неразбиращо погледна Ламар. Спъван от своята стеснителност, сержантът имаше затруднения с изразяването и без изрично разрешение не смееше да се впусне в обяснения, колкото и кратки да бяха.

— Какво е станало във Виена, Ламар?

— От Виена. Талберг, свършва като вас, берг, като композитора.

— Сигизмунд Талберг — потвърди Данглар. — Австрийски композитор, 1812–1871.

— Не е композитор, точно това ми обясни. Комисар е.

— Комисар от Виена? — каза Адамсберг. — Така да бяхте казали, Ламар.

Адамсберг стана и пресече улицата след сержанта.

— Какво иска човекът от Виена?

— Не попитах, господин комисар, с вас иска да говори. Кажете ми — продължи Ламар, хвърляйки поглед назад, — защо кафенето се казва „Чаша за зарове“, след като няма нито играчи на зарове, нито маса за игра на зарове?

— А защо „Бирарията на философите“ се казва така, след като в нея няма пукнат философ?

— Но това не ни дава отговора, ами ни дава нов въпрос.

— Често става така, сержант.

Комисар Талберг искаше видеоконференция, та Адамсберг отиде в техническата зала, където осъществи връзката изцяло под ръководството на Фроаси. Жюстен, Есталер, Ламар и Данглар се строиха зад стола му. Може би заради споменаването на австрийския композитор, но на Адамсберг му се стори, че човекът, който се появи на екрана, е наследил красотата си от миналия век с това изписано и фино лице, с леко болезнената си бледност, подчертана от вдигнатата яка на ризата и съвършените къдрици на русите коси.

— Говорите немски, господин комисар? — попита грациозният виенчанин, като запали една дълга цигара.

— Не, за съжаление. Но майор Данглар ще превежда.

— Много мило от него, но аз способен да говоря вашия език. Щастлив да ви познавам, господин комисар, и щастлив да работя с вас. Вчера запознах се със случая Гарш. Бързо решение било възможно, ако Blodmanner от пресата си затварят устата. Ваш човек избягал?

— Какво значи бльодменер, Данглар? — тихо попита Адамсберг.

— Лайнари — преведе майорът.

— Съжалявам за вас, господин комисар, надявам, че още командва анкета, да?

— Засега да.

— Тогава може би аз мога помогна и вие мене.

— Знаете нещо за Лувоа ли?

— Знае нещо за престъпление. Тоест почти сигурен, че притежавам същото, защото то не обикновено, нали? Изпращам образи, по-добре разберете.

Светлото лице изчезна и на екрана се появи селска къща, обкована с дърво и със стръмен покрив.

— Това мястото — продължи приятният глас на Талберг. — Това в Пресбаум, съвсем близо до Виена, преди пет месеца и двайсет дни, през една нощ. Също мъж, по-млад от вашия, Конрад Пльогенер, четирийсет и девет години, женен, три деца. Жена и деца заминали за уикенд в Грац и Пльогенер бил убит. Търгувал с мебели. Убит ей така — продължи той, като показа нова снимка, на стая, в която навсякъде имаше кръв, но не и труп. — Не знам вие — продължи Талберг, — но в Пресбаум тяло било толкова рязано, че нищо не се намираше. Рязано на малки парчета, рязано всяко парче на камък, после разпределено в пространство навсякъде. Подобен начин ли е при вас?

— На пръв поглед, да.

— Показвам по-близки образи, господин комисар.

Последваха петнайсетина снимки, които възпроизвеждаха съвършено точно кървавата сцена в Гарш. Виждаше се, че Конрад Пльогенер е живял по-скромно от Пиер Водел, нямаше голямо пиано, нито тапицерии.

— Аз не бил щастлив като вас, не намерили следа от Zerquetscher.

— Размазвач — преведе Данглар, търкайки ръце една в друга, за да изимитира действието. — Счуквач.

— Ja — потвърди Талберг. — Хората тук го нарекли Zerquetscher, знаете как искат винаги прякори. Намерих само следи планински обуща. Казвам, че това голяма възможност, че вие имате същия Zerquetscher като наш Zerquetscher, въпреки че голяма рядкост един убиец действал в не една страна.

— Именно. Жертвата съвсем австрийска ли беше? Нищо френско ли нямаше?

— Отидел да провери преди малко. Пльогенер бил съвсем австрийски, родил в Маутерн, Стирия. Говоря само за него, защото никой не съвсем нещо, моя баба дошла от Румания и така всички. А Водел бил съвсем французин? Нямате някой Пфодел? Или Фаудел? Или друго име такова?

— Не — каза Адамсберг, който, подпрял брадичка с ръка, изглеждаше съсипан от новата касапница в дома на Конрад Пльогенер. — Прегледали сме три четвърти от личните му документи, няма никаква връзка с Австрия. Чакайте, Талберг, има поне една връзка с немския език. Фрау Абстер, в Кьолн, която като че ли дълго е обичал.

— Пише. Абстер. Търся в интимните документи.

— Водел й е писал на немски — бележка, която да й се изпрати след смъртта му. Дайте ми една минута да я намеря.

— Аз си спомням текста — каза Фроаси. — Bewahre unser Reich, widerstehe, aufdass es unantastbar bleibe.

— И след това име на руски, което означава Kiss love.

— Пише. Малко тържествено намирам, но французи често вечни в любов, обратно на което казват. Значи има една фрау Абстер коя нарязва свои бивши любовници. Правя шега.

Адамсберг направи знак на Есталер, който веднага изтича навън. Есталер беше най-големият специалист по кафето в Бригадата и знаеше наизуст кой какво го предпочита — със или без захар, със или без мляко, късо или дълго. Известно му беше, че Адамсберг обикновено си го пие в дебелата чаша с изобразена отстрани оранжева птица, за която Воазне орнитологът презрително казваше, че не прилича на нищо смислено.

Така се бяха създали навици. В усърдието на Есталер да запомни вкуса на всеки нямаше раболепие, а страст към техническите подробности, колкото и малки и многобройни да са те, и може би точно тази страст го правеше неспособен да обобщава. Върна се със съвършено подредена табла точно когато виенският комисар показваше един одран образ, върху който австрийските полицаи бяха боядисали в черно най-повредените от Zerquetscher зони. Адамсберг му се отблагодари с направената предишния ден френска рисунка в червено и зелено.

— Аз убеден, че трябва срещнем два случая, господин комисар.

— И аз убеден — промърмори Адамсберг.

След което отпи от кафето, внимателно разглеждайки образа на одрания и черните му зони: главата, врата, ставите, краката, палците, сърцето, черния дроб — почти съвършено копие на френската схема. Лицето на комисаря отново се появи на екрана.

— Тази фрау Абстер, изпратете адрес, аз посетя в Кьолн.

— В такъв случай може да й занесете писмото от приятеля й Водел.

— Наистина, много мило.

— Ще ви изпратя копие. Съобщете й за смъртта му внимателно. Искам да кажа, че не е необходимо да я запознавате с подробности от престъплението.

— Аз винаги внимателно, господин комисар.

— Церквечьор — няколко пъти замислено повтори Адамсберг, когато видеоконференцията свърши. — Армел Лувоа Церквечьорът.

— Церквечер — поправи го Данглар.

— Какво мислите за физиономията му? — попита Адамсберг, като взе от масата оставения от Данглар вестник.

— На паспортните снимки чертите на лицето са сковани, замръзнали — каза Фроаси, която смяташе за неетично да се коментира външният вид на заподозрените.

— Така е, Фроаси, сковано е, замръзнало.

— Защото гледа в апарата, без да мърда.

— И това му придава тъпо изражение — каза Данглар.

— И какво друго? Забелязва ли се нещо друго в чертите му? Жестокост? Страх? Ламар, бихте ли искали до го срещнете в коридора?

— Съвсем не, господин комисар.

Есталер взе вестника и се съсредоточи. После се отказа и го върна на Адамсберг.

— Какво? — попита комисарят.

— Нищо не ми хрумва. Изглежда ми нормален.

Адамсберг се усмихна и остави чашата си на таблата.

— Отивам да се видя с лекаря. И с въображаемите врагове на Водел.

Адамсберг погледна часовниците си, чиито стрелки не сочеха един и същи час, и средното аритметично му показа, че не разполага с много време. Вдигна Купидон, който имаше доста любопитен вид, откакто Керноркян му отряза няколко кичура с цел снемане на фъшкии, и прекоси голямата зала в посока котката върху копирната машина. Адамсберг представи животните едно на друго, обясни, че кучето е тук само временно, освен ако стопанинът му не предаде Богу дух заради мръсника, който му бе отровил кръвта. Пухчо разгъна отчасти огромното си кръгло тяло, без да обръща особено внимание на развълнуваната твар, която лижеше часовниците на Адамсберг. После положи дебелата си глава върху топлия капак, давайки да се разбере, че докато продължават до го носят до паничката и докато оставят копирната машина на негово разположение, всичко е наред, а останалото не го засяга. Стига, разбира се, Ретанкур да не лапне по онова там куче. Ретанкур си беше негова и той си я обичаше.

XX

Пред вратата на сградата Адамсберг осъзна, че не е запомнил името на лекаря на Водел, който беше спасил котето и с когото се бяха почерпили под навеса. Откри на стената табела с името му — Д-р Пол дьо Жослен Кресан, остеопат соматопат, и придоби по-ясна представа за презрението му към лейтенантите, преградили пътя му с най-обикновени ръце.

Портиерът — възрастен господин с дълга сива коса и мръсен мустак — гледаше телевизия, седнал в инвалидна количка и завит с одеяло. Не извърна поглед от екрана не защото искаше да се държи неприятно, а защото и той като Адамсберг не можеше едновременно да гледа филм и да слуша посетител.

— Докторът отиде при един с ишиас — каза той накрая. — Ще се върне след четвърт час.

— И вас ли лекува?

— Да. Има златни пръсти.

— Посети ли ви през нощта на събота срещу неделя?

— Важно ли е?

— Да.

Портиерът поиска няколко минути, да си догледа сериала, после се отдръпна от екрана, без да изгаси телевизора.

— Паднах, като си лягах — каза той и показа крака си, — но успях да се довлека до телефона.

— И след два часа пак го повикахте, така ли?

— Вече му се извиних. Коляното ми се беше надуло като балон. Вече му се извиних.

— Докторът рече, че се казвате Франсиско.

— Точно, Франсиско.

— Трябва ми цялото ви име.

— Не че нещо, но защо ви е?

— Един от пациентите на доктор Жослен е бил убит. Записваме всичко, длъжни сме.

— Работа, а?

— Именно. Просто ще запиша името ви — каза Адамсберг и извади бележника си.

— Франсиско Делфино Вилалонга Франко да Силва.

— Добре — каза Адамсберг, който не бе успял да запише всичко. — Съжалявам, но не знам испански. Къде свършва името ви и къде започва фамилията?

— Не е испански, а португалски — каза човекът, след като изтрака със зъби. — Бразилец съм, родителите ми бяха депортирани по време на диктатурата на онез кучи синове, Бог да ги убие, и никога не се върнаха.

— Съжалявам.

— Не сте виновен вие. Освен ако не сте кучи син. За фамилията ми, тя е Вилалонга Франко да Силва. За доктора, той живее на втория етаж. На площадката има чакалня и всичко необходимо за чакането. Ако можех, там щях да живея.

Площадката на втория етаж беше обширна като фоайе. Докторът бе поставил ниска масичка и кресла, списания и книги, старинен лампион и машина за вода. Изтънчен човек с лека склонност към самоизтъкване. Адамсберг се настани — смяташе да изчака човека със златните пръсти — и последователно се свърза с болницата в Шатоден — със страх, с екипа на Ретанкур — без особена надежда, и с този на Воазне, изхвърляйки от главата си лошите мисли на майор Данглар.

Доктор Лавоазие показа известен оптимизъм — „държи се“, температурата била поспаднала, стомахът добре понесъл промивката, пациентът попитал дали комисарят е намерил пощенската картичка: „Изглежда, това му е много важно, мой човек“.

— Кажете му, че търсим картичката — отвърна Адамсберг, — че кучето е добре, че сме взели фъшкии и че всичко е наред.

„Кодирано послание“, реши доктор Лавоазие, като записа всяка дума. Щеше да предаде, това не го засягаше, ченгетата си имат свои методи. С това възпаление перфорираният стомах трудно щеше да издържи, ама се налагаше.

Ретанкур беше спокойна, почти весела, макар всичко да сочеше, че Армел Лувоа е духнал още в шест часа сутринта и че няма повече да се появи. Портиерката го бе видяла да потегля нанякъде е раница на гърба. Вместо да си разменят обичайните сутрешни любезности, младежът само й махнал е ръка и бързо излязъл. Може би е трябвало да вземе влака. Вейл не можеше да потвърди, тъй като ставаше в по-прилично време — по пладне. Дивизионният изпитваше симпатия към младия си съсед и крайно раздразнен от новината за престъплението, се бе разсърдил на целия свят и даваше само ненужни сведения. Неизвестно защо тези лоши новини ни най-малко не разстройваха Ретанкур. Не бе изключено видният енолог Вейл да е разнообразил наблюдаващия екип е по някоя гравирана чаша отлежало вино. От Вейл, който си шиеше дрехи по мярка по причина на богатство, снобизъм и уникална фигура във формата на пумпал, всичко можеше да се очаква, включително да поквари екип от ченгета в засада, нещо, което би му доставило парадоксално, но сигурно удоволствие. Ретанкур като че ли не съзнаваше напълно, че наблюдава дома на безумец, на Размазвача, превърнал един старец в каша. Благоразположението на Вейл към съседа му сякаш бе поразило бдителността й. „Съобщете на Вейл — каза Адамсберг, — че е счукал на прах още един, в Австрия.“

Затова пък завърналият се екип Воазне-Керноркян беше направо на нокти. Ремон Реал, бащата на художника, ги бе държал на мушка цели десет минути, преди да остави пушката и да ги пусне в тристайното си приземно жилище в Сюрвилие. Да, знаел, и да, благославял отмъстителя, очистил негодника Водел, и, дай Боже, ченгетата никога да не го пипнат. Вестниците били излезли навреме, за да му позволят да им се изплъзне, и значи слава на Господа. Водел имал поне две убийства на съвестта си, на сина му и на жена му, това да не се забравя. Дали знаел кой е убил Водел? Дали знаел къде са двамата му синове? Ама какво си въобразяват ченгетата, че ще им каже каквото и да било, за да им помогне? Ама къде се намират ченгетата? Ама в кой свят живеят? Керноркян промърморил „В най-говняния“ и това признание поуспокоило човека.

— Честно казано — обясни Воазне, — той не ни даде възможност да кажем каквото и да било. Нали разбирате, пушката му беше на масата, заредена. Самият той е огромен, има три кучета и бърлогата му, не виждам как другояче да я нарека, е пълна с мотори, батерии и ловни снимки.

— Нищо ли не научихте за другите му двама синове?

— Отговори ни буквално следното: „Големият е в Легиона, малкият е камионджия по маршрута Мюнхен-Амстердам-Ренжи, сами се оправяйте.“ После поиска незабавно да се изметем, защото „когато сте тука, къщата започва да вони“. В това беше прав, понеже на Керноркян се падна да реже кичури от кучето.

Адамсберг протегна ръка под стъкления плот на масичката, за да вдигне едно дунапреново сърчице, обвито с червена коприна, което някой от пациентите на доктор Жослен бе изпуснал и което човек можеше да мачка в ръка, за да си успокоява нервите. След това се обади на Гардон, като в същото време завъртя сърцето на масата. На четвъртия опит успя да задържи въртеливото му движение четири секунди. Целта е, реши той, когато спре да се върти, изписаните отгоре му букви, Love, да са обърнати в правилната посока. Постигна го след шестото завъртане, докато нареждаше на Гардон да извади всички пощенски картички от вещите на стария Водел. Сержантът му прочете съобщение от полицията в Авиньон — следобед Пиер Водел бил в съда, подготвял се за дело. Непроверена информация. Прибрал се в 19:12 ч. Покровителстван магистрат, заключи Адамсберг. Затвори телефона, хвърли дунапреновото сърчице на масата и взе да брои колко пъти ще се завърти. А Церквечьора беше на път. Към кого ли?

— Изплъзна ви се, нали?

Адамсберг уморено се изправи и стисна ръката на лекаря.

— Не ви чух да идвате.

— Няма лошо — отвърна Жослен, отваряйки вратата си. — Как е малката Шарм? Котето, което не можеше да суче — уточни той, като видя, че на Адамсберг името вече нищо не му говори.

— Добре, предполагам. Не съм се прибирал от вчера.

— С тия сензации във вестниците мога да разбера. Но все пак бих искал да знам как е. Поинтересувайте се.

— Сега ли?

— Състоянието на пациентите трябва да се следи през първите три дни. Важно е. Ще ви се стори ли нелюбезно, ако ви предложа да отидем в кухнята? Не ви очаквах и трябва да хапна нещо. Може би и вие не сте вечеряли? Не, нали? В такъв случай можем да хапнем заедно, каквото Бог дал? Нали?

Няма да откажа, помисли Адамсберг, който търсеше точния тон, за да отговори на Пол дьо Жослен. Хората, които непрекъснато повтаряха: „Нали?“, отначало винаги го объркваха малко. Докато лекарят сваляше сакото си и навличаше стара жилетка, Адамсберг се обади на Лусио и го изненада с интереса си към Шарм. Добре била, силите й се възвръщали, Адамсберг предаде съобщението и Жослен доволно щракна с пръсти.

Не съди прибързано, казват хората. Адамсберг рядко бе приеман от непознат човек по-естествено и дружелюбно. Докторът бе изоставил двусмисленото си презрение със същата бързина, с която окачи сакото си в гардероба, сложи масата как да е, с вилиците отдясно и ножовете отляво, забърка салата от настъргано сирене и белени зелени орехи, наряза на филийки пушен свински бут, разположи в чиниите две топки ориз и едно пюре от смокини, загребвайки ги с намазана с малко масло лъжица за сладолед. Адамсберг очаровано го наблюдаваше как се плъзга като кънкобегач от шкафа до масата, грациозно размахвайки големите си ръце — истинска демонстрация на ловкост, сръчност и точност. Комисарят можеше още дълго да го гледа, както би гледал виртуозен танцьор, изпълняващ нещо, на което той е неспособен. Но на Жослен му трябваха по-малко от десет минути да приготви всичко. После критично огледа отворената бутилка вино на плота до мивката.

— Не — каза той, — толкова рядко имам гости, че би било жалко.

Завря се под мивката, затърси сред провизиите си и пъргаво се изправи, показвайки на госта си етикета на новата измъкната бутилка.

— Много по-добро, нали? Но да го пие човек сам, все едно че си организира самотен празник, би било жалко, нали? Вкусът на доброто вино се разкрива при контакта с другия. Ще ми правите ли компания?

Настани се с доволна въздишка и натика кранчето на салфетката в яката на ризата си, както би направил всеки на негово място. След десет минути разговорът бе станал толкова свободен, колкото професионалните му жестове.

— Портиерът ви смята за магьосник — каза Адамсберг. — За човек със златни пръсти.

— Не съм такъв — каза Жослен с пълна уста. — Франсиско обича да вярва във всичко, което му е непостижимо. Разбираемо е, като се има предвид, че родителите му са били депортирани по време на диктатурата.

— От онези кучи синове Бог да ги убие.

— Именно. Много време отделям, за да му помогна да преодолее тази травма. Бушонът му непрекъснато изгаря.

— Защото той си има бушон?

— Всеки си има, и дори по няколко. При него изгаря F3. Предпазният, като в елмрежа. Всичко това е просто наука, господин комисар. Структура, подредба, мрежи, връзки. Кости, органи, свързващи елементи, тялото живее, нали разбирате.

— Не разбирам.

— Вземете това котле — обясни Жослен, като посочи апарата на стената. — Котелът не е сбор от отделни елементи — циркулационна помпа, горелка, предпазен клапан. Не, той е синергетичен ансамбъл. Замърси ли се помпата, клапанът влиза в действие и горелката угасва. Схващате ли? Всичко е свързано, всеки елемент зависи от другия. Ако си изкълчите крака, и другият ви крак започва да криви, гърбът се превива, вратът също реагира, заболява ви глава, стомахът ви се сгърчва, губите апетит, рефлексите ви намаляват, обзема ви тревожност, бушоните ви изгарят. Обяснявам ви го опростено.

— Защо бушонът на Франсиско непрекъснато изгаря?

— Скована зона — каза лекарят, като показа с пръст задната част на главата си. — Там, където е баща му. Клетката е затворена, тилната кост не помръдва. Искате ли още салата?

Лекарят обслужи Адамсберг, без да дочака отговора му, и напълни чашата му.

— А Емил?

— Майката — каза лекарят, като шумно задъвка, и посочи с пръст другата страна на главата си. — Остро чувство за понесена несправедливост. Затова се бие. Но вече почти не се бие.

— А Водел?

— Ето че стигнахме до него.

— Да.

— Сега, след като подробностите се появиха във вестниците, професионалната тайна вече не важи. Разкажете ми. Водел е бил жестоко накълцан, ясно. Но как, защо, какво е искал убиецът? Има ли в действията му логика, някакъв ритуал?

— Не, само безкраен страх, безкраен гняв, който не угасва. Несъмнено съществува система, но ни е непозната.

Адамсберг извади бележника си и нарисува тялото и местата, на които убиецът се беше настървил.

— Много добре — каза лекарят. — Аз не мога и патица да нарисувам.

— Патица трудно се рисува.

— Хайде, нарисувайте ми една. В това време аз ще размишлявам върху системата.

— Каква патица? В полет, на земята, във водата?

— Чакайте — каза лекарят и стана, — ще ви донеса по-хубава хартия.

Отмести чиниите и постави пред Адамсберг няколко бели листа.

— Патица в полет.

— Мъжка? Женска?

— И двете, ако можете.

После Жослен последователно поиска да му нарисуват скалист бряг, замислена жена и един Джакомети[4], ако е възможно. Размахваше листата, за да изсъхне мастилото, разглеждаше ги под лампата.

— Ето това, господин комисар, са златни пръсти. Честно, бих искал да ви прегледам. Но вие не желаете. Всеки си има затворени стаи, в които не иска никого да пуска, не е ли така? Но не се безпокойте, не съм ясновидец, аз съм позитивист без никакво въображение. Вие сте друго нещо.

Лекарят грижливо постави рисунките на перваза на прозореца и отнесе чашите и бутилката в хола, заедно с изображението на тялото на Водел.

— Какво е заключението ви? — попита той, като посочи с голямата си ръка лактите, глезените, коленете, черепа.

— Че убиецът е унищожил онова, благодарение на което тялото функционира, ставите, стъпалата. Но това не ни води далеч.

— Както и мозъка, черния дроб, сърцето. Идеята за седалището на душата, нали?

— Така предполага моят заместник. Престъпникът е повече от убиец, той е унищожител, Церквечьор, така казва австрийският комисар. Унищожил е и друг човек близо до Виена.

— От семейството на Водел?

— Защо пък?

Жослен се поколеба, забеляза, че виното се е свършило, извади от долапа голяма зелена бутилка.

— Крушова ракиjа, става, нали?

Не, не ставаше, денят бе прекалено дълъг. Но да остави Жослен сам с крушовата ракиjа би нарушило разбирателството. Лекарят напълни две малки чашки.

— В главата на Водел имаше не просто скована зона, а нещо по-лошо — каза той.

Замълча, сякаш се чудеше дали има право да говори, вдигна чашката си, остави я.

— Та какво имаше в главата на Водел, докторе? — настоя Адамсберг.

— Една херметически затворена клетка, обитавана от духове стая, черна килия. Той бе обсебен от онова, което се съдържаше в нея.

— И какво беше то?

— Самият той. С цялото му семейство и с тайната му. Всички затворени вътре, всички онемели, всички откъснати от света.

— Мислеше, че някой го е затворил?

— Не, не разбирате. Водел сам се беше затворил, доброволно се беше скрил, за да избяга от чуждите погледи. Пазеше обитателите на килията.

— От смърт?

— От унищожение. У него имаше три ясно определени неща: безумна привързаност към собственото име, това на баща му. Неразрешен проблем между него и сина му, между гордост и отказ. Той обичаше Пиер, но не искаше Пиер да съществува.

— Нищо не му е оставил. Завещал е всичко на градинаря.

— Логично е. Щом не му е оставил нищо, значи няма син.

— Не мисля, че Пиер го е разбрал така.

— Положително не е. Да ви кажа, Водел беше безгранично горделив, дотолкова, че беше развил чувство за неуязвимост. Никога не бях срещал нещо подобно. Казвам ви го като лекар и сега може би ще разберете защо толкова държах на този пациент. Но Водел беше силен, оказваше яростна съпротива на грижите ми. Търпеше да му наместя навехнатия крак или да му разтрия схванатия врат. Дори ме превъзнасяше, когато го излекувах от световъртежа и началната глухота. Ето тук — лекарят се потупа по ухото. — Костиците на средното ухо бяха стегнати като в менгеме. Но ме намразваше, когато се приближах до черната му килия и до обградилите го врагове.

— Кои бяха враговете му?

— Всички, които искаха да унищожат силата му.

— Боеше ли се от тях?

— От една страна, достатъчно, за да не иска да има деца, за да не ги излага на опасност. От друга страна, ни най-малко, заради онова чувство за превъзходство, за което ви говорих. Чувство, процъфтяло още когато се е занимавал с правосъдие, когато е упражнявал правото си на живот и смърт върху другите. Но внимание, господин комисар, описвам ви не истинската реалност, а неговата.

— Луд ли беше?

— Напълно, ако наречем луд човека, който живее по логиката на свят, която не е логиката на света. И никак дори, доколкото умееше да се подчинява на минималните правила на общия социален ред.

— Казваше ли кои са му враговете?

— Говореше единствено за някаква първична борба между банди, някаква безкрайна вендета.

— Знаеше ли имената на участниците?

— Със сигурност. Не ставаше дума за променливи врагове, за хвъркати демони, които могат да се появят отвсякъде и отникъде. Мястото им в главата му никога не се промени. Водел беше параноичен, ако се съди по все по-голямото усамотение, в което живееше. Но във войната, която водеше, всичко беше рационално и реалистично и за него преследвачите му притежаваха имена и дори лица.

— Войната е скрита и враговете са химерични. Но ето че една вечер реалността излиза на театралната му сцена и го убиват.

— Да. Дали в крайна сметка не е заплашил „враговете“ си? Дали е разговарял с тях, дали ги е нападнал? Сигурно знаете формулата — параноикът съумява да роди омразата, за чието съществуване е подозирал. Измислицата му се превръща в действителност.

Жослен предложи още по чашка, но Адамсберг отказа. Лекарят пъргаво отиде до долапа и внимателно положи вътре бутилката.

— По принцип не би следвало повече да се виждаме, господин комисар, защото сведенията ми за Водел се изчерпват с това, което вече ви казах. Ще бъде прекалено да ви помоля пак да дойдете някой ден, нали?

— За да погледнете в мозъка ми ли?

— Именно. Освен ако не намерим не толкова плашеща причина. Да ви боли гърбът случайно? Да ви се схваща вратът? Запек? Невралгия? Топли вълни, студени вълни? Синузит? Не, нищо такова, нали?

Адамсберг се усмихна и поклати глава. Лекарят присви очи.

— Пищят ви ушите — предложи той подобно на търговец, който хвали стоката си.

— Точно — каза Адамсберг. — По какво разбрахте?

— По начина ви да попипвате ушите си.

— Вече съм ходил на лекар. Нищо не може да се направи. Трябва да свикна и да ги забравя. А в това ме бива.

— Немара, безразличие, нали? — каза лекарят, докато изпращаше Адамсберг до вратата. — Но пищенето в ушите не се заличава като стар спомен. Аз мога да ви помогна. Ако решите. Иначе какъв е смисълът да съм лекар?

XXI

Докато се прибираше пеш от доктор Жослен, Адамсберг стискаше дунапреновото сърце Love, което бе натикал на дъното на джоба си. Спря за малко пред входа на църквата „Сен Франсоа-Ксавие“, за да се обади на Данглар.

— Не става, майоре. Любовните думи, немислими са.

— Кои любовни думи? — предпазливо попита Данглар.

— Онези на стария Водел, онова кис лов за старата германска дама. Няма начин. Водел е възрастен, откъснат от света, традиционалист, пие вишновка, седнал в кресло стил „Луи тринайсети“, и не пише думи като кис лов. Не, Данглар, още по-малко в писмо, което желае да се пусне след смъртта му. Прекалено евтин трик за него. Знак за модерност, каквато той не одобрява. Водел не би писал върху дунапреново сърце.

— Какво дунапреново сърце?

— Няма значение, Данглар.

— Всеки може да се изкуши, господин комисар. Водел е бил своенравен.

— Да се изкуши да пише на кирилица?

— От вкус към тайните, защо не?

— Данглар, тази азбука само в Русия ли се използва?

— Не, и в страните на православните славянски народи. Идва от средновековния гръцки, малко или повече.

— Не ми казвайте откъде идва, само ми кажете използва ли се в Сърбия.

— Да, разбира се.

— Не ми ли казахте, че чичо ви е сърбин? Тоест, че отрязаните крака са сръбски?

— Не съм сигурен, че са на чичо ми. Вашата история с мечката ме заблуди. Може да са крака на някой друг.

— На кой друг?

— На братовчед, на човек от същото село.

— Но от сръбско село, така ли, Данглар?

Адамсберг чу как чашата на Данглар изтропа на бюрото му.

— Сръбски думи, сръбски крака, тази връзка ли правите? — попита майорът.

— Два. Два сръбски сигнала в няколко дни, не се случва често.

— Едното няма нищо общо с другото. А и вие нали не искахте да се занимаваме с краката в Хайгейт.

— Вятърът мени посоката си, майоре. Аз какво да направя? Тази вечер духа от изток. Винете какво може да означава това кис лов на сръбски. Поразнищете историята с краката на чичо ви.

— Чичо ми познаваше малко хора във Франция и най-малко от всичко мастити юристи от Гарш.

— Не викайте, Данглар. Пищят ми ушите и ми е неприятно.

— Откога ви пищят?

— От Квебек.

— Не сте ми го казвали досега.

— Защото преди ми беше все тая. От тази вечер обаче не ми е. Ще ви изпратя писмото на Водел. Потърсете, Данглар, нещо, което започва с „кис“. Каквото и да е. Но на сръбски.

— Тази вечер ли?

— Ами чичото си е ваш, майоре. Няма сега да го изоставим в корема на мечката.

XXII

Подпрял крака на тухлите на огнището, Адамсберг дремеше пред изгасналия огън с тикнат в ухото показалец. Не помагаше — шумът си беше вътре, писклив като електропроводна линия с високо напрежение. Това със сигурност нарушаваше слушането му, което и без това не беше внимателно. Напълно бе възможно някой ден да се окаже изолиран като прилеп без радар и неспособен да разбере света. Адамсберг изчакваше Данглар да се хване на работа. По това време майорът сигурно бе навлякъл вечерното си облекло — комбинезона на баща си миньора, в пълен контраст с дневната си елегантност. Комисарят ясно си представяше как се е свел над бюрото си и мърмори срещу възложената му задача.

Данглар разглеждаше написаната на кирилица дума от писмото на Водел и мърмореше, ядосан на комисаря, който не се бе заинтересувал от заинтересувалите го преди време крака. Сега, когато смяташе да ги остави на мира, Адамсберг внезапно се връщаше към темата. Без много обяснения, по своя си неясен и импровизиран начин, който разклащаше защитните механизми на майора. И го разтърсваше до дъното на душата, когато се окажеше, че Адамсберг е прав.

Което и този път не беше невъзможно, признаваше Данглар, разполагайки върху масата малкото книжа, останали от чичо му Славко Молдован. Човек, когото наистина не можеше да зареже в корема на някаква си мечка, без да направи нещо по въпроса. Данглар раздразнено разтърси глава, както всеки път, когато речникът на Адамсберг се промъкнеше в неговия. Беше обичал чичо си Славко, който по цял ден разказваше измислени истории, слагаше пръст на устните си, за да покаже, че трябва да се пази тайна, и пръстът му миришеше на тютюн за лула.

Тогава Данглар смяташе, че чичо му е произведен специално за него и в негова услуга. Славко Молдован никога не се уморяваше или не го показваше, подаряваше му весели и ужасяващи частици живот, нарочно натъпкани с мистерии и знания. Отваряше прозорци, разкриваше хоризонти. Когато им гостуваше, младият Адриен Данглар ходеше подире му и подир мокасините му с червени помпони, оградени със сърмена бродерия, която през някои вечери реставрираше с помощта на бляскава нишка. Налагаше се да се грижи за тях, носеха се в празнични дни, такъв беше обичаят в селото. Адриен му асистираше, опъваше сърмената нишка, вдяваше я в губерката. Ще рече, наизуст ги знаеше тези обувки, чиито помпони откри в светотатствената хайгейтска купчина. Помпони, които можеше да са принадлежали на който и да е друг селянин, както страстно желаеше Данглар. Началникът Радсток напредваше в разследването. Изглеждаше установено със сигурност, че колекционерът се е промъквал в морги, в погребални агенции, отнасял е краката фетиши и е затварял ковчега. Краката бяха измити, ноктите изрязани. И ако Кракорезача беше английски или френски, защо и как, по дяволите, е могъл да се добере до сръбски крака? И как така никой не го е забелязал? Освен ако не е от селото.

Славко неведнъж му беше описвал селото, чутовно място, бъкано с феи и демони, като чичото беше приятел с първите и враг на вторите. Особено на големия демон, който се криеше в недрата на земята и бродеше из близката гора, казваше той, като понижаваше тон и слагаше пръст на устните си. Майката на Данглар не одобряваше историите на Славко, а баща му се подиграваше с него. Защо му разправяш такива страхотии? Как искаш да заспи след това? Глупости, отговаряше Славко. Забавляваме се с детето.

А после лелята го бе напуснала заради онзи кретен Роже и Славко си бе заминал. Бе заминал там.

Там. В Киселево.

Данглар въздъхна, наля си чаша вино и набра номера на Адамсберг, който веднага вдигна.

— Не значи кис лов, нали, Данглар?

— Не. Значи Киселево и е селото на моя чичо.

Адамсберг се намръщи, побутна една цепеница с крак.

— Киселево? Не е това. Есталер не го произнесе така. Той каза „Кислов“.

— Същото е. На запад Киселево го наричат Кисилова. Както Београд наричаме Белград.

Адамсберг извади показалеца си от ухото.

— Кисилова — повтори той. — Забележително, Данглар. Ето я връзката между Ижгат и Гарш, тунелът, тъмният тунел.

— Не — каза Данглар в последен опит да се инати. — Там много имена започват с К. И има едно препятствие.

— Не ви чувам, пищят ми ушите.

— Ще го кажа по-силно. Препятствието е това изумително съвпадение, което свързва обувките на чичо ми с ужаса в Гарш. И което ни препраща, вас и мен, и към двата случая. Знаете какво ми е мнението за съвпаденията.

— Именно. Значи сме били най-любезно хванати за ръчица и отведени до гробището Ижгат.

— От кого?

— От лорд Фокс. Или по-скоро от внезапно изчезналия му приятел кубинец. Той знаеше откъде минава Сток, знаеше и че Сток е с нас.

— А защо са ни завели там най-любезно?

— Защото бедствието в Гарш задължително щеше да се падне на Бригадата. Убиецът е знаел това. И дори ако му се е налагало да изостави колекцията си — станала може би прекалено опасна, — той не е можел просто да я зареже, без да има гаранция, че ще запази славата й. Трябвало е да покаже връзката между младежкото си дело и зрелостта. Трябвало е някой да узнае за това. Трябвало е да си спомним за Ижгат, когато дойде Гарш. Кракорезача и Размазвача са част от една и съща история. Спомнете си, че убиецът особено се е настървил на краката на Водел и Пльогенер. Къде са намира това Кислов?

— Кисилова. На южния бряг на Дунав, на две крачки от румънската граница.

— Град ли е или село?

— Село, няма повече от осемстотин жители.

— Ако Кракорезача е проследил някой труп дотам, възможно е да е бил забелязан.

— След двайсет години едва ли някой ще си спомни.

— Чичо ви разправял ли ви е за някое семейство от селото, което да е обект на вендета? На война между кланове, нещо от този род? Лекарят казва, че Водел е бил обсебен от подобна идея.

— Никога — каза Данглар, след като се замисли. — Селото гъмжеше от врагове, имаше фантоми и дяволици, и хали, и, разбира се, един „много голям демон“, който бродеше из гората. Но не и отмъстителен род. Във всеки случай, господин комисар, ако сте прав, Размазвача положително ни наблюдава отблизо.

— Да, от Лондон.

— И няма да ни остави да влезем в тунела в Киселево, каквото и да има вътре. Съветвам ви да бъдете предпазлив, не мисля, че ни е по силите да го преборим.

— Несъмнено не ни е — каза Адамсберг, като си спомни голямото окървавено пиано.

— Имате ли оръжие?

— Долу е.

— Ами качете го горе.

XXIII

Старото стълбище беше студено, стъпалата бяха от плочки и дърво, но Адамсберг нищо не усещаше. В шест и петнайсет сутринта слизаше спокойно, както всеки ден, забравил за пищенето в ушите, за Кисилова и за целия свят, сякаш сънят го бе върнал към някакво първично състояние, абсурдно и неграмотно, сякаш бе насочил новородените му мисли към пиенето, яденето, миенето. Спря на предпоследното стъпало, забелязал в кухнята си човек в гръб, замръзнал в квадрата от утринно слънце, обвит в пушека на цигара. Мъж, по-скоро слаб, с къдрави кестеняви коси до раменете, несъмнено млад, с нова черна тениска с щампован бял гръден кош, от чиито ребра капеше кръв.

Не познаваше този силует и в празния му мозък зазвуча алармен сигнал. Човекът имаше мускулести ръце и го чакаше с ясно определено намерение. Освен това беше облечен, докато Адамсберг стоеше гол на стълбите, без цел и без оръжие. Оръжието, което Данглар му бе препоръчал да качи в спалнята си, лежеше на масата съвсем подръка на непознатия. Ако съумееше безшумно да свие наляво, Адамсберг би могъл да вземе дрехите си от банята и пистолета P 38, заклещен между стената и казанчето на тоалетната.

— Върви си навлечи парцалите, тъпанар — каза мъжът, без да се обръща. — И не си търси пищова, у мен е.

Доста ведър и подигравателен, прекалено подигравателен глас, от който лъхаше опасност. Мъжът повдигна задния край на тениската си и показа дръжката на пистолета, тикнат в дънките му, притиснат до мургавата кожа на гърба му.

През банята не можеше да се измъкне, нито през кабинета. Мъжът блокираше пътя към външната врата. Адамсберг се облече, разви ножчето на самобръсначката си и го прибра в джоба си. Какво друго? Голямата нокторезачка в другия джоб. Смешно беше, онзи разполагаше и е двата пищова.

Комисарят не се заблуждаваше, в дома му бе влязъл Размазвача. Гъстите коси, малко късият врат. През този юнски ден идваше краят на пътя му. Не бе послушал разтревожените съвети на Данглар и сега се бе пръкнала зората, изпълнена с тялото на Церквечьора, тяло, опънало отвратителната му тениска. Точно през тази сутрин, когато светлината вън красиво очертаваше с обичайна и вълнуваща точност всяко стръкче трева, всеки дървесен ствол. Светлината и вчера бе правила това. Но днес го виждаше по-добре.

Адамсберг не беше страхлив, защото му липсваше емоционалност или предвидливост, или защото приемаше превратностите на живота с разтворени обятия. Влезе в кухнята, заобиколи масата. Как можеше в този миг да мисли за кафе, за желанието си да го свари и изпие?

Церквечьор. Толкова млад, за Бога, беше първата му мисъл. Толкова млад, но с белязано лице, хлътнало и ъгловато, костеливо и криво. Толкова млад, но с черти, разкривени от избора на един окончателен изход. Прикриваше гнева си с присмехулна усмивка, самохвалната усмивка на момче, което се прави на велико. На по-велико и от смъртта, с която бе влязло във високомерна битка, придала му този смъртнобледен тен, това тъпо и жестоко изражение. Смъртта, демонстративно изложена на показ върху тениската с гръдния кош. Отдолу се мъдреше надпис, имитиращ стила на речниците: Смърт. 1. Край на живота, характеризиран със спиране на дишането и разлагане на плътта. 2. Състояние, при което си пълна нула, не струваш нищо. Този тип вече беше мъртъв и повличаше със себе си и другите.

— Ще направя кафе — каза Адамсберг.

— Не ми се прави на отворко — отвърна мъжът, дръпна от цигарата си и постави другата си ръка върху оръжието. — Не казвай, че не знаеш кой съм.

— Естествено, че знам. Ти си Церкечъора.

— Кой?

— Размазвача. Най-настървеният убиец на новия век.

Мъжът доволно се усмихна.

— Пие ми се кафе — каза Адамсберг. — Дали ще ме очистиш сега или после, каква е разликата? Оръжията са у тебе, блокирал си вратата.

— Тъй, тъй — каза мъжът, побутвайки оръжието към края на масата. — Забавен си.

Адамсберг постави хартиения филтър на мястото му, напълни го, като преброи три лъжици кафе с връх, добави две чаши вода. Все трябваше да прави нещо.

— Нямаш ли кафемашина?

— Така става по-хубаво. Закусвал ли си? Както искаш — добави Адамсберг, като не получи отговор. — Аз ще хапна.

— Ще хапнеш, ако ти разреша.

— Ако не хапна, няма да разбера какво ми говориш. Предполагам, че си дошъл да ми кажеш нещо.

— Правиш се на куражлия, а? — каза мъжът, докато мирисът на кафе постепенно изпълваше кухнята.

— Не. Приготвям си последната закуска. Това пречи ли ти?

— Аха.

— Ами тогава стреляй.

Адамсберг постави на масата двете чаши, захар, хляб, масло, конфитюр и мляко. Нямаше никакво желание да пукне от куршумите на този зловещ и скован тип, както би казал Жослен. Нито да го опознава. Но да говориш и да накараш и другия да говори, това човек го знае още преди да се научи да стреля. „Словото — казваше инструкторът — е най-смъртоносният куршум, ако съумеете да улучите с него главата.“ И добавяше, че е трудно да намериш центъра на главата с думи и че пропуснеш ли го, врагът ще стреля незабавно.

Адамсберг наля кафе в двете чаши, побутна захарта и хляба към младежа, чиито очи не помръдваха под преградата на тъмните вежди.

— Кажи ми поне как ти се струва кафето — каза Адамсберг. — Изглежда, че умееш да готвиш.

— Откъде знаеш?

— От Вейл, на партера. Приятел ми е. Той те харесва, Церквечьор. Аз ще те наричам Церквеч. Не се обиждай.

— Знам какво замисляш, тъпако. Опитваш се да ме разприказваш, да ме накараш да си разкажа живота и всички ония ченгеджийски глупости. Разсейваш ме и после ми виждаш сметката.

— Не ми е интересен животът ти.

— Така ли?

— Така — откровено каза Адамсберг и веднага съжали.

— Мисля, че бъркаш — каза младежът, като стисна зъби.

— Сигурно. Но аз съм си такъв. Нищо не ми е интересно.

— И аз ли?

— И ти.

— Абсолютно от нищо ли не се интересуваш, тъпако?

— Абсолютно от нищо. Пропуснал съм нещо в началото, в някакъв момент. Виждаш ли тази крушка на тавана?

— Не ме карай да си вдигам главата.

— От месеци е изгоряла. Не съм я сменял, оправям се в тъмното.

— Точно това си мислех за теб. Че си боклук и за нищо не те бива.

— За да си боклук, все трябва да искаш нещо, не е ли така?

— Така е — съгласи се младежът след кратък размисъл.

— А аз не искам нищо. За останалото съм съгласен с теб.

— И си страхливец. Напомняш ми един старец, едно дрънкало, един разсипник, който се мисли за голяма работа.

— Толкова по-зле.

— Една вечер беше в един бар и го нападнаха шестима. Знаеш ли какво направи?

— Не.

— Просна се на земята бъзливецът. И каза: „Хайде, давайте, момчета.“ А те му рекоха да се изправи. Но дъртият си лежеше долу, скръстил ръце на корема си като някоя женска. Тогава момчетата казаха: „Мамка му, ставай, ще те черпим едно.“ А дъртият знаеш ли какво каза?

— Да.

— А, така ли?

— Казал е: „Едно какво? За божоле не ставам.“

— Вярно — отвърна младежът, объркан.

— Тогава шестимата се изпълнили с уважение — каза Адамсберг и потопи хляба си в кафето. — Вдигнали стареца и после станали големи приятели. Аз това не го наричам страхливост. Аз казвам, че за това ти е нужен кураж. Но е Вейл, нали? Дъртият е Вейл?

— Аха.

— Него си го бива. Мен не.

— По ли го бива от тебе? Като ченге?

— Разочарован ли си? Друг противник ли искаш?

— Не. Разправят, че ти си най-доброто ченге.

— Значи ни е било писано да се запознаем.

— Повече отколкото си мислиш, тъпако — каза младежът с лоша усмивка и пое първата си глътка кафе.

— Не можеш ли да ме наричаш другояче?

— Уха. Мога да те наричам кука.

Адамсберг привърши с хляба и кафето си, в този час обикновено тръгваше за Бригадата, докъдето имаше половин час пеш. Чувстваше се изморен, отвратен от този разговор, повдигаше му се и от другия, и от самия него.

— Седем часа — каза той, като погледна през прозореца. — По това време съседът пикае върху дървото отсреща. Пикае на всеки час и половина, денем и нощем. За дървото това не е хубаво, но на мен ми показва колко е часът.

— Защо пикае на всеки час и половина?

— От простатата му е.

— На мен ми е през оная работа — ядосано изрече младежът. — Аз имам туберкулоза, кел, краста, ентерит и само един бъбрек.

Адамсберг раздигна масата.

— Разбирам защо очистваш всички наред.

— Аха. След една година съм мъртъв.

Адамсберг посочи цигарите на Размазвача.

— Това значи ли, че искаш една? — попита младежът. — Да.

Пакетът се плъзна по масата.

— Такъв е обичаят. Пуши, после ще те гръмна. Какво друго искаш? Да знаеш? Да разбереш? Нищо няма да узнаеш. Хич не се надявай.

Адамсберг извади една цигара и направи жест с пръсти, за да поиска огън.

— Не те ли е бъз? — попита мъжът.

— Ами не.

Адамсберг дръпна от цигарата и усети, че му се завива свят.

— За какво точно си дошъл тук всъщност? — попита той. — Да се хвърлиш в устата на лъва? Да ми разкажеш историйката си? Да поискаш опрощение? Да огледаш противника си?

— Аха — каза младежът, без да стане ясно на кое отговаря. — Исках да знам на какво приличаш, преди да си тръгна. Не, не е това. Дойдох, за да ти съсипя живота.

Младежът се опитваше да преметне ремъка на кобура през рамо.

— Не се слага така, бъркаш посоката. Този ремък трябва да е на другата ръка.

Младежът започна операцията отначало, Адамсберг го наблюдаваше, без да мърда. Чу се жално мяучене и драскане с нокти по вратата.

— Това какво е?

— Котка.

— Имаш животни? Тъпа работа, занимание за малоумни. Твоя ли е?

— Не. На градината е.

— Деца имаш ли?

— Не — предпазливо отвърна Адамсберг.

— Лесно е винаги да казваш „не“, а? Лесно е да не държиш на нищо, нали? Да се мотаеш там горе, докато другите се ровят в земята, а?

— Къде там горе?

— Там горе, хвърчащия из облаците.

— Добре си осведомен.

— Аха. В нета има всичко за тебе. И мутрата ти, и подвизите ти. И как си подгонил онзи тип в Лориан и той се е хвърлил в пристанището.

— Но не се удави.

Второ мяукане се разнесе иззад вратата, уплашено и спешно.

— Но какво й има, мамка й?

— Сигурно си има грижи. За първи път роди и още не е свикнала. Може някое от котетата да се е заклещило някъде. Какво ни пука.

— На теб не ти пука, защото си боклук и за никой не ти пука.

— Ами тогава иди да видиш, Церквеч.

— Да бе. Та да се изметеш, тъпако.

— Заключи ме в кабинета, прозорецът е с решетки. Вземи пищовите и върви да видиш. След като струваш повече от мен. Докажи го.

Младежът огледа кабинета, насочил оръжието към Адамсберг.

— Да не си мръднал оттук.

— Ако намериш котето, вдигни го за корема или за кожата на врата, не му пипай главата.

— Адамсберг — изсмя се мъжът. — Адамсберг, нежната майка.

Разкиска се и заключи вратата. Адамсберг наостри уши. Чу как в градината някой размества щайгите, после Лусио каза:

— Вятърът е съборил щайгите и едно коте се е заклещило отдолу. Побързайте де, омбре, виждате, че имам само една ръка. Вие кой сте? Кви са тез оръжия?

Във властния глас на Лусио прозвучаха стоманени нотки.

— Роднина съм. Комисарят ме учи да стрелям.

Добре го измисли, одобри Адамсберг. Лусио изпитваше уважение към семейството. Чу се как местят щайгите, после се разнесе микроскопично мяукане.

— Виждате ли го? — попита Лусио. — Ранено ли е? Мразя кръв.

— Аз пък обичам.

— Ако бяхте видели как вътрешностите на простреляния ви дядо се изсипват на земята и как отрязаната ви ръка тече като чешма, нямаше да говорите така. Така ли ви е възпитавала майка ви? Подайте ми котето, нямам ви доверие.

— Спокойно, Лусио, спокойно, прошепна Адамсберг и стисна устни. Това е Церквечьора, по дяволите, не виждаш ли, че този тип може всеки момент да се възпламени? Че може да премаже котето с ботуша си и да разпръсне частите му под навеса? Затваряй си устата, взимай котето и се разкарай оттам.

Външната врата се захлопна, младежът с тежка стъпка се върна в кабинета и каза:

— Заклещило се като някой тъпанар под купчина щайги. Никакъв шанс да се измъкне оттам. Като тебе — додаде той и седна срещу Адамсберг. — Не е много забавен съседът ти. Предпочитам Вейл.

— Аз смятам да изляза, Церквеч. Като седя така дълго време, ме хваща съклет. Това е единственото нещо, което ме изнервя. Обаче здравата ме изнервя.

— Хайде бе — изсмя се младежът и насочи оръжието към комисаря. — На ченгето му е писнало от мене, ченгето иска да поизлезе.

— Схванал си. Виждаш ли това шишенце?

Адамсберг държеше между пръстите си малко стъклено шишенце, пълно с кафява течност, не по-голямо от рекламно флаконче за парфюм.

— На твое място не бих докосвал оръжието, преди да чуя какво ще ми каже ченгето. Виждаш ли тапата? Ако я махна, умираш. За по-малко от секунда. За 74,3 стотни от секундата, за да бъда точен.

— Тъпанар — изръмжа младежът. — Затова ли се правеше на бабаит? Затова ли не те беше шубе?

— Още не съм ти обяснил всичко. Да свалиш предпазителя ти трябват 65 стотни от секундата, за да натиснеш спусъка, 59 стотни. За да ме стигне куршумът — 32 стотни. Общо — една секунда и 56 стотни. Резултат: мъртъв си преди мен.

— Каква е тая гадост?

Младежът се бе изправил и отстъпваше, протегнал ръце към Адамсберг.

— Нитроцитраминна киселина. При съприкосновение с въздуха мигновено се превръща в газ.

— В такъв случай и ти ще пукнеш с мен, тъпако.

— Още не съм ти обяснил всичко. Всички ченгета от Криминалната сме имунизирани чрез двумесечна интердермална обработка и повярвай ми, майката ни се разгони. Ако махна тапата, си мъртъв — дилатация и пукване на сърцето, а аз тека отгоре и отдолу в продължение на три седмици, изривам се и ми опадва косата. После се оправям като момченце.

— Няма да го направиш.

— За теб, Церквеч, без всякакъв проблем.

— Мръсен кучи син.

— Да.

— Не можеш да убиеш човек по този начин!

— Напротив.

— Какво искаш?

— Да оставиш пищовите, да отвориш чекмеджето на бюфета и да извадиш двата чифта белезници. Едните си ги закопчаваш на краката, другите на ръцете. По-бързо решавай, казах ти, че ме лови съклет.

— Мръсно ченге.

— Да. Но все пак побързай. Възможно е и да хвърча из облаците там горе, но когато сляза, съм доста бърз.

Младежът със замах разчисти масата, ненужно разпръсна хартия из стаята и хвърли кобура с пистолета на пода. После посегна към гърба си.

— Внимавай с P 38. Когато завираш патлак в панталона си, не трябва да е прекалено надолу. Особено в такива тесни дънки. Ако си малко по-несръчен, току-виж си си надупчил задника.

— За скапаняк ли ме взимаш?

— Да. Скапаняк, хлапак и бесен звяр. Но не и за идиот.

— Ако не те бях накарал да се облечеш, нямаше да вземеш шишето.

— Правилно.

— Но нямах желание да те гледам гол.

— Мога да те разбера. И Водел не си искал да го гледаш гол.

Младежът внимателно измъкна пистолета от панталона си и го хвърли на пода. Отвори бюфета, извади белезниците, после рязко се обърна и избухна в неестествен смях, дразнещ като мяукането на котката преди малко.

— Значи не си разбрал, Адамсберг? Все още не си разбрал? Въобразяваш си, че ще поема риска да ме арестуват? Само заради удоволствието да те видя? Не разбираш, че ако съм тук, то е, защото не можеш да ме арестуваш? Нито днес, нито утре, нито никога?

— Спомняш ли си за какво бях дошъл?

— За да ми съсипеш живота.

— Точно.

Адамсберг също бе станал и държеше флакончето пред себе си като щит, подпъхнал нокътя си под тапата. Двамата мъже се въртяха в кръг като две кучета, които се чудят къде е по-добре да захапят.

— Зарежи — каза младежът. — Аз не съм син на който и да е. Не можеш нито да ме убиеш, нито да ме опандизиш, нито да продължиш да ме гониш.

— Защо? Да не си недосегаем? Може би баща ти е министър? Или папата? Господ?

— Не. Бащата си ти, тъпако.

XXIV

Адамсберг се закова на място, отпусна ръка и флаконът се изтърколи на червените плочки.

— Мамка му! Флаконът! — изрева младежът.

Адамсберг автоматично го вдигна. Търсеше думата, която означава „да си измислиш история и сам да вярваш в нея“, но не я намираше. Младежи без баща, които твърдят, че са кралски издънки, синове на Елвис или потомци на Цезар. Прочутият площаден обирджия се ползваше от осемнайсет бащи, сред които Жан Жорес, като непрекъснато ги сменяше. Митоман беше думата. И казват, че не бива да спукваш сапунения мехур на митомана, че било толкова опасно, колкото да събудиш сомнамбул.

— Като ще си избираш баща — каза той, — би могъл да се спреш на нещо по-добро. Не е интересно да си син на ченге.

— Адамсберг — изсмя се младежът, сякаш нищо не бе чул, — бащата на Церквечьора. Лоша работа, а? Но е истина, куку. Един ден изоставеният син се завръща, един ден синът премазва бащата, един ден синът му отнема трона. Известна ти е тази история, нали? И бащата тръгва да скита по пътищата, облечен в дрипи.

— Хубаво — каза Адамсберг.

— Ще направя кафе — подигравателно го изимитира младежът. — Взимай си шибания флакон и тръгвай след мен.

Докато го гледаше как е една ръка плакне филтъра с увиснала на долната устна цигара, а с другата приглажда косата си, Адамсберг усети как от стомаха към устата му се надига киселинна вълна, по-натрапчива от гадното вино на Фроаси, и облива основата на зъбите му. Бащите ядоха кисело грозде, а на чадата оскоминяха зъбите[5]. С внимателните си жестове младото животно приличаше на баща си, който със смръщени вежди проверява дали се е сварила гъшата чорба. Всъщност приличаше на половината млади беарнци или на две трети от младежите, обитаващи долината на По, с къдравите си и остри коси, хлътналата брадичка, добре очертаните устни, здравото тяло. Лувоа — името не му говореше нищо, не му напомняше никого от долината. Този тип можеше да е дошъл и от отсрещната долина, онази на колегата Веранк например. Или от Лил, от Ренс, от Мантон. Положително не от Лондон.

Младежът напълни двете чаши. Климатът се бе променил, откакто направи разкритието си. Небрежно бе прибрал валтера в задния си джоб и оставил кобура до стола си. Фазата на сблъсъка бе привършила, така както вятърът утихва в морето. И двамата не знаеха какво да правят и бъркаха захарта в кафето си. С наведена глава Размазвача прибираше дългите си коси зад ушите. Те падаха, той ги прибираше.

— Възможно е да си от Беарн — каза Адамсберг. — Но намери си някой друг, Церквеч. Аз нямам син и не искам да имам. Къде си роден?

— В По. Майка ми е отишла да ражда в града, за да не я одумват.

— Как се казва майка ти?

— Жизел Лувоа.

— Нищо не ми говори. А познавам всички в трите долини.

— Изчукал си я една нощ близо до мостчето над Жосен.

— Всички двойки ходеха при мостчето над Жосен.

— После ти е писала, за да поиска помощта ти. А ти не си отговорил, понеже не те е интересувало, понеже си подлец.

— Никога не съм получавал такова писмо.

— Би трябвало поне да си спомняш имената на момичетата, които си чукал.

— Всъщност спомням си имената им, обаче по времето, за което говориш, не ме биваше много. Бях доста дървен е момичетата, а и нямах мотопед. За типове като Мат, Пиеро, Маню, Лулу, да, можеш да запиташ дали не са ти бащи. Те забърсваха всичко, което пожелаеха. Само че после момичетата не се хвалеха с това. То ги излагаше. Откъде знаеш дали майка ти не те е излъгала?

Младежът порови в джоба си намръщено и извади малко пластмасово пликче, което залюля пред очите на Адамсберг, преди да го хвърли на масата.

Адамсберг извади от пликчето стара снимка, чиито цветове е времето бяха станали виолетови и на която се виждаше младеж, подпрян на голям платан.

— Този кой е? — попита младежът.

— Аз или брат ми. И какво?

— Ти си. Виж на гърба.

Името му — Ж.-Б. Адамсберг — бе изписано с молив е малки кръгли букви.

— Бих казал, че е по-скоро брат ми. Рафаел. Тази риза не си я спомням. Това доказва, че майка ти не ни е познавала добре, че ти е разказвала измислици.

— Затваряй си плювалника, не познаваш майка ми, тя не си измисля. Щом ми е казала, че си ми баща, значи е така. А и защо ще си измисля, а? Няма за какво да се надува.

— Това е вярно. Но на село по-добре да съм бил аз, отколкото Мат или Лулу, които наричаха „разбойници“, „псета“ и „мочковци“. Защото нощем, когато беше топло, пикаеха през прозорците. Така се изпикаха на главата на бакалката, която никой не обичаше. Да не ти разправям за бандата на Люсиен. С други думи, без да се надува, по-добре е било да спомене моето име, отколкото името на Мат Мочкото. Не съм ти баща, никога не съм познавал Жизел, нито в моето село, нито в съседните, и тя никога не ми е писала. Първото си писмо от момиче получих на двайсет и три години.

— Лъжеш.

Младежът стискаше зъби, разколебан върху цокъла на своята увереност, която внезапно се разклащаше. Въображаемият му баща, вечният му враг, мишената му сякаш се изплъзваше измежду пръстите му.

— Аз ли лъжа, тя ли лъже… Какво ще правим сега, Церквеч? Ще пием кафе до края на дните си?

— Винаги съм знаел как ще свърши това. Ти ще ме оставиш да си отида, свободен като птица. А ти ще си останеш тук е тъпите си котки и нищо няма да можеш да направиш. Дълго ще четеш името ми във вестниците, повярвай ми. Ще има още събития. А ти ще стоиш в тъпия си кабинет и ще си свършен човек. И ще си дадеш оставката, защото дори ченгето не може да осъди сина си на доживот. Когато в играта е замесено дете, няма закон, няма правила. А ти няма да искаш да разправяш, че си баща на Церквеч, нали? И че Церквеч се е побъркал заради теб? Защото си го зарязал?

— Не съм те зарязвал, дори не съм те произвеждал.

— Ама не си сигурен, а? Виждал ли си си мутрата? Виждал ли си моята?

— Беарнски мутри, нищо повече. Има един радикален начин да се узнае, Церквеч. Начин да спреш да бълнуваш. Имаме твоята ДНК, имаме и моята. Ще ги сравним.

Размазвача се изправи, постави пистолета на масата и спокойно се усмихна.

— Опитай — каза той.

После бавно се отправи към вратата, отвори я и си отиде. Свободен като птица.

Дойдох, за да ти съсипя живота.

Адамсберг протегна ръка към масата, взе флакончето и дълго го гледа. Нитроцитраминна киселина. Кръстоса ръце, подпря челото си, затвори очи. Разбира се, че не беше имунизиран. Измъкна тапата с края на нокътя си.

XXV

Като влезе в кабинета на лекаря, Адамсберг си даде сметка, че силно мирише на парфюм, което явно изненадва доктор Жослен.

— Залях се с един рекламен флакон — обясни комисарят. — Нитроцитраминна киселина.

— Не ми е известна.

— Измислих я. Добре звучеше.

Приятен момент беше, когато Церквеч се хвана на въдицата. Когато повярва, че Адамсберг притежава нитроцитраминна киселина, когато повярва в шишенцето и в сметките със стотни от секундата. Тогава помисли, че е в ръцете му, но самият той също разполагаше с оръжие, тайно оръжие, по-драматично от нитроцитраминната киселина. Друга измама, друга илюзия, която обаче свърши работа. Адамсберг, Адамсберг ченгето бе пуснал Церквеч да си отиде, без да си мръдне пръста, за да го спре. А револверът беше на масата на три крачки от него. Но не, комисарят не помръдна. „Комисарят Адамсберг освобождава чудовището.“ Ясно виждаше заглавието на първа страница на вестниците. Включително и в Австрия. Нещо, което започваше с Kommissar Adamsberg. Изписано с големи букви, от които капе кръв. Като от ребрата върху тениската на Церквеч. После щеше да дойде процесът, крясъците на публиката, въжето, закачено за някое дърво. Ето че и Церквеч идва, с червени зъби, протяга ръка, крещи заедно с другите: „Синът размазва бащата!“ Вестникарските букви се превръщат в облак от черни и зелени петна.

Между зъбите му се стичаше крушова ракиjа, главата му се въртеше. Отвори очи, съсредоточи погледа си върху сведеното над него лице на Жослен.

— Припаднахте. Често ли ви се случва?

— За пръв път ми е.

— Защо искахте да ме видите? Заради Водел ли?

— Не, не се чувствах добре. И на излизане от къщи реших да дойда дотук.

— Как точно не се чувствахте добре?

— Прималял, замаян, изцеден.

— Често ли ви се случва? — повтори докторът, като помогна на Адамсберг да се изправи.

— Никога не ми се случва. Впрочем случи ми се веднъж, в Квебек. Но не беше съвсем същото, а и бях пиян като няколко свини.

— Легнете тук — каза Жослен, като потупа с ръка кушетката за преглед. — По гръб. Свалете само обувките. Може да е начало на грип, но все пак ще ви прегледам.

На идване Адамсберг не беше имал намерение да ляга върху кушетката, нито да оставя доктора да поставя огромните си пръсти върху черепа му. Краката му сами го бяха отдалечили от Бригадата и насочили към Жослен. Възнамеряваше само да поговорят. Но припадъкът беше сериозно предупреждение. Никога на никого нямаше да каже, че Размазвача се е обявил за негов син. Никога нямаше да каже, че го е оставил да си отиде, без да си мръдне пръста. Свободен като птица. На път към ново клане с предизвикателната си усмивка на уста и с мъртвешката си тениска на гърба. Церк беше още по-просто от Церквеч и приличаше на звукоподражание за отхвърляне, за погнуса. Церк, син на Мат или на Лулу, син на Мочкото. Обаче никой не беше съчувствал на бакалката.

Лекарят бе поставил дланта си на лицето му и леко притискаше с два пръста слепоочията му. Огромната ръка покриваше без проблем разстоянието между двете уши. С другата бе обхванал задната част на черепа му. В сянката на тази леко ухаеща на парфюм ръка очите на Адамсберг се затваряха.

— Не се притеснявайте, само слушам ПДД на СБС.

— Да — каза Адамсберг със смътен въпрос в гласа.

— Първичното дихателно движение на сфенобазиларната симфиза. Обикновен преглед.

Пръстите на лекаря продължиха да се местят, задържаха се като внимателни пеперуди върху ноздрите, челюстите, докосваха челото, влизаха в ушите.

— Добре — каза той след пет минути. — Имаме епизодична фибрилация, която пречи да се проникне в дълбочина. Един съвсем скорошен факт е предизвикал у вас смъртна уплаха, породила общо прегряване на системата. Не знам какво ви се е случило, но не ви е харесало. Голям психоемоционален шок. От който теменната кост незабавно ми се сковава, блокира ми се сфеноидалния синус при вдишване и се изключват трите бушона. Голям стрес, нормално е да не се чувствате добре. Ето кое е причинило припадъка. Първо ще оправим това, ако искаме да разберем малко повече.

Лекарят си записа нещо и помоли Адамсберг да се обърне по корем. Повдигна ризата му и постави пръст върху кръстната кост.

— Казахте, че е в черепа.

— До черепа се стига през кръстната кост.

Адамсберг замълча и остави пръстите на лекаря да се изкачат по ребрата му, създавайки усещането, че малки благоразположени джуджета ситнят по гръбнака му. Държеше очите си широко отворени, за да не заспи.

— Не заспивайте, господин комисар. Обърнете са пак по гръб. Ще трябва да оправя медиастиналната фасция, която е напълно блокирала. Интеркостална болка в десния хълбок? Тук?

— Да.

— Чудесно — каза Жослен и постави разтворените си като вилица пръсти под тила на комисаря, а с дланта на другата си ръка се зае да приглажда ребрата сякаш бяха смачкано пране.

Адамсберг се събуди постепенно с неприятното усещане, че е изтекло много време. Погледна стенния часовник, минаваше единайсет — Жослен го бе оставил да спи. Слезе от кушетката, напъха крака в обувките си и откри лекаря седнал до масата в кухнята.

— Седнете. Аз обядвам рано. След половин час имам пациент.

Извади чиния и прибори, побутна ги пред комисаря.

— Приспахте ли ме?

— Не, сам се приспахте. Като се има предвид състоянието ви, след манипулацията сънят е най-доброто решение. Всичко е поправено — добави той като водопроводчик, който обяснява написаното във фактурата.

— Бяхте на дъното на кладенеца, тотално затормозяване, неспособност за действие. Но ще се оправите. Ако сте все още позамаян следобед, леко меланхоличен и малко схванат утре, да знаете, че е нормално. След три дни ще се чувствате както обикновено, дори по-добре. Позанимах се пътьом и с пищенето в ушите ви, не е изключено един сеанс да е достатъчен. Трябва да се храните — каза той, като посочи чинията грис със зеленчуци.

Адамсберг се подчини. Маеше му се главата, но се чувстваше добре, лек и гладен като куче. Нищо общо с разбъркания стомах и чугунените крака от тази сутрин. Вдигна глава и видя как лекарят приятелски му намигва.

— А иначе — каза Жослен — видях това, което исках. Естествената структура.

— Е и? — попита Адамсберг, който малко се смущаваше в присъствието на доктора.

— Горе-долу както се бях надявал. Имал съм само още един случай като вашия, една възрастна жена.

— Тоест?

— Почти пълна липса на тревожност. Изключително рядко явление. Затова пък, разбира се, емоционалността е слаба, желанието за разни неща е притъпено, съществува известен фатализъм, изкушение за бягство, трудности в общуването с околните, неми пространства. Човек не може всичко да има. Още по-интересно е преливането между зоните на съзнаваното и несъзнаваното. Може да се каже, че шлюзната камера пропуска, че понякога като че ли забравяте да спуснете решетките. Внимавайте все пак, господин комисар. Така могат да се родят гениални идеи, сякаш дошли от другаде — интуиция, както погрешно го наричат за по-просто, — камари от спомени и образи, но и да изплуват на повърхността токсични обекти, които на всяка цена трябва да си останат в дълбокото. Разбирате ли?

— Доста добре. И ако токсичните обекти изплуват, какво става?

Доктор Жослен завъртя ръка над главата си.

— Става това, че преставате да правите разлика между правилно и неправилно, измислено и реално, възможно и невъзможно, с две думи, смесвате селитрата със сярата и въглищата.

— Следва експлозия — заключи Адамсберг.

— Именно — каза лекарят, като доволно си изтри ръцете. — Няма от какво да се боите, стига да не му отпуснете края. Продължавайте да поемате отговорност, да разговаряте с другите, не се изолирайте прекалено. Деца имате ли.

— Едно, но съвсем малко.

— Ами обяснете му света, люлейте го, прегръщайте го. Така ще имате котва, която да ви задържа в пристанището. Не ви питам как сте с жените, това го разбрах. Недоверие.

— В тях?

— Във вас. Единственото ви миниатюрно безпокойство, ако изобщо може да се нарече така. Аз тръгвам, господин комисар, затръшнете вратата, когато излизате.

— Коя врата?

— На шлюзната камера или на апартамента.

XXVI

Комисарят вече не изпитваше съпротива при мисълта, че трябва да отиде в Бригадата. Напротив. Човекът със златните пръсти успя да го върне в правия път, да разсее пушека на случилото се, на „психоемоционалния шок“, който през цялата сутрин бе замъглявал зрението му. Помнеше, разбира се, че е пуснал Церк да си ходи. Но щеше да го хване — по избран от него начин и в избран от него час, както бе хванал Емил.

Емил, който бе прескочил трапа, „Ще го бъде, мой човек“ — това прочете в едно от съобщенията, оставени на бюрото му. Лавоазие го беше преместил, без да съобщава къде, както се бяха уговорили. Адамсберг прочете новините за Емил на Купидон. Някой го беше окъпал — някой услужлив или изкаран от търпение колега, — козината му бе мека и миришеше на сапун. Лежеше на коленете му, свит на топка, и комисарят полека го галеше по гърба. Влезе Данглар и се разля върху един стол.

— Май сте добре — рече той.

— Идвам от Жослен. Поправи ме, както се поправя парен котел. Голяма работа е този човек.

— Нямате навик да ходите на лекар.

— Исках само да поговоря с него, но ми прилоша в кабинета му. Сутринта прекарах два изтощителни часа. Вкъщи беше влязъл крадец и беше взел и двата ми пищова.

— Мамка му, нали ви казах да ги носите с вас.

— Но не го направих. И крадецът ги взе.

— И после какво?

— Когато се увери, че нямам пари, се разкара. А аз много се уморих.

Данглар недоверчиво го погледна.

— Кой изкъпа кучето? — смени темата Адамсберг. — Есталер ли?

— Воазне. Не можеше повече да го понася.

— Прочетох доклада от лабораторията. Фъшкиите на Купидон са идентични с фъшкиите на Емил. Следователно и двете идват от една ферма.

— Това разхлабва мрежата около Емил, но не го изважда напълно от подозрение. Нито сина Пиер, който често залага и посещава манежите и конните центрове, значи и фъшкиите. Дори искал да си купи кон.

— Не ми е казвал всичко това. Откога го знаете?

Докато говореше, Адамсберг преглеждаше пощенските картички, които Гардел бе открил сред вещите на стария Водел и оставил на бюрото му. Те бяха изпращани главно от сина му от местата, където бе прекарвал отпуските си.

— Авиньонските ченгета са го научили вчера, а аз тази сутрин. Но много хора ходят на конни състезания. Във Франция има трийсет и шест големи хиподрума, стотици конни центрове и десетки хиляди запалянковци. От което произлизат гигантски количества фъшкии, разпръснати из цялата страна. Вещество, доста по-често срещано от много други.

Данглар посочи с пръст пода под бюрото на Адамсберг.

— По-често срещано например от парченцата дърво и графит, които падат, когато си острите моливите. Ако тях намерехме на някое местопрестъпление, щяха да ни свършат много по-добра работа от фъшкиите. Още повече че рисувачите не избират какви да е моливи. Вие какви използвате?

— Cargo 401-B и Seril H.

— Значи това е графитен прах от Cargo и Seril?

— Ами да, Данглар.

— Щеше да стои много по-добре на някое местопрестъпление. По-добре от фъшкиите. И да дава повече сведения, не съм ли прав?

— Данглар — каза Адамсберг, като си вееше с една картичка, — давайте по същество.

— Не ми се ще. Но ако фактът тъй или инак ще ни застигне, по-добре да го изпреварим. Като при крикета — спускаш се към топката, преди да е докоснала земята.

— Спускайте се, Данглар. Слушам ви.

— Изпратихме екип да огледа за гилзи мястото, където са стреляли по Емил.

— Да, това беше приоритет.

— Намерили са три.

— Добър улов за четири изстрела.

— И четвъртата са намерили — каза Данглар, като се изправи и пъхна пръсти в задните си джобове.

— Къде? — попита Адамсберг и спря да си вее.

— У Пиер, сина на Пиер. Търкулнала се била под хладилника. Момчетата са я извадили. Но не са намерили револвера.

— Кои момчета? Кой е наредил обиска?

— Брезийон. Заради връзката между Пиер и конете.

— Кой е казал на дивизионния?

Данглар разпери ръце — не знаеше.

— Кой огледа терена?

— Морел и Мордан.

— Мислех, че Мордан е в жилището на Лувоа.

— Не е отишъл. Пожелал е да придружи Морел.

Настъпи мълчание и Адамсберг демонстративно взе да остри един молив над кошчето, като оставяше стружките да падат вътре, преди да издуха графитния прах и да постави лист хартия на бедрото си.

— Що за игра е това? — каза той тихо, започвайки да рисува. — Пиер изстрелва четири куршума, а отнася със себе си само една гилза?

— Те смятат, че тя може би се е била заклещила в барабана.

— Кои те?

— От Авиньонската бригада.

— И това не ги е смутило? Пиер се отървава от револвера, като първо изважда заклещената гилза? А после запазва тази симпатична гилзичка? А още по-после просто я изтървава в кухнята си и тя се търкулва под хладилника? И защо момчетата така са се престарали в обиска, та чак са преместили хладилника? Да не би да са знаели, че отдолу има нещо?

— Съпругата им била казала нещо.

— Това би ме учудило, Данглар. Тази жена ще издаде съпруга си, когато Купидон разлюби Емил.

— Всъщност, смутило ги е. Началникът им не е особено бързомислещ, но се е сетил, че някой може да е оставил гилзата там. Още повече че Пиер категорично отрича. Тогава са прибегнали до крути мерки — прахосмукачка, сито, микрочастици. И са намерили. Ето това — каза Данглар и посочи пода.

— Кое това?

— Частици от графит и от стружки от молив, вероятно оставени от обувки. А Пиер не използва моливи. Новината е съвсем прясна.

Данглар оправи яката на ризата си, премина в своя кабинет и донесе оттам чаша вино. Изглеждаше нещастен, та Адамсберг си замълча.

— Ще ги изпратят в лабораторията, резултатите ще излязат след два-три дни. Ще установят състава на графита и вида на молива. Което не е лесно. Разбира се, щеше да е по-просто, ако имаха база за сравнение. Мисля, че скоро ще се сетят къде да търсят.

— Да му се не знае, Данглар, какво имате предвид?

— Най-лошото, вече ви казах. Мисля си затова, което ще си помислят. Че вие сте заврели гилзата под хладилника на Пиер Водел. Естествено, ще трябва да го докажат. Докато анализират стружките, докато установят марката на молива и направят сравнението, ще минат четири дни. Четири дни, през които ще трябва да уловим куршума, преди да е паднал.

— Дайте да видим, Данглар — каза Адамсберг със замръзнала на устните усмивка. — Защо бих искал да компрометирам Пиер сина?

— За да спасите Емил.

— А защо искам да спася Емил?

— Защото той наследява огромно богатство, което не трябва да бъде оспорвано от естествения наследник.

— А защо би било оспорвано?

— Защото завещанието е фалшифицирано.

— От Емил? Емил е способен да изготви фалшиво завещание?

— Негов съучастник би могъл да го направи. Съучастник, който умее да имитира почерци. И който ще получи петдесет процента.

Данглар гаврътна бялото си вино.

— Мамка му — каза той, като повиши тон. — Не е толкова сложно, не съм ли прав? Трябва ли да ви го напиша? Емил и неговият съучастник, да го наречем Адамсберг, изготвят фалшиво завещание. Информацията изтича от Емил към Пиер сина — старият ще ви лиши от наследство — и го подплашва.

Емил убива стария, оставя фъшкии, за да насочи следствието към Пиер, като имитира убийство, извършено от луд човек, за да отклони вниманието от въпроса с парите. Димна завеса, за да засенчи съвършено простата комбинация. После Адамсберг по предварителна уговорка изстрелва два куршума в Емил. Ранява го доста сериозно, за да е правдоподобно. И веднага го пренася в болницата. Оставя три гилзи на мястото и подхвърля една у Пиер Водел, когото обвиняват в опит за убийство на Емил. С детектора на лъжата ще установят, че Пиер е знаел за завещанието. След това Емил ще заяви, че е видял Пиер сина да излиза от къщата през нощта. Като отцеубиец Пиер не може нищо да наследява. Неговата част ще отиде при Емил, както е според завещанието. С Адамсберг ще си я поделят, без да забравят майките си. Край на сценария.

Адамсберг изумено гледаше Данглар, който почти се беше разплакал. Комисарят бръкна в джоба си, намери оставените от Церк цигари и запали една.

— Но — продължи Данглар — започва разследване, натрупват се смущаващи елементи, машината на Емил и Адамсберг започва да скърца. Най-напред старият Водел, който не обича никого, прави завещание в полза на Емил. Първа аномалия. Малко след това Водел умира. Втора аномалия. На местопрестъплението има прекалено много фъшкии — трета аномалия. В неделя, след предупреждението на Мордан, Адамсберг позволява на Емил да избяга. Четвърта аномалия. Накрая, същата вечер и без да каже на никого Адамсберг отива да се види с Емил. Пета аномалия.

— Нервирате ме с вашите аномалии.

— Адамсберг се появява съвсем навреме, за да го спаси, след като са стреляли по него. Шеста аномалия. Откриват гилза у Пиер Водел. Седма аномалия — огромна. Ченгетата започват да се досещат, че ги водят за носа и извършват щателен обиск. Намират стружки от молив. Кой има полза от престъплението? Емил. Може ли Емил да направи фалшиво завещание? Не може. Има ли Емил приятел, който умее да рисува? Има. Адамсберг, който му трепери в болницата и го премества на скришно място, та да не го открият ченгетата — осма аномалия. Адамсберг остри ли си моливите? Да.

Взимат проби, сравняват, бинго. Кога е могъл Адамсберг да отиде до Авиньон, за да подхвърли гилзата? Ами например тази нощ. Снощи комисарят беше изчезнал, дойде в Бригадата едва днес по обяд. Алиби? За вчера — бил при лекаря. За сутринта — бил при лекаря. Прилошало му, на него, комуто това никога не се случва. Следователно лекарят му е другарче. Добре се разбират тримата — Емил, Адамсберг, Жослен. Прекалено добре за хора, които се познават едва от три дни. Девета аномалия. Резултат: Емил получава трийсет години или до живот за убийството на Водел баща и документна измама. Адамсберг слиза от пиедестала си и отива на съд за подправяне на завещание, съучастничество в убийство и подхвърляне на фалшиви улики. Двайсет години. Край. Адамсберг има четири дни, за да отърве кожата.

Адамсберг запали цигара от предишната. Добре, че Жослен му поправи парния котел сутринта, иначе го очакваше окончателен емоционален срив. Церк, сега и Данглар, и двамата царе на въображението.

— Кой смята така, Данглар? — попита комисарят, като угаси фаса.

— Откога пропушихте?

— Откакто взехте думата.

— По-добре недейте. Това би било знак за поведенческа промяна.

— Кой смята така, Данглар? — повтори Адамсберг малко по-високо.

— Още никой. Но след четири дни или сред три Брезийон ще смята така, ченгетата от Авиньон също. И после всички останали. Вече подозират нещо. Защото въпреки гилзата Пиер Водел не е задържан.

— И защо ще смятат така?

— Ами защото всичко води натам. Очевадно е, за Бога.

Данглар внезапно погледна възмутено Адамсберг.

— Да не би да смятате, че аз смятам? — каза той, използвайки повторения, каквито твърде рядко допускаше в правилно построената си реч.

— Нямам представа, майоре. Много убедително изложихте сценария. Аз самият взех да смятам.

Данглар за втори път излезе и се върна с пълна чаша.

— Изложих го убедително, за да ви убедя какво ще смятат тези, на които ще е внушено да смятат.

— Говорете на френски, Данглар.

— Още вчера ви го казах. Някой иска да ви унищожи. Някой, който не желае, ама за нищо на света, да пипнете убиеца от Гарш. Някой, на когото това ще съсипе живота. Някой с дълга ръка, някой оттам горе. И със сигурност близък до убиеца. Вие трябва да бъдете отстранен и някой друг да бъде заключен вместо Размазвача. Просто е, нали? Първоначалният мизансцен се оказа недостатъчен да ви изкара от играта. Тогава дадоха газ, съобщиха името на Размазвача на пресата, накараха го да избяга, подхвърлиха гилзата у Пиер сина заедно с вашите стружки. И машината се завъртя. Механика. Но за да стигне дотам, човекът отгоре има нужда от съучастници, и то тук, при нас. Кой има достъп до стружките от вашите моливи? Някой от Бригадата. Кой е имал достъп до гилзите? Мордан и Морел. Кой ни е изчезнал от полезрението от сутринта насам? Нервна депресия, отсъствие по болест, забранени посещения? Мордан. Предупредих ви в кафенето, а вие казахте, че това, което мисля, е лошо. Казах ви, че дъщеря му ще се яви пред съда след две седмици. И ще излезе оттам като свободен човек, ще видите, и толкова по-добре за нея и за него. Само че вие на тази дата ще бъдете в пандиза.

Адамсберг издуха дима по-шумно от необходимото.

— Вярвате ли ми? — попита Данглар. — Схващате ли системата?

— Да.

— Крикет — рече Данглар, който далеч не беше спортен тип. — Трябва да хванете топката, преди да падне. Имате три или четири дни, не повече.

XXVII

— За да намеря Церк — каза Адамсберг.

— Церк?

— Церквечьора. Талберг изпрати ли ни досието му?

— Ето го — каза Данглар, като вдигна чашата си е вино и показа розова папка е влажен кръг отгоре. — Съжалявам за петното.

— Ако беше само петното, Данглар, животът щеше да е повече от прекрасен. Щяхме да пушим и пием, докато ловим разни неща в езерото на вашия приятел Сток, щяхме да оставяме кръгли петна на мостика е дъната на чашите, да се возим на лодка е хлапетата ви и малкия Том и да харчим мангизите на стария Водел е Емил и кучето му.

Адамсберг се усмихна с онази откровена усмивка, която винаги успокояваше Данглар, каквото и да ставаше. След това се намръщи.

— А какво ще кажат за австрийското убийство? Какво ще каже онзи с дългата ръка? Че и него ли Емил го е извършил? Няма да мине.

— Ще кажат, че то няма нищо общо. Ще кажат, че поради липса на въображение Емил просто е копирал почерка на австрийския убиец.

Адамсберг протегна ръка и отпи от чашата на Данглар. Без Данглар и острата му като бръснач логика изобщо нямаше да усети опасността.

— Заминавам за Лондон — обяви Данглар. — Можем да го пипнем чрез обувките.

— Никъде не заминавате, майоре. Аз заминавам. И ми трябва човек, който да поеме ръководството на Бригадата. Разберете се със Сток по телефона и чрез видеовръзка.

— Не. Възложете ръководството на Ретанкур.

— Нямам право, рангът й не е достатъчен. Стигат ни и останалите неприятности.

— Къде ще ходите?

— Сам казахте — можем да го пипнем чрез обувките.

Адамсберг подаде на Данглар една пощенска картичка.

Хубаво цветно селце се открояваше на фона на хълмове и синьо небе. После я обърна. Горе вляво с печатни букви бе написано: КИСЕЛЕВО.

— Отивам в Кисилова, в селото на демона. Който бродел из гората.

— Вече говорихме по въпроса. Минали са двайсет години, никой там няма да си спомня за Кракорезача.

— Не на това се надявам. Отивам да потърся черния тунел, прокопан между Водел и това село. Трябва да го открия, Данглар, да проникна вътре, да измъкна историята, да я изтръгна от корен.

— Кога тръгвате?

— След четири часа. Нямаше билети за самолета, затова ще летя до Венеция, после ще взема нощния влак за Белград. Запазил съм две места, посолството ми търси преводач.

Данглар неодобрително поклати глава.

— Твърде е рисковано. Идвам с вас.

— Дума да не става. Не е само проблемът с ръководството. Ако някой иска да ме унищожи и вие сте с мен, ще ви сложат в същия кюп. А ако ме заключат, само вие можете да ме измъкнете. Може да ви потрябват десет години, така че дръжте се. Междувременно стойте по-далеч от мен, не се намесвайте. Така няма да заразя никого, нито вас, нито друг колега от Бригадата.

— За превода внукът на Славко може да свърши работа. Владислав Молдован. Той е преводач в изследователски институт. Щастлив характер, също като дядо си. Ако му кажа, че е в интерес на Славко, ще уреди да го освободят от работа. В колко часа тръгва влакът за Белград?

— В двайсет и един и трийсет и две. Отивам до вкъщи да си взема малко багаж и часовниците. Не обичам да не знам колко е часът.

— Само дето часовниците ви не показват точния час.

— Защото ги сверявам по Лусио. Той пикае върху дървото през час и половина. Приблизително, разбира се.

— Защо не направите обратното? Сверете часовниците си по друг часовник и ще узнаете точно в кой час пикае Лусио.

Адамсберг го погледна леко изненадано.

— Но аз не искам да знам в кой час пикае Лусио. За какво мие това?

Данглар махна с ръка, един вид — „Както и да е“, и подаде на комисаря друга папка, ябълковозелена.

— Това е последният доклад на Радсток. Ще можете да го прочетете във влака. Заедно с протоколите от разпитите на лорд Клайд-Фокс и някакви неубедителни информации за така наречения кубински приятел. Проверили са и произхода на обувките — всички са френски освен тези на чичо ми.

— Или на някой братовчед на чичо ви, на някой кисиловец или кисиловенец.

— Киселевчанин.

— Как обувките са пресекли Ламанша?

— С кораб, нелегално. Няма друг начин.

— Някой си е дал много труд.

— Който си е струвал труда. Хайгейт е известно място. Някои от обувките, поне четири чифта, са на не повече от дванайсет години, но Радсток има затруднения с датирането на останалите. Дванайсет години биха отговаряли на периода, през който е действал Церквеч, ако предположим, че е започнал да колекционира на седемнайсет години. Доста млад, за да се промъква в погребални домове и да реже крака. Иначе подхожда — готика: хеви метъл, дантели и ужаси, антихрист и пайети, живи мъртъвци във вечерно облекло. Това би било благоприятстващ бекграунд.

— Моля, Данглар?

— Готика — повтори Данглар. — Никога ли не сте чували?

— Средновековна готика?

— Готика от деветдесетте години, та до днес. Не се ли сещате? Младежите, които носят фланелки с мъртвешки глави или кървящи скелети.

— Сещам се — рече Адамсберг.

Тениската на Церк беше здраво закачена на една звездичка от паметта му.

— Значи Сток има проблем с останалите обувки?

— Да — отвърна Данглар, като се почеса по брадата, добре обръсната от едната страна и почти никак от другата.

— Вече само от едната страна ли се бръснете? — попита Адамсберг, като сам се прекъсна.

Данглар се сепна, после отиде до прозореца и се огледа в стъклото.

— Едната крушка в банята изгоря и не виждам нищо отляво. Непременно ще я сменя.

Абстракт, каза си Адамсберг. Данглар я очакваше.

— Тук имаме ли? Шейсетватови крушки?

— Вижте в склада, майоре. Нямам време — Адамсберг се потупа по китката.

— Вие се отклонявате, не аз. Някои чифтове са на повече от дванайсет години. Два са на жени с лакирани нокти, а тази мода е отпреди деветдесета година. Съставът на лака сочи по-скоро периода 1972–1976.

— Сток сигурен ли е?

— Почти, наредил е да се направят още анализи. Един мъжки чифт е от щраусова кожа, която е рядка и скъпа. Използвала се е, когато Размазвача е бил само на десет години. Което би ни дало прекалено преждевременно развито момче. А пък някои чифтове най-вероятно са отпреди двайсет и пет или трийсет години. Знам какво ще ми кажете — предупредително каза Данглар, като вдигна чашата си като щит. — В прословутото ви село Калдез хлапетата са взривявали жаби още в люлчинска възраст. Има обаче разлика.

— Не, нямаше да ви говоря за жаби.

При мисълта за жабите, от които бликаше кръв и се изсипваха вътрешности — хлапетата ги взривяваха, като им даваха да пушат цигари — Адамсберг посегна към пакета на Церк.

— Това си е истинско пропушване — постанови Данглар, като го видя да пали трета цигара.

— Заради вашите жаби.

— Винаги е заради нещо. Аз пък зарязвам бялото вино. Край. Това е последната ми чаша.

Адамсберг онемя от изненада. Че Данглар е влюбен, хубаво, че се надява на взаимност, разбираемо е, но че поради тази причина ще откаже пиенето, не беше за вярване.

— Минавам на червено — продължи майорът. — Не е толкова изискано, но причинява по-малко киселини. Бялото ми съсипва стомаха.

— Правилно — одобри Адамсберг, странно успокоен от факта, че нищо не се променя на този свят, не и Данглар.

Моментът и без това беше доста напрегнат.

— Вие ли го купихте този пакет? — попита Данглар, като посочи цигарите. — Английски? Изтънчен избор.

— Сутрешният крадец го остави вкъщи. Значи или Церк е бил дете-чудо, което е умеело да реже крака на двегодишна възраст, или някакъв гуру го е водел със себе си по време на гнусните си експедиции и Церк по-късно е продължил делото му. Възможно е да е действал под чуждо влияние.

— Да е бил манипулиран.

— Защо не? Можем да си представим зад всичко това някой водач, някаква бащинска фигура, каквато му е липсвала.

— Не е изключено. Баща му е неизвестен.

— Трябва да се порови из обкръжението му, да се узнае с кого общува, с кого се вижда. Излъскал е апартамента, мръсникът, не е оставил никаква следа.

— Изглежда естествено. Нали не сте се надявали, че ще ни остави бележка? Или че ще ни дойде на крака?

— Майка му? Открили ли са я?

— Не още. Живяла е на един адрес в По допреди четири години, за след това не се знае нищо.

— Семейството на майката?

— Засега никакъв Лувоа не е открит в нейния край. Изминали са само два дни, господин комисар, не сме хиляда души.

— Докъде стигна Фроаси с телефоните?

— Доникъде. Лувоа не е имал стационарен телефон. Вейл твърди, че е имал мобилен, но няма регистриран такъв на негово име. Може да са му го подарили или да го е откраднал. Фроаси ще трябва да провери мрежовата зона около апартамента, а това, както знаете, отнема време.

Адамсберг внезапно се изправи на крака — единственият знак на нетърпение, на който бе способен.

— Данглар, случайно да си спомняте състава на авиньонския екип?

Данглар помнеше — за какво ли? — шефовете на кажи-речи всички полицейски екипи в страната, като актуализираше списъка си при всяко напускане или ново назначение.

— Калме ръководи случая Пиер Водел син. Спокоен комисар, който не се навира в шамарите. Обаче не е особено бърз. Затова разчитам на четири, а не на три дни. Морел ми спомена за един лейтенант и един взводен, Ноазло и Дрюмон. За останалите нищо не знам.

— Намерете ми пълния списък, Данглар.

— Защо, търсите ли някого?

— Един виетнамец, с когото дежурехме заедно в Месийи. Градчето беше доста заспало, но пък никога не съм прекарвал по-весели дежурства, когато въобще дежурехме. Той пушеше с носа, левитираше — издигаше се на няколко сантиметра над земята, или поне на мен така ми се струваше, свиреше на чаши всякакви песнички и имитираше всички съществуващи животни.

Двайсет минути по-късно Адамсберг четеше имената на полицаите от екипа на комисаря Калме.

— Добавил съм внука на Славко — каза Данглар. — Той всеки момент ще напусне Марсилия и в двайсет и един часа ще бъде на гара „Санта Лучия“ във Венеция, пред вагон номер седемнайсет на влака за Белград. Доволен е, че ще прескочи до селото. Владислав е винаги доволен.

— Как ще го позная?

— Много лесно. Кльощав, космат, с дълги коси, които допират космите на гърба, всичко това в мастилено черно.

— Лейтенант Май Тиен Дин — каза Адамсберг, като посочи името с пръст. — Писа ми през миналия декември. Знаех, че има нещо общо с Авиньон. Когато е в отпуск, често ми праща писъмца, пълни с мъдри азиатски съвети. „Не си изяждай ръката, когато ти се свърши хлябът.“

— Това е тъпо.

— Нормално. Сам ги измисля.

— Отговаряте ли му?

— Не умея да измислям изречения — каза Адамсберг, докато набираше номера на лейтенант Май.

— Дин? Жан-Батист на телефона. Благодаря за декемврийската картичка.

— Сега сме юни. Но ти винаги си бил муден. А мудният не върви с бързината на пъргавия. Разбрал си, че работим по един и същи случай, нали? Случая Водел?

— Симпатичната гилзичка под хладилника, а?

— Именно. И тъпанарят, който я е оставил, е стъпвал по мокета със стружки от молив под подметките си. Не се безпокой, оставихме Водел на свобода и бързо ще ти доведем онзи с молива.

— Дин, бих предпочел да не го доведете бързо. Примерно, средно бързо. Или доста бавно.

— Защо?

— Не мога да ти кажа.

— Аха. Мъдрият не отстъпва на глупаците. Не става, Жан-Батист. Момент да изляза от залата. Какво искаш от мен? — поде Дин след малко.

— Забавяне.

— Не е особено законно.

— Изобщо не е законно. Дин, представи си, че един мръсник ме е хвърлил с дрехите в блато от лайна.

— Случва се.

— И че съм на път да потъна. Представяш ли си сцената.

— Все едно, че съм там.

— Прекрасно. Точно така. Представи си, че си там. Че се разхождаш и левитираш покрай блатото. Представи си, че ми подаваш ръка.

— Тоест, че си слагам ръката в лайната, за да те измъкна, без да знам защо.

— Именно.

— Бъди малко по-точен.

— Стружките от молив. Кога ще заминат за лабораторията?

— До час. Сега опаковаме останалите проби.

— Ами погрижи се да не заминат. Дай им два дни отсрочка.

— И как точно?

— Колко е голяма пробата?

— Колкото гилза червило.

— Кой отива с шофьора в лабораторията?

— Сержант Керуан.

— Отиди ти вместо него.

— Хич не си приличаме. Той е бретонец.

— Дай някаква задача на бретонеца и отиди с шофьора. И тъй като много държиш на тази гилза от червило, тикни я в джоба на блузона си за по-сигурно.

— После?

— По пътя се разболяваш. Вдигаш температура, получаваш световъртеж, ей така, внезапно. Предаваш всички проби, освен червилото, после се обаждаш в управлението и казваш, че се прибираш вкъщи. Оставаш два дни в леглото с купчина хапчета на нощното шкафче, не ти се яде, нищо не ти се прави. Това за посетителите. Всъщност можеш да ставаш.

— Благодаря ти.

— Заради пристъпа на треска си забравил червилото в джоба си. На третия ден се оправяш и си спомняш всичко: пробата, лабораторията, джоба на блузона. Оттук нататък има две вероятности: или някой усърден лейтенант открива, че червилото не е пристигнало в лабораторията, или никой нищо не забелязва. И в двата случая предаваш гилзата, обясняваш какво се е случило, изразяваш температурното си съжаление. Ще сме спечелили между ден и половина и два дни и половина.

— Те ще си спечелил, Жан-Батист. А аз? Мъдър е човекът, който търси своето имане на земята.

— Ти печелиш два дни почивка. Четвъртък и петък и мост с уикенда. И евентуално връщане на услугата.

— Например?

— Например, когато намерят кичур черни остри коси на някое местопрестъпление.

— Ясно.

— Благодаря, Дин.

По време на разговора Данглар бе пренесъл бутилката си направо на бюрото на Адамсберг.

— Така е по-откровено — каза Адамсберг, като посочи бутилката.

— Принуден съм да я довърша, след като ще преминавам на червено.

— Лусио щеше да одобри. Или довършваш, или изобщо не започваш.

— Луд сте да искате такова нещо от Дин. Ако се разчуе, изгаряте окончателно.

— Вече съм изгорял. И няма да се разчуе, защото човекът от Изтока не дрънка като безмозъчен кос. Така ми писа веднъж.

— Окей — каза Данглар. — Това ни дава пет дни или десет дни. Къде ще живеете в Киселево?

— Има там един малък хан.

— Не ми харесва, че ще пътувате сам.

— Братовчедчето ви ще е с мен.

— Владислав не е голям борец. Не ми харесва това — повтори Данглар. — Киселево, черният тунел.

— И гората — усмихна се Адамсберг, — от която още се страхувате. Повече отколкото от Церк.

Данглар сви рамене.

— Който се разхожда кой знае къде — добави Адамсберг по-глухо. — Свободен като птица.

— Не по ваша вина. Какво да правим с Мордан? Да го разкараме ли от тъпата засада? Да го пораздрусаме? Да го накараме да си признае предателството?

Адамсберг стана, прекара един дебел ластик през зелената и розовата папка, запали цигара, която висна на долната му устна, присви очи, за да избегне дима. Като баща си, или като Церк.

— Какво да правим с Мордан? — бавно повтори Адамсберг. — Най-напред ще го оставим да си прибере дъщерята.

XXVIII

Раницата му беше затворена, трите досиета — френското, английското и австрийското — издуваха предния й джоб. Като се озова отново в кухнята си, в съзнанието му безредно нахлуха образите от сутринта: Церк, продължителният им двубой, начинът, по който го бе пуснал да си върви. Давай, Церк, давай. Убивай, убивай спокойно, комисарят не си мръдна пръста, за да ти попречи. „Тотално затормозяване“, беше казал Жослен. Може би то вече е било в действие в неделя, когато не беше реагирал, за да може Емил да избяга, ако точно това бе станало. Но вече край със затормозяването, човекът със златните пръсти го бе освободил от него. Щеше да слезе в тунела на Кисилова, да проникне в това село на тайните. От Емил имаше добри новини, температурата била спаднала. Адамсберг сложи на ръката си двата часовника и вдигна раницата си.

— Имаш гости — почука на стъклото на вратата Лусио.

В кухнята невъзмутимо влизаше Вейл, препречвайки с корема си пътя на стареца. Обикновено хората посещаваха Вейл, никога той тях. Човекът беше невротичен домошар и да прекоси Париж му костваше мъчителни усилия.

— За малко да ви изпусна — рече той и седна.

— Нямам време — каза Адамсберг, като несръчно му стисна ръката, която Вейл имаше навик да подава така, сякаш щяха да му я целуват. — Ще закъснея за самолета.

— А за една бира?

— Само за една.

— Ще се задоволим с една. Седнете, приятелю — додаде той, като посочи един стол, с този едва забележимо надменен тон, с който обичаше да говори, сякаш където и да се намираше, мястото му принадлежеше. — Емигрирате? Изглежда разумно. Дестинация?

— Кисилова. Сръбско селце на брега на Дунава.

— Все във връзка със случая в Гарш?

— Все във връзка.

— Пушите ли? — попита Вейл, като запали една цигара.

— Днес пропуших отново.

— Неприятности — обяви Вейл.

— Очевидно.

— Със сигурност. Точно за това исках да поговорим.

— Защо не ме повикахте?

— Ще разберете. Облаците над главата ви се сгъстяват, не лягайте под дърво, не вървете на открито с меч в ръка. Придвижвайте се на сянка и тичайте.

— Дайте ми подробности, Вейл, необходими са ми.

— Нямам доказателства, приятелю.

— Тогава ми дайте мотиви.

— Убиецът от Гарш има покровител.

— Там горе?

— Положително. Тежка артилерия, която не си поплюва. Някой там горе не желае да стигнете докрай. Иска да ви разкара. Едно доста слабо обвинение ви е отправено, че сте помогнали на заподозрян да избяга, на Емил Фьойан, и че сте допуснали грешка при проверяване на алиби. Настояват за временното ви отстраняване. Идеята е разследването да се повери на Превал.

— Превал е корумпиран.

— Това е всеизвестно. Отмъкнах досието ви.

— Благодаря.

— Но те ще ударят по-силно и моето леко влияние няма да помогне. Планирате ли нещо? Освен излитане със самолет?

— Да напредна по-бързо от тях, да уловя куршума им, преди да е паднал на земята.

— С други думи, да пипнете убиеца за врата и да представите доказателства? Абсурд, приятелю. Нима още мислите, че те не умеят да прикриват доказателствата?

— Не мисля.

— Чудесно. Тогава утроете плана си. План А — потърсете убиеца, това е ясно. Това е безспорният елемент на случая, но не е приоритетен, защото не е речено, че истината винаги ви измъква от батака, особено ако не е желана. План Б — открийте кой там горе иска да ви унищожи и си подгответе контраофанзивата. План В — предвидете бягство. Може би през Адриатическо море.

— Не сте много весел, Вейл.

— И те не са веселяци. Със сигурност.

— Нямам никакъв начин да разбера кой е човекът там горе. Мога да се приближа до него само ако пипна убиеца.

— Не непременно. Онова, което става горе, е недостъпно за простосмъртните. Затова тръгнете отдолу. Тъй като онези отгоре винаги си служат с онези отдолу, които искат да стигнат догоре. После се изкачете по стълбицата. Кой е долу? На най-долното стъпало?

— Майор Мордан. Използват го. Обещали са му да оправдаят дъщеря му. Делото й е след по-малко от две седмици и ще я обвинят в разпространение на дрога.

— Или в убийство. Момичето не е било на себе си, когато Стъби Даун е бил убит. Приятелят й Боунс е могъл да постави оръжието в ръката й и да натисне показалеца й.

— Това ли се е случило, Вейл? Това ли?

— Да. Технически погледнато, тя го е убила. Така че Мордан трябва скъпо да плати за оневиняването й. Кой според вас стои на второто стъпало на стълбата?

— Брезийон. Той ръководи Мордан. Но не мисля, че участва в комбината.

— Няма значение. Трето стъпало — съдията, който предварително е приел да пусне дъщерята Мордан. Кой е той и какво печели в замяна? Ето какво трябва да узнаете, Адамсберг. Кой е поискал от него да я пусне, за кого работи?

— Съжалявам — каза Адамсберг, допивайки бирата си. — Нямах време за всичко това. Данглар се досети. Отрязаните крака, адът в Гарш, раняването на Емил, австрийското убийство, сръбският чичо, изгорелият ми бушон, трудното раждане на котката — съжалявам. Нито ми хрумна, нито имах време да се занимавам със стълбата и с изкатерилите се по нея.

— Които обаче са имали време да се занимават с вас. Много сте закъснял.

— Несъмнено. Стружките от моливите ми, събрани у Пиер Водел, са вече у авиньонските ченгета. Успях само да отложа произвеждането на изстрела. Имам не повече от пет-шест дни, преди да ми наскочат.

— Не че работата толкова ме изкушава — вяло каза Вейл, но не ги обичам. За ума ми те са каквото е лошата кухня за стомаха ми. След като трябва да заминете, бих могъл да проуча някои стъпала вместо вас.

— Които водят към съдията?

— И по-нагоре, надявам се. Ще ви се обадя. Но не на вашия апарат и не с моя.

Вейл постави на масата два нови мобилни телефона и побутна единия към Адамсберг.

— Това е вашият, този е моят. Не го активирайте, преди да сте преминали границата, и никога не го ползвайте, когато другият ви телефон е включен. Има ли джипиес в него?

— Да. Искам Данглар да може да установи къде съм, ако ми свърши батерията. Представете си, че се озова сам в гората.

— И какво от това?

— Ами нищо — усмихна се Адамсберг. — Просто там, в Кисилова, броди демон. А и Церк се размотава някъде.

— Кой е Церк?

— Церквечьора. Така го нарече виенчанинът. Размазвача. Преди Водел е убил един човек в Пресбаум.

— Той не търси вас.

— Защо не?

— Махнете джипиеса, Адамсберг. Бъдете по-предпазлив. Не им давайте възможност да ви арестуват или да инсценират нещастен случай. Пак ви казвам: търсите убиец, когото те не желаят да бъде хванат за нищо на света. Изключвайте обикновения си телефон възможно най-често.

— Нищо не рискувам. Само Данглар улавя сигнала на джипиеса.

— Не се доверявайте на никого, тъй като онези отгоре могат всекиго да изкушат или подкупят.

— Изключвам Данглар.

— Не изключвайте никого. Всеки си има слабо място или скрито желание, всеки си има граната под леглото. Така се е създала онази дълга верига от мъже, които един друг се държат за топките. Изключете Данглар, щом желаете, но не и съществуването на човек, който следи всеки жест на Данглар.

— А вие, Вейл? Какво е скритото ви желание!

— Аз имам шанса, разберете ме добре, много да се обичам. Това намалява алчността ми и изискванията ми към света. И все пак желанието ми е да живея нашироко, в голяма частна къща от XVIII век, с цял взвод готвачи, личен шивач, две мъркащи котки, лични музиканти, парк, вътрешен двор, фонтан, любовници и субретки, както и правото да обиждам когото си искам. Нс никой не възнамерява да изпълни желанията ми. Никой не се опитва да ме купи. Явно съм прекалено сложен и прекалено скъп.

— Аз мога да ви предложа котка. Момиченце на една седмица, мекичко като памук. Вечно гладно и деликатно, много ще ви отива на частната къща.

— Нямам и късче от частна къща.

— Това ще е началото. Първото стъпало.

— Може и да проявя интерес. Махнете джипиеса, Адамсберг.

— За тази цел би трябвало да ви имам доверие.

— Хората, които мечтаят за лукса на миналото, не са добри предатели.

Адамсберг му подаде мобилния си и допи бирата си. Вейл повдигна батерията и с рязък жест извади устройството за проследяване.

— Ето за това исках да ви видя — каза той, връщайки му апарата.

XXIX

Вагон 17 на влака за Белград беше луксозен, в купетата имаше по две легла, покрити с бели чаршафи и червени одеяла, е лакирани масички, нощни лампи, мивка и кърпи за лице. Адамсберг никога не беше пътувал при подобни условия и за всеки случай провери билетите си. Места 22 и 24, точно така. Ако в отдела по командировките бяха сбъркали, счетоводството щеше да вдигне шум до небесата. Адамсберг седна на леглото, доволен като крадец, попаднал на неочаквана плячка. Настани се като в хотел, разхвърля папките си на леглото и прочете менюто за вечерята ала фралчезе, която щяха да им сервират в двайсет и два часа: пюре от аспержи, морско езиче ала Плогоф, овернско синьо сирене, сладолед тартуфо, кафе, полято с валполичела. Изпита същата радост като на излизане от болницата в Шатоден, когато се качи в смрадливата си кола и неочаквано намери храната на Фроаси. Защото, помисли си, не качеството поражда чисто удоволствие, а блаженството, на което не сме разчитали, от каквото и да е съставено.

Слезе на перона и запали една от цигарите на Церк. Запалката на младежа също беше черна, украсена с червена плетеница, която напомняше мозъчни гънки. Лесно разпозна внука на чичо Славко по косата — черна и остра като косата на Дин, събрана в конска опашка, както и по почти жълтите очи на широкоскулестото славянско лице.

— Владислав Молдован — представи се младежът, който трябва да имаше трийсетина години, и се усмихна широко. — Викайте ми Влад.

— Жан-Батист Адамсберг. Благодаря ви, че се съгласихте да ме придружите.

— Няма защо. Забележително. Дедо ме е водил само два пъти в Киселево, последния път, когато бях на четиринайсет години.

— Дедо?

— Дядо ми. Ще отида на гроба му и ще му разкажа някоя приказка, както той ми разказваше навремето. Това нашето купе ли е? — попита колебливо.

— Отделът по командировките ме е объркал е някоя важна особа.

— Забележително — повтори Владислав. — Никога не съм спал като особа. Несъмнено се налага, когато отиваш на сблъсък с демоните от Киселево. Познавам много особи, които биха предпочели да си останат скрити в къщурката.

Бъбрица, каза си Адамсберг. Което несъмнено беше нормално за преводач, който си играеше с думите. Владислав превеждаше от девет езика и за Адамсберг, който не можеше да запомни цялото име на Сток, подобен мозък будеше не по-малка почуда от огромната памет на Данглар. Опасяваше се само младежът с щастливия характер да не го въвлече в безкраен разговор.

Изчакаха влака да тръгне, за да отворят шампанското. Владислав се радваше на всичко — на излъсканите дървении, на сапуна, на самобръсначките, дори на чашите от истинско стъкло.

— Адриен Данглар, Адрианус, както го наричаше моят дедо, не ми каза защо отивате в Киселево. Общо взето, никой не ходи в Киселево.

— Защото е малко селце или заради демоните?

— Вие имате ли си село?

— Калдез, не по-голямо от глава на карфица, в Пиренеите.

— Има ли демони в Калдез?

— Два. Един свадлив дух в едно мазе и едно пеещо дърво.

— Забележително. Какво ще търсите в Киселево?

— Корените на една история.

— Мястото е много добро за корени.

— Чували ли сте за убийството в Гарш?

— За разпарчетосания старец?

— Да. Намерихме негово писмо с името Кисилова, написано на кирилица.

— И каква е връзката с моя дедо? Адрианус каза, че отивате там заради дедо.

Адамсберг погледна през прозореца на влака с надежда за бързо хрумване, на каквото не беше способен. Трябваше да помисли по-рано за някакво правдоподобно обяснение. Нямаше намерение да разказва на младежа, че някой си Церк е отрязал краката на неговия дедо. Подобни неща могат да разбият сърцето на всеки внук и да пречупят щастливия му характер.

— Данглар — каза той — много е слушал историите на Славко. А Данглар трупа знание както катерицата орехи, при това в много по-големи количества, отколкото са му необходими за двайсет зими. И му се струва да си спомня, че един Водел — така се нарича жертвата — е живял известно време в Киселево и че Славко му е разказвал за него. Че е бягал от враговете си и се криел в Киселево.

Историята не я биваше много, но мина, защото звънна звънецът за вечеря и двамата решиха да хапнат в купето като истински особи. Владислав попита какво е „морски езичета ала Плогоф“. По бретонски, обясни му сервитьорът на италиански, поднесени със сос от миди венус, специално наловени в Плогоф на нос Поант дю Раз. Записа си поръчката и сякаш прецени, че този мъж по фланелка с чуждоземската си глава и черните косми по ръцете не е истинска важна особа, спътникът му — също.

— Когато имате козина — каза Владислав, след като сервитьорът си излезе, — човеците ви изпращат във вагона за животните.

Подръпна космите на ръцете си и тъжно добави:

— Козината съм я наследил от майка ми.

След което избухна в смях без всякакъв преход.

Владислав често се разсмиваше без причина и без чужда помощ, като смехът му беше неустоимо заразителен.

След езичетата ала Плогоф, виното валполичела и десерта Адамсберг се излегна на кушетката си с папките в ръка. Този вид работа му беше най-труден. Всички тези фишове, доклади, официални експозета, в които не бе останало нищо осезаемо.

— Как успявате да се разберете с Адрианус? — прекъсна го Владислав, докато Адамсберг се мъчеше с немското досие и съвестно четеше фиша на фрау Абстер, живуща в Кьолн, на седемдесет и шест години. — Знаете ли, че му вдъхвате дълбоко уважение — продължи той — и че заедно с това му ходите по нервите?

— На Данглар всичко му ходи по нервите. Не е необходимо да се правят специални усилия.

— Казва, че не може да ви разбере.

— Вижте, знам едно: без Данглар Бригадата отдавна щеше да се е понесла по течението и да се е нанизала на кой знае какви скали.

— На скалите на Поант дю Раз например. В Плогоф. Страхотно. След като се отнижехте от скалите, с Адрианус щяхте да си хапвате морско езиче като във влака Венеция-Белград. И това ако не е утеха.

Адамсберг не напредваше в четенето на досието — не можеше да преодолее петия ред от фиша на фрау Абстер, родена в Кьолн от Франц Абстер и Ерика Плогерщайн. Данглар не го беше предупредил за пълноводното бъбрене на Владислав, в което се удавяше и малката му налична концентрация.

— Май ще трябва да чета прав — каза Адамсберг и стана.

— Забележително.

— Ще повървя в коридора.

— Разбира се, повървете, почетете. Ще ви пречи ли, ако запаля цигара? После ще проветря.

— Няма да ми пречи.

— Въпреки окосмяването ми да знаете, че не хъркам. Като майка ми. А вие?

— От време на време.

— Толкова по-зле — каза Владислав, като извади хартия за цигари и останалите принадлежности.

Адамсберг излезе в коридора. С малко късмет можеше да завари Владислав, обгърнат в дим на канабис и литнал във висините на купето. И занемял. Вървя по коридора с розовата и зелената папка в ръце, докато два часа по-късно светлината не изгасна. Владислав спеше с усмивка на уста, гологръд, покрит с черни косми като котка в нощта.

Адамсберг заспа бързо, но леко, с ръка на корема, може би заради онези рибешки неща, които не успяваше да смели. Или заради онези пет-шест дни, с които разполагаше. Заспиваше за няколко минути, събуждаше се, ядосваше се насред отломките от сън на гозбата ала Плогоф, която сякаш възнамеряваше да пробие дупка в главата му и да го тормози през цялата нощ. Фишът на фрау Абстер се наслагваше върху менюто на вечерята, смесваше се с морските езичета, изписваше се със същите калиграфски букви, Фрау Абстер, родена в Плогоф от Франц Абстер и Ерика Плогерщайн. Нишките нелепо се смесваха и Адамсберг се обърна настрани, за да се отърве от тях. Дали нелепо? Отвори очи, свикнал да разпознава предупредителния сигнал, който прозвучаваше още преди да си даде сметка за какво става дума.

А ставаше дума за фрау Абстер, родена от Франц Абстер и Ерика Плогерщайн, каза си той, запалвайки нощната лампичка. Имаше нещо в това име. Или по-скоро в името на майката, Плогерщайн, което се бе насложило върху морските езици ала Плогоф. И от къде на къде? В момента, в който, вече седнал, безшумно ровеше из сака си, за да извади папките, името на австрийската жертва се лепна към сместа Плогерщайн-Плогоф. Конрад Пльогенер. Адмсберг извади фиша на убития в Пресбаум мъж и го прочете на светлината на лампата. Конрад Пльогенер, живущ в Пресбаум, роден на 9 март 1961 г. от Марк Пльогенер и Марика Шюслер.

Плогерщайн, Пльогенер. Адамсберг избута встрани листата от розовата папка и извади от сака бялата, френската. Пиер Водел, роден от Жюл Водел и Маргьорит Немесон.

Нищо. Разтърси рамото на рунтавата котка, която спеше на другото легло в елегантна поза, достойна за луксозно купе.

— Влад, трябва ми едно сведение.

Младежът отвори очи, изненадан. Беше разпуснал конската си опашка и твърдите му коси го покриваха до раменете.

— Къде сме? — попита той като дете, което не разпознава стаята си.

— Във влака Венеция-Белград. Придружавате едно ченге и пътуваме към Кисилова, селото на вашия дядо. На вашия дедо.

— Тъй — каза Владислав твърдо, припомняйки си събитията.

— Събуждам ви, защото ми трябва едно сведение.

— Тъй — повтори Владислав и Адамсберг се зачуди дали още не се рее из купето.

— Как се казваха родителите на вашия дедо? Да не би фамилията им да е започвала с „плог“?

Владислав се разсмя в нощта и потърка очи.

— „Плог“ ли? — каза той и седна. — Не, никакъв плог.

— Баща му. Вашият прадядо. Как се казваше?

— Милорад Молдован.

— А майка му? Вашата прадеда?

— Не „деда“, Адамсберг, баба.

Владислав отново се изсмя.

— Баба се казваше Наталия Арсиниевич.

— А в обкръжението му? Сред приятелите? Роднините? Нямаше ли някъде някой Плог?

— Разсмивате ме, господин комисар. Много сте симпатичен.

И Владислав си легна, като му обърна гръб и продължи да хихика под косите си.

— Ами да — каза той и отново седна, — имаше един Плог. Учителят му по история, с когото ни проглушаваше ушите, Михай Плогодреску. Негов румънски братовчед, дошъл да преподава в Белград, после живял в Нови Сад, а като се пенсионирал, се установил в Киселево. Ходеха като залепени, като братя, въпреки петнайсетте години разлика. Най-невероятното е, че починаха с разлика от един ден.

— Благодаря, Влад, можеш да си доспиш.

Адамсберг излезе в коридора бос и закрачи по тъмносиния мокет, като се взираше в страницата от бележника си, на която бе написал: Плогерщайн, Пльогенер, Плогоф, Плогодреску. Великолепен ансамбъл, от който, естествено, трябваше да се изключат морските езичета, които нямаха работа там. Макар че би било проява на неблагодарност, каза си Адамсберг, докато със съжаление задраскваше бретонското име, защото без него нямаше да се сети за нищо. Часовниците му показваха между два и петнайсет и три и четирийсет и пет сутринта. Събуди Данглар, чийто характер нощно време не беше особено щастлив.

— Проблем ли има? — изръмжа майорът.

— Извинявайте, Данглар. Племенникът ви непрекъснато се смее и ми пречи да заспя.

— Същият беше като малък. Има щастлив характер.

— Да, вече ми казахте. Данглар, изровете ми спешно имената на дядото и бабата на стария Водел. И по двете линии. Търсете и по-назад и още по-назад. Не спирайте да търсите, докато не попаднете на някой Плог.

— Какъв такъв „плог“?

— Фамилия, която да започва с „плог“. Като Плогерщайн, Пльогенер, Плогоф, Плогодреску. Бащиното име на фрау Абстер е Плогерщайн, убитият Конрад от Пресбаум се е казвал Пльогенер, а румънският братовчед на чичо ви Славко е бил Плогодреску. Неговите крака са в Хайгейт, не чичовите ви. Това да ви е за утеха.

— А Плогоф?

— Така се казват морските езичета, които ядохме снощи с Влад.

— Аха — каза Данглар, без да разпитва повече. — Явно е спешно. Каква ви е идеята?

— Става дума за един род. Спомняте ли си? Вендетата, от която се е страхувал Водел?

— Вендета срещу рода Плог? А защо тези Плог нямат едно и също име?

— Разпръснали са се в различни страни или са си променили фамилията, за да я скрият.

Като така прехвърли проблема, Адамсберг успя да поспи два часа, преди Данглар да му звънне.

— Ето ви го вашия Плог — каза той. — Дядо му по бащина линия, дошъл от Унгария.

— Името му, Данглар?

— Нали ви го казах? Плог. Андраш Плог.

XXX

Залепил нос на прозореца, Владислав коментираше пътуването към Белград, сякаш ставаше дума за истинско приключение, като от време на време произнасяше „плог“ и сам се забавляваше. Настроението на преводача придаваше на експедицията дух на весело бягство, докато в съзнанието на Адамсберг и с наближаването на херметичната Кисилова начинанието придобиваше все по-мрачни окраски.

— Белград, „белият град“ — обяви Владислав, когато влакът спря на гарата. — Много е красив, но няма да имаме време да го разгледаме, автобусът ни тръгва след половин час. Често ли будите хората нощем, за да ги питате дали не им се намира някой „плог“ в рода?

— Ченгетата винаги будят хората нощем. И хората будят ченгетата. Обаче си струваше, намери се един плог.

— Плог — повтори Владислав, вкусвайки този нов звук и изцъквайки с език. — Плог. А защо ви е?

— Плогерщайн, Пльогенер, Плогоф, Плогодреску и просто Плог — изрецитира Адамсберг. — Ако махнем Плогоф, останалите четири имена са свързани с убийството в Гарш. Две са на жертви, едно е на приятелка на една от жертвите.

— И каква е връзката с моя дедо? Братовчед му Плогодреску ли е жертвата?

— Да, донякъде. Хвърлете един поглед в коридора, жената с бежовия костюм, между четирийсет и петдесет години, пъпка на бузата, отсъстващ вид. Заемаше съседното купе. Понаблюдавайте я, докато слизаме.

Владислав слезе пръв на перона и подаде косматата си котешка ръка на жената с костюма, за да й помогне да свали куфара си. Тя му благодари без особен ентусиазъм и се отдалечи.

— Елегантна, богата, хубаво тяло, лошо лице — изкоментира Владислав, докато гледаше след нея. — Плог. Не бих си опитал късмета.

— През нощта ходихте до тоалетната.

— Вие също, господин комисар.

— Тя беше оставила вратата на купето си отворена и се виждаше, че чете книга. Тя беше, нали?

— Да.

— Странно е сама жена да не си затвори вратата във влака през нощта.

— Плог — каза Владислав, който явно започваше да използва това новоизлюпено звукоподражание вместо „естествено“ или „ама как“, или „иска ли питане“.

Адамсберг не можеше точно да определи, но младежът сякаш смучеше необичайната дума, както смучем новооткрити бонбони, от които винаги хапваме малко повечко в началото.

— Може би е чакала някого — предположи Владислав.

— Или се е опитвала да подслушва някого. Нас например. Мисля, че беше и в самолета Париж-Венеция.

Двамата мъже са качиха на автобуса. „Посока Калудерица, Смедерево, Костолац, Кисевац и Киселево“, обяви шофьорът. Звученето на тези имена пораждаше у Адамсберг усещането, че е напълно изгубен, и това му харесваше. Владислав се огледа.

— Не е тук — каза той.

— Ако ме следи, няма да е тук, прекалено ще се набива на очи. Ще вземе следващия автобус.

— А как ще разбере къде ще слезем?

— Говорихме ли за Кисилова по време на вечерята?

— Преди — отвърна Владислав, който, с ластик в зъбите, се готвеше да си завърже косата на конска опашка. — Със шампанското.

— Вратата ни отворена ли беше?

— Да, заради цигарите. Обаче една сама жена има пълното право да отиде в Белград.

— Според вас кой в автобуса няма славянски вид?

Владислав щателно огледа автобуса, сякаш търсеше изгубена вещ, после седна до Адамсберг.

— Бизнесменът е по-скоро швейцарец или французин. Планинарят е по-скоро от Северна Германия. Двойката е от Южна Франция или Италия. Двамата са около петдесетте и се държат за ръка, което е необичайно за семейство в стар сръбски автобус. А времената в Сърбия не са за туризъм.

Без повече въпроси Адамсберг му направи неясен знак. Да не споменава войната. Данглар три пъти му го беше повторил.

Никой не слезе след тях на малката спирка в Киселево. Щом се озоваха навън, Адамсберг бързо вдигна очи към прозорците. Стори му се, че мъжът от двойката го гледа.

— Само ние сме — каза Владислав, като вдигна тънките си ръце към чистото небе. — Киселево — додаде той и гордо посочи селото, разположено сред хълмовете и покрай блесналите води на Дунава — едноетажни, боядисани в ярки цветове къщи с керемидени покриви, църква с бяла камбанария…

Адамсберг извади пътния си лист и му показа името на човека, който щеше да ги приюти — Крчма.

— Това не е собствено име — обясни Владислав. — Думата означава нещо като хотел-ресторант. Съдържателката, ако е същата, Даница, ми сервира преди време първата чаша пиво. Бира — уточни той.

— Как се произнася това чудо?

— С „ч“. Крчма.

— Крьочма.

— Става.

Адамсберг последва Владислав до крьочмата — висока къща, обкована с ярко боядисано дърво, украсено със спираловидни елементи. Когато влязоха, разговорите спряха, а изписаното по лицата подозрение изцяло напомняше на Адамсберг онова по нормандските физиономии от кафенето в Аронкур или по беарнските от бистрото в Калдез. Владислав се представи на съдържателката, подписа регистъра, после обясни, че е внук на Славко Молдован.

— Владислав Молдован! — възкликна Даница и по жестовете й Адамсберг разбра, че Влад е пораснал от онова време насам и че последния път не е бил по-висок от ей толкова. Атмосферата веднага се промени, клиентите се здрависаха с Владислав, израженията станаха дружелюбни и Даница, която изглеждаше мекичка като името си, ги настани на една маса, тъй като беше дванайсет и половина.

— Днес имаме бюреци със свинско — каза тя и остави на масата стомна с бяло вино.

— Смедеревско, неизвестно, но забележително — каза Владислав, докато пълнеше чашите. — Как смятате да откриете следите на вашия Водел? Снимката му ли ще показвате? Лоша идея. И тук като у вас не обичат хората, които си врат носа навсякъде. Ченгетата, журналистите, анкетьорите. Ще трябва да измислите нещо друго. Обаче тук не обичат и историците, социолозите, антрополозите, фотографите, романистите, откачените и етнолозите.

— Доста народ. Защо не обичат онези с носовете? Заради войната ли?

— Не. А защото те задават въпроси, а тук не щат повече въпроси. Искат да живеят другояче. Освен този — каза той, като посочи току-що влезлия мъж. — Само този се осмелява да раздухва огъня.

С щастливо изражение на лицето Владислав прекоси помещението и прегърна новодошлия през раменете.

— Архангел! — почти извика той. — То сум я! Славко унук! Зар ме не познаjеш?

Старият човек — дребничък, слаб и малко мърляв, отстъпи, за да огледа по-добре младежа, после го притисна до себе си, обяснявайки с жестове, че много е пораснал и че последния път е бил не по-висок от ей толкова.

— Вижда, че съм с приятел чужденец и не иска да ни пречи — обясни Владислав, докато си сядаше на мястото с почервенели бузи. — Архангел беше голям приятел на моя дедо. Не си поплюваха и двамата.

— Ще ида да повървя — каза Адамсберг, след като довърши десерта си — сладки топчета с неясни съставки.

— Изпийте първо едно кафе, че ще обидите Даница. Накъде смятате да вървите?

— Към гората.

— Недейте, това няма да им хареса. По-добре се разходете покрай реката, по ще е естествено. Ще ми задават въпроси. Какво да им кажа? Няма начин да обявя, че сте ченге. Тук това ви разсипва репутацията.

— Това ви разсипва репутацията навсякъде. Кажете им, че съм преживял психоемоционален шок и са ми препоръчали почивка на някое спокойно място.

— И сте дошли чак тук? В Сърбия?

— Да речем, че моята баба е познавала вашия дедо.

Влад сви рамене, Адамсберг погълна своята кафа на екс и извади от джоба си писалка.

— Влад, как се казва „добър ден“, „благодаря“, „французин“?

— Добар дан, хвала, француз.

Адамсберг го накара да повтори и написа думите върху гърба на дланта си по свой собствен начин.

— Не към гората — повтори Владислав.

— Разбрах.

Младежът го изпрати с поглед, после направи знак на Архангел, че пътят е свободен.

— Преживял е психоемоционален шок, има нужда да повърви покрай реката. Приятел е на един приятел на дедо.

Архангел побутна към Владислав малка чашка с ракиjа. Даница с леко безпокойство наблюдаваше отдалечаващия се чужденец.

XXXI

Адамсберг обиколи три пъти селото с широко отворени очи, за да попие това ново място, и с инстинктивното си чувство за ориентация бързо подреди в кутията на паметта си улиците и уличките, площада, новото гробище, каменните стъпала, една чешма, пазара. Декоративните елементи му бяха непознати, табелите бяха на кирилица, крайпътните камъни — боядисани в червено и бяло. Цветовете се меняха, формата на покривите, видът на камъните, дори бурените бяха различни, но той се справяше, чувстваше се комфортно в това затънтено място. Откри пътищата към съседните села, към ширналите се ниви, към гората, към Дунав, към няколкото лодки на брега. Отсреща — сините склонове на Карпатите стръмно се спускаха към водите на реката.

Запали една от последните цигари на Церк с черно-червената му запалка и се отправи на запад, към гората. Размина се с една селянка, която теглеше малка количка, и потръпна при мисълта за жената от влака. Нямаше място за сравнение, тази беше сбръчкана и носеше обикновена сива пола. Но имаше пъпка на бузата. Погледна гърба на дланта си.

— Добар дан — каза. — Француз.

Жената не отговори, но не продължи пътя си. Затича се след него с количката си, настигна го, хвана го за ръката. И на универсалния език, който се състои от „да“ и „не“, му обясни, че не трябва да върви натам, а пък Адамсберг я увери, че държи да върви тъкмо натам. Тя настоя, накрая със съжаление го пусна.

Комисарят продължи пътя си, навлезе в рядката гора, прекоси две поляни, където имаше изоставени колиби, и два километра по-нататък стигна до по-гъста гора. Пътеката свършваше там, на това последно открито пространство, обрасло с бурени. Адамсберг седна на един пън, леко изпотен, заслуша се в извиващия се от изток вятър и запали предпоследната цигара. Някакво шумолене го накара да се обърне. Жената стоеше зад него без количката си и го гледаше със смесено изражение на отчаяние и гняв.

— Не иди туда!

— Француз — каза Адамсберг.

— Он те jе привукао! Вра̀ти се! Он те jе привукао!

Показа му някаква точка в края на полянката, към дънерите на дърветата, после обезсърчено сви рамене, сякаш беше направила каквото трябва и смяташе каузата за загубена. След това си тръгна, като почти се затича. Препоръките на Влад и упорството на жената насочваха волята му в обратна посока и той отправи поглед към края на поляната. На мястото, посочено от жената, в началото на гората различи малко възвишение, покрито с камъни и цепеници, което би могло да бъде разрушена овчарска колиба. Там сигурно живееше демонът, чиято история чичо Славко бе разказвал на младия Данглар.

С увиснала на устната цигара, като баща си, Адамсберг се приближи до хълмчето. На земята, почти потънали в тревата, бяха подредени трийсетина големи цепеници, които покриваха повърхността на дълъг правоъгълник. Върху тези груби дървета бяха поставени големи камъни, сякаш за да попречат на цепениците да отлетят. Голяма сива плоча лежеше в края на правоъгълника, напукана, грубо издялана и гравирана отгоре. Нищо общо с разрушена колиба и всичко общо с гроб, но гроб забранен, ако се вярва на решимостта на жената. Някакво лице, върху което тегне табу, бе погребано тук, далеч от другите, вън от гробището — починала при раждане неомъжена девойка, изпаднал в немилост актьор, некръстено дете. Навсякъде около гроба дърветата бяха отсечени, така че се бе образувала неприятна рамка от загнили пънове.

Адамсберг приседна на хладната трева и търпеливо почисти мъха, покрил сивата надгробна плоча, като си помагаше с парчета кора и малки пръчки. Прекара около час така, погълнат от задачата си. С удоволствие остъргваше камъка с ноктите си и прекарваше тънка пръчица в издълбаните букви. С появата на надписа разбра, че буквите са му непознати и че дългото изречение е написано на кирилица. Само четирите последни думи бяха на латиница. Изправи се, за последен потърка камъка с ръка и отстъпи крачка назад, за да го обхване с поглед.

Плог, би казал Владислав, което в дадения случай би означавало „бинго“. По един или друг начин щеше да го открие. Днес или утре краката му щяха да го доведат дотук, щеше да седне до този камък, пред корена на Кисилова. Дългия епитаф на сръбски не разбираше, но четирите думи на латиница му бяха съвсем ясни и напълно достатъчни. Petar Blagojevic — Petar Plogojowitz. Следваха датите на раждането и смъртта: 1663–1725. Нямаше кръст.

Плог.

Плогойовиц като Плогерщайн, Пльогенер, Плог и Плогодреску. Тук почиваше първата жертва от рода. Първоначално име Плогойович или Благойевич. Впоследствие името е било преиначено или приспособено към страната, до която потомците са стигнали. Тук бе заровен коренът на историята и първата жертва, прокуденият родоначалник, забранен за посещения и дарове, прогонен в края на гората. Несъмнено също убит, но през 1725 година. От кого? Смъртоносният лов не е бил приключил и Пиер Водел, потомък на Петър Плогойовиц, още се е боял от него. Дотолкова, че е предупредил друга една потомка на починалия, фрау Абстер-Плогерщайн с онова КИСЛОВА, изпратено като сигнал за опасност. Пази нашето царство, отстоявай го, трябва да остане недосегаемо, Кислова.

Нищо общо с любовно писъмце, разбира се. А властно предупреждение, молитва за спасение на рода Плогойовиц и настоятелна молба всеки да се грижи за другите. Дали Водел бе научил за убийството на Конрад Пльогенер? Сигурно. Значи е знаел, че вендетата е възобновена, ако изобщо е спирала. Боял се е на свой ред да не бъде убит, написал е завещанието си след клането в Пресбаум, умишлено лишавайки сина си от наследство. За да го спаси. Жослен грешеше, враговете на Водел изобщо не бяха въображаеми. Имаха си имена и лица. И сигурно се бяха установили на това място през първите две десетилетия на XVIII век. Преди почти триста години.

Адамсберг седна върху една цепеница и обхвана главата си с ръце. Беше изумен. Триста години след началото й войната между клановете продължаваше, достигайки върховете на жестокостта. Заради какъв залог, по каква причина? Скрито съкровище, би отвърнало някое дете. Власт, могъщество, пари, би казал възрастният, което беше същото. Какво си сторил, Петър Благойевич-Плогойовиц, за да завещаеш на потомците си такова наследство? И какво са ти сторили? Адамсберг прекара ръка по затопления от слънцето камък, шепнейки въпросите си и съзнавайки, че щом слънцето огрява лицето му и гърба на камъка, значи камъкът не е обърнат на изток, към Ерусалим. Беше поставен в обратната посока, на запад. Да не си убиец? Да не би да си изклал жителите на селото, Петър Плогойовиц? Или някой местен род? Да не си ограбил селото, да не си тероризирал обитателите му? Какво си направил, та Церк още се бори с теб чрез нарисуваните в бяло ребра върху гърдите си?

Какво си направил, Петър?

Адамсберг грижливо преписа дългия надпис, като се постара да възпроизведе странните букви колкото се може по-точно.

Пролазниче, продужи својим путем, не осврћи се и не понеси ништа одавде. Ту лежи проклетник Петар Благојевић, умревши лета господњего 1725 у својој 62 години. Нека би му клета дума нашла покоја.

XXXII

Стаята му беше с висок таван, претрупана със стари шарени черги, със син юрган, метнат върху леглото. Адамсберг се отпусна отгоре му с ръце, скръстени зад тила. След пътуването краката му бяха натежали от умора, но той се усмихваше със затворени очи, щастлив, че е изтръгнал корена на Плоговците, и неспособен да разбере същността на историята им. Нямаше сила да я обсъжда с Данглар, затова му изпрати две кратки съобщения. Родоначалникът е Петър Плогойовиц. После добави: 1725.

Даница, която на втори поглед беше закръглена и хубавка и едва ли имаше повече от четирийсет и две години, почука на вратата му, като го събуди малко след двайсет часа — според часовниците му.

— Вечера je на столу — каза тя с широка усмивка, дообяснявайки се чрез жестове, които означаваха „елате“ и „ядене“.

Езикът на знаците с лекота покриваше основните жизнени функции.

Тук, в Кисилова, хората не спираха да се усмихват и може би точно от това странно село идваше „щастливият характер“ на чичо Славко и на племенника му Владислав — потомък, който му напомни за собствения му син. Помисли няколко минути за малкия Том, който се намираше някъде в Нормандия, и се изсули от юргана. Веднага се бе влюбил в тази светлосиня завивка, обточена с панделка, поизтъркана по краищата и по-приятна от яркочервената, подарена му от сестра му. Тукашната миришеше на сено или на глухарчета и може би дори на магаре. Докато слизаше по тясното дървено стълбище, мобилният му телефон завибрира в задния му джоб като нервен щурец. Погледна отговора на Данглар. Категоричен отговор: Глупости.

Владислав го чакаше на масата, здраво стиснал в юмруци вилица и нож.

— Дунайски зрезек — виенски шницел, каза той, като нетърпеливо посочи ястието. Бе облякъл бяла тениска и на нейния фон облицовката му от черни косми бе станала още по-видима. Тя впрочем спираше на китките, така както прииждащата вълна замира на брега. Оттам нататък ръцете му бяха гладки и бледи.

— Разгледахте ли пейзажа? — попита младежът.

— Дунав и края на тъмната гора. Една жена се опита да ми попречи да се приближавам до гората.

Потърси погледа на Влад, който се хранеше с наведена над чинията глава.

— Но аз все пак се приближих.

— Забележително.

— Какво значи това? — попита Адамсберг, оставяйки на масата листа, върху който бе преписал надгробния надпис.

Влад взе салфетката си и бавно изтри устни.

— Глупости — отвърна той.

— Да, но какви?

Влад изпусна въздух през носа си, за да изрази несъгласието си.

— Все някой ден щяхте да попаднете на туй нещо. Неизбежно е.

— Е и?

— Казах ви. Те не желаят да се говори за това и толкова. Достатъчно лошо е, че тази жена ви е видяла да ходите натам. Да не се изненадате, ако утре ви изгонят. И ако искате да продължите разследването си, не ги предизвиквайте с тази история. Нито с нея, нито с войната.

— Нищо не съм казал за войната.

— Виждате ли човека зад нас? Виждате ли какво прави?

— Видях. Рисува с флумастер върху ръката си.

— През целия ден. Чертае кръгове и квадрати, оранжеви, зелени, кафяви. Участвал е във войната — добави по-тихо Влад. — Оттогава оцветява кръгчета върху ръката и не говори.

— А другите мъже?

— Киселево беше относително пощадено. Защото тук не оставят жените и децата сами в селото. Много успяха да се скрият, много останаха тук. Не говорете за гората, господин комисар.

— Свързана е с разследването, Влад.

— Плог — обяви Владислав и вдигна средния си пръст, което придаде ново значение на звукоподражанието. — Нищо общо.

Даница, която бе подредила русите си кичури, им донесе десерта и остави две малки чашки до чиниите.

— Внимавайте — препоръча Влад. — Това е ракиjа.

— И какво значи?

— Плодов алкохол.

— Говоря за надгробния надпис.

Владислав отблъсна листа с усмивка — знаеше надписа наизуст, като всички в Киселево.

— Само един невеж француз може да не подскочи, като чуе страшното име на Петър Плогойовиц. В Европа историята е толкова прочута, че вече дори не я разправят. Попитайте Данглар, той сигурно я знае.

— Питах го. Знае я.

— Това не ме учудва. И какво каза?

— Глупости.

— Адрианус никога не ме разочарова.

— Влад, какво пише на плочата?

— Минувачо — изрецитира Владислав, — продължи пътя си, не се обръщай и не взимай нищо със себе си. Тук е заровен проклетият Петър Благойевич, починал през 1725 на 62 години. Дано клетата му душа намери покой.

— Защо има две имена?

— Има две имена, но човекът е един и същ. Плогойовиц е австрийската версия на Благойевич. По времето, когато е живял тук, областта е била владение на Хабсбургите.

— Защо е бил проклет?

— Защото през 1725 селянинът Петър Плогойовиц е умрял в Киселево, родното му село.

— Не започвайте със смъртта му. Кажете ми какво е направил през живота си.

— Но животът му се е повредил след смъртта му. Три дни след погребението, през нощта, Плогойовиц отишъл да види жена си и поискал да му даде чифт обувки, за да може да пътува.

— Обувки ли?

— Да. Бил ги забравил. Още ли искате да знаете, или разбирате за каква глупост става дума?

— Разказвайте по-нататък, Влад. Напомня ми нещо тази история с мъртвеца, дето си искал обувките.

— През десетте седмици след посещението му смъртта внезапно покосила девет души, все негови роднини. Изтичала им кръвта и умирали от изтощение. Докато агонизирали, разправяли, че са видели Плогойовиц да се навежда над тях, дори да ляга върху тях. Паника обхванала селяните, които били убедени, че Плогойовиц е станал вампир и ще им изпие живота. Изведнъж цяла Европа заговорила за него. Именно заради Плогойовиц, заради Киселево, в което пиеш ракиjа тази вечер, думата „вампир“ се е разпространила отвъд тези земи.

— Чак толкова?

— Плог. Като минали два месеца, селяните решили да отворят гроба и да унищожат тялото, въпреки че Църквата категорично им забранявала. Духовете се разбунили, Империята възложила на гражданските и религиозните власти да предотвратят брожението. Въпросните власти безпомощно присъствали на ексхумацията. Но наблюдавали и записвали. По тялото на Петър Плогойовиц нямало и следа от разложение. Бил напълно запазен, кожата му била съвсем свежа.

— Като жената от Лондон. Някоя си Елизабет, чийто съпруг отворил ковчега й след седем години, за да си вземе стиховете. Била като нова.

— Вампир ли е била?

— Така разбрах.

— Тогава е нормално. Старата кожа на Плогойовиц и старите му нокти се търкаляли в пръстта на гроба. От устата му течала кръв, както и от другите му отвори — от ноздрите, очите и ушите. Тези факти били съвестно отбелязани от австрийските чиновници. Петър бил изял савана си и имал ерекция. Тази последната подробност обикновено се пропуска в отчетите. Ужасените селяни издялали един кол и го проболи в сърцето.

— И той изревал?

— Да. Ужасяващият му рев се чул из цялото село, а в гроба плиснала кръв. Извадили гадното му тяло и го изгорили. Превърнали го в пепел. Изровили деветте му жертви, затворили ги в запечатана гробница и изоставили гробището.

— Старото гробище, на запад?

— Да. Бояли се заразата да не се разпространи под земята. И хората престанали да измират. Така се говори.

Адамсберг отпи мъничко ракиjа.

— В края на гората, под хълмчето, там ли е заровен прахът му?

— Има две версии. Някои разправят, че прахът му е бил разпръснат в Дунава, други твърдят, че е бил заровен в този гроб, далеч от селото. Според поверието частица от ужасния Плогойовиц е оцеляла и там, под онова хълмче, чували я да дъвче. Това показва, че токсичността на Петър е намаляла, след като е слязъл до по-долния стадий, стадия на дъвкача.

— Превърнал се е в подвампир?

— В пасивен вампир, който не излиза от гроба си, но демонстрира своята ненаситност, като изяжда всичко, което се намира около него: савана, ковчега и пръстта. Съществуват хиляди свидетелства, свързани с дъвканите. Чували са как тракат зъбите им под земята. По-добре е все пак да не се приближаваш до тях и добре да затиснеш гроба им.

— За това ли са цепениците и камъните?

— За да му попречат да излезе, да.

— Кой ги поставя?

— Архангел — каза Влад, като понижи тон, докато Даница отново пълнеше чашите им.

— А защо са отрязали дърветата наоколо?

— Защото корените им могат да плъзнат към земята около гроба и дървото да се зарази. Затова не трябва да се оставя да расте. Нито да се берат цветя наоколо, защото Плогойовиц е в стъблата им. Архангел окосява всичко веднъж годишно.

— Мисли, че Плогойовиц може да излезе оттам?

— Архангел е единственият, който не мисли така. Една четвърт от селяните тук твърдо вярват, че може. Друга четвърт поклащат глави, без да се произнасят по въпроса, за всеки случай, за да не си навлекат гнева на вампира, като му се подиграват. Останалите се правят, че не вярват, казват, че това са стари легенди за простолюдието. Но не се чувстват спокойни и затова не са напускали селото през войната. Единствен Архангел наистина не вярва. Затова не го е страх и е научил наизуст историята на вампирите, от върколаците, упирите и вурдалаците до носфератите, вещиците, стафиите и морите.

— Толкова ли са много?

— Тук, Адамсберг, и в радиус от петстотин километра са съществували хиляди вампири. Но епицентърът е на мястото, на което се намираме. Където е царувал великият Плогойовиц, неоспоримият водач на глутницата.

— Ако Архангел не вярва, защо почиства гроба?

— За да успокои селяните. Всяка година подменя цепениците, защото дървото изгнива отдолу. И някои хора мислят, че понеже му е свършила пръстта, Плогойовиц е започнал да яде цепеници. Затова Архангел ги подменя и реже издънките по пъновете. Само той смее да прави това, разбира се. Никой друг не се доближава до гроба. Но хората все пак не са загубили напълно здравия си разум. Смятат, че Плогойовиц нищо не може да им направи, защото е прехвърлил силата си в потомците си.

— И къде са тези потомци? Тук?

— Шегуваш ли се? Още преди да изровят Плогойовиц, целият му род избягал от селото. Опасявали се, че ще ги избият. После се разпръснали навсякъде, никой не знае къде точно. Плъзнали насам-натам и сеели малки вампирчета. Но някои твърдят, че ако Плогойовиц успее да излезе от гроба си, ще възстанови ужасната си цялост. Други пък са убедени, че макар част от Плогойовиц наистина да е в гроба, целостта му царува на друго място.

— Къде?

— Не знам. Всичко това си спомням от разказите на моя дедо. Ако искаш да научиш повече, обърни се към Архангел. Той ни е сръбският Адрианус.

— Но знае ли се, Влад, дали някое конкретно семейство е станало жертва на Плогойовиц?

— Ами неговото, нали ти казах. Девет негови роднини са умрели. Значи е имало епидемия. Старият Плогойовиц е бил болен и е предал заразата на семейството си, което я е предало на съседите си. Толкова е просто. После изпаднали в ужас и потърсили изкупителна жертва. Затова се върнали към първия смъртен случай, забили му кол в сърцето и готово.

— А ако епидемията пак се появяла?

— Случвало се е многократно. Тогава отваряли гроба, като си мислели, че части от съществото са все още активни, и започвали отначало.

— А ако хвърлели праха в реката?

— Отваряли друг гроб, на мъж или жена, заподозрени, че са откраднали частица от чудовището, недоизгоряла на кладата, че са я изяли и на свой ред са станали вампири. И така продължавали, докато епидемията отзвучавала. Докато можели да кажат: няма вече смъртни случаи.

— Само че има, Владислав. Един Пльогенер в Пресбаум и един Плог в Гарш. Два потомъка на Плогойовиц, в Австрия и във Франция. Тук само ракиjа ли има? Това нещо ме изсмуква като твоя дъвкач. Бира? Дали няма бира?

— „Йелен“.

— Добре, нека е „Йелен“.

— Може да е станало нещо друго, което да е задвижило отмъщението. Представи си, че Плогойовиц не е бил вампир през 1725-а. Тогава? Как смяташ?

Адамсберг се усмихна на съдържателката, която му носеше бирата, и се опита да си спомни как се казва „благодаря“. Консултира се с гърба на ръката си.

— Хвала — рече и направи знак, че иска да запали, при което Даница извади от полата си пакет с непозната марка, „Морава“.

— Подарък — каза Влад. — Пита защо имаш два часовника и нито един от двата не е точен.

— Кажи й, че не знам.

— Он не зна — преведе Влад. — Намира, че си хубав мъж.

Даница се върна в стаята, където правеше сметките си, и Адамсберг проследи с поглед ханша й, който се поклащаше под сиво-червената пола.

— Ако не е имало вампир? — настоя Влад.

— Тогава бих заложил на семейна история, довела до строги наказания с фатален край. Неразкрито убийство, предаден съпруг, незаконно дете, откраднато богатство. Водел-Плог е много богат и не е оставил парите си на сина си.

— Виждаш ли? Там търсѝ. Където има пари търсѝ.

— Проблемът е в телата, Влад. Раздробени, така че нито една частица да не може да се възстанови. Селяните раздробявали ли са вампирите или са се задоволявали с кола и огъня?

— Архангел знае.

— Къде е той? Кога мога да го видя?

Кратък разговор с Даница, после Влад се върна на масата леко учуден.

— Изглежда, че Архангел те очаква утре на обяд и ще направи пълнена зелка. Знае, че си почистил и разгледал плочата — всички са в течение. Казва, че с това не бива да си играеш, ако не искаш да умреш.

— Нали каза, че Архангел не вярва?

— Ако не искаш да умреш — повтори Влад, обърна чашката с ракиjа и се разсмя.

XXXIII

Тесен черен път водеше до къщата на Архангел на брега на Дунава. Двамата мъже вървяха, без да разговарят, сякаш някакъв чужд елемент се бе промъкнал в отношенията им. Освен ако от цигарения дим вечер Владислав не ставаше мълчалив сутрин. Вече беше горещо, Адамсберг бе свалил черното си сако. Чувстваше се отпочинал, гюрултията на града и на разследването затихваше в омарата на забравата, която се издигаше над реката и закриваше свирепия образ на Церк, нервната обстановка в Бригадата, тежката заплаха, която тегнеше над комисаря, стрелата, изстреляна от хората там горе, която скоро щеше да достигне целта си. Дали Дин още лежеше с температура? Успял ли бе да забави предаването на пробата? А Емил? А кучето? Човекът, бронзирал покровителката си? Всички те се губеха в мъглата, с която Кисилова нежно обгръщаше ума му.

— Станал си късно — обади се най-после Владислав раздразнено.

— Да.

— Не си закусил. Адрианус казва, че ставаш, щом закукуригат петлите, като селянин, че пристигаш в Бригадата четири часа преди него.

— Не съм чул да кукуригат петли.

— Мисля, че отлично си чул да кукуригат петли. Мисля, че си спал с Даница.

Адамсберг повървя няколко метра мълчаливо.

— Плог — каза той.

Владислав подритна с крак едно камъче, поколеба се, после се позасмя. С разпуснатите си на раменете коси приличаше на славянски воин, пришпорил коня си към западните земи. Запали цигара и влезе в ритъма на свойственото си бърборене.

— Ще си изгубиш времето у Архангел. Ще научиш сума ти много умни неща, но нищо, което да ти помогне в разследването, нищо, което да напишеш в доклада си. Само глупости, както казва Адрианус.

— Няма нищо, и без това не умея да пиша доклади.

— А началникът ти? Какво ще каже? Че си отишъл да правиш любов на брега на Дунава, докато из Франция се разхожда убиец?

— Той винаги мисли горе-долу това. Моят началник, или някой там горе, който командва моя началник, се опитва да ми скрои шапка. Така че по-добре да стоя тук и да се образовам.

Владислав представи Адамсберг на Архангел, който кимна и веднага постави на масата пълнената зелка. Владислав мълчаливо сервира.

— Почистил си камъка на Благойевич — каза Архангел и започна да тика в устата си огромни залци. — Изстъргал си мъха. Прочел си името.

Владислав превеждаше симултанно, достатъчно бързо, за да остане Адамсберг с впечатлението, че разговаря направо с възрастния човек.

— Сбъркал ли съм?

— Да. Гробът не трябва да се пипа. Има опасност да се събуди. Тукашните хора се боят от него, някои може да ти се разсърдят, че си почистил името му. Някои може дори да си помислят, че той те е извикал, за да те направи свой слуга. И да те убият, преди да си посял смърт из селото. Петър Благойевич си търси слуга. Разбираш ли? От това се страхува Биляна, жената, която се е опитала да те задържи. Той те привлича, той те привлича, това ми каза, че ти е казала.

— Он те jе привукао! Он те je привукао! — повтори Владислав на сръбски.

— Да, това каза — призна Адамсберг.

— Не влизай в света на вампирите, младежо.

Архангел замълча, за да може препоръката му да проникне надълбоко в главата на Адамсберг, после наля вино.

— Влад ми каза снощи какво те интересува в историята на Благойевич. Задавай си въпросите. Но не стъпвай в незнайното място.

— Къде?

— В незнайното място. Така се казва поляната, където му е гробът. И няма този клет Петър да те нападне, а някой съвсем жив човек. Понеже сигурността на селото е по-важна от всичко. Яж, че ще изстине.

Адамсберг се подчини и опразни три четвърти от чинията си, преди да вземе думата.

— Извършени са две ужасни убийства, във Франция и в Австрия.

— Знам. Влад ми разказа.

— Мисля, че двете жертви са потомци на Благойевич.

— Благойевич няма потомци с това име. Всички от рода му напуснаха селото с австрийското си име Плогойовиц, та хората от селото никога да не ги открият. Но се разчу, че са се прекръстили, след като един от нашите пътувал до Румъния през 1813-а и като се върнал, добавил върху плочата името „Плогойовиц“. Сегашните потомци на Благойевич, ако има такива, се наричат Плогойовиц. Защо смяташ, че става дума за тях?

— Жертвите не само са убити, но и телата им са унищожени. Вчера питах Владислав как се убива вампир.

Архангел няколко пъти поклати глава, отмести чинията си и взе да върти в пръстите си една много голяма цигара.

— Целта не е да се унищожи вампирът, а да се направи така, че той никога да не се върне. Да бъде блокиран, впримчен, заклещен. Съществуват много начини да се направи това. Смята се, че най-разпространеният е да се прободе сърцето. Но не е така. Навсякъде най-важното са краката.

Архангел издуха струя дим и доста дълго разговаря с Владислав.

— Ще направя кафе — обясни Владислав. — Архангел те моли да го извиниш, че няма десерт, защото готви сам, а не обича сладко. Не обича и плодове. Не обича нещо течно да се стича и да се лепи по ръцете му. Пита харесала ли ти е пълнената зелка, защото си си сипал само веднъж.

— Много беше вкусно — искрено отговори Адамсберг, смутен, че не се е сетил да похвали ястието. — На обяд никога не ям много. Помоли го да ме извини.

След като изслуша отговора, Архангел направи знак, че е приел обяснението, додаде, че Адамсберг може да го нарича с малкото му име, и продължи разказа си.

— Най-спешно е да се попречи на мъртвия да се движи. Когато има съмнение за някой починал, най-напред се захващат с краката му, та да не може да се мести.

— Кога има съмнение, Архангел?

— Появяват се признаци още по време на бдението. Трупът запазва румения си цвят, или някое крайче от бельото му се озове в устата му, или току се усмихне, или очите му останат отворени. Тогава му завързват двата палеца на краката един за друг или му забиват игли в ходилото, или му връзват двата крака заедно. Ефектът е един и същ.

— А може ли да му отрежат краката?

— Разбира се. Това е по-радикален метод, който обаче се използва само ако вампирясването е напълно сигурно. Църквата е наказвала подобно светотатство. Често се е случвало също да се отреже главата и да се постави между двата крака в ковчега, за да не може мъртвецът да си я вземе обратно. Или да му се вържат двете ръце на гърба, да се завърже тялото за носилка, да му се запушат ноздрите, да се натикат камъчета във всичките му отвори, в устата, ануса, ушите. И какво ли не още.

— Със зъбите прави ли се нещо?

— Устата, младежо, е възловото място в тялото на вампира.

Архангел замълча и изчака Владислав да сервира кафето.

— Bon mangé[6]? — попита Архангел на френски с внезапна широка усмивка.

Адамсберг започваше да се влюбва в тази сърдечна киселевска усмивка.

— Запознах се с един французин при освобождението на Белград през 1944-а — продължи старецът. — Vin, femmes jolies, bœuf mode[7].

Владислав и Архангел се разсмяха заедно и Адамсберг отново са запита как успяват да се забавляват с толкова малко. Би искал и той да може.

— Вампирът иска да яде непрекъснато — подзе Архангел. — Затова изяжда савана си и дори пръстта на гроба си. Така че, за да му попречат да яде, му запушват устата или с камъни, или с чесън, или с пръст, или пък му стягат гърлото с кърпа да не може да преглъща. Може и да го погребат по корем, за да се нагълта с пръст и да потъне надълбоко.

— Че какво, някои хора как ядат гардероби — промърмори Адамсберг.

Влад неуверено спря да превежда.

— Ядат гардероби ли? Това ли казваш?

— Да. Текофаги.

Владислав преведе и Архангел като че ли не се учуди.

— Това често ли се случва по вас? — попита той.

— Не, но един друг човек пък изял самолет. А в Лондон един лорд искал да излапа снимките на майка си.

— Познавам човек, който изяде собствения си пръст — каза Архангел, като вдигна палеца си. — Отряза го и го свари. Само че на другия ден не си спомняше и обикаляше наоколо да си търси пръста. Това стана в Рума. Хората дълго се колебаха дали да му разкрият истината или да му кажат, че мечката в гората му го е изяла. Малко след това една мечка умря и му донесоха главата й. Тогава човекът се поуспокои, нали мислеше, че пръстът му е вътре. Главата изгни, но той още я пази.

— Като бялата мечка — каза Адамсберг. — Мечката, която изяла един чичо на ледника и която племенникът занесъл в Женева на вдовицата, а тя си я поставила в дневната.

— Изключително — оцени Архангел. — Съвършено изключително.

И Адамсберг почувства как самочувствието му расте, въпреки че бе трябвало да дойде чак дотук, за да намери човек, който да оцени по достойнство историята с мечката. Само че не си спомняше докъде бе стигнал разговорът и Архангел го прочете в очите му.

— Яде живи хора, савани, пръст — припомни той. — Затова много се пазят от хора с анормални зъби. От хора, на които едни зъби са по-дълги от другите, или които са родени с един или два зъба.

— Родени ли?

— Да, случва се. Вашият Цезар е роден с един зъб, вашият Наполеон и вашият Луи XIV също, както и много други, за които нищо не се знае. В някои случаи това не е било знак, че са вампири, а че са по-висши същества. Аз — добави той и сивите му зъби изтракаха по чашата — съм роден като Цезар.

Адамсберг изчака да заглъхне буйният смях на Владислав и Архангел и поиска хартия. След това възпроизведе рисунката, направена в Бригадата, като отбеляза най-засегнатите части на тялото.

— Великолепно — каза Архангел, като взе рисунката. — Ставите, да, за да се попречи на тялото да се разгъва. Ходилата, разбира се, и палците, естествено, за да не може да ходи. Вратът, устата, зъбите. Черният дроб, сърцето, разпръснатата душа. Сърцето, което е жизненият център на вампирите, често се вади от тялото и се подлага на специална обработка. Прекрасно унищожение, извършено от човек, който познава въпроса из основи — заключи Архангел, сякаш оценяваше работата на професионалист.

— Понеже не е можел да изгори тялото.

— Именно. Но все едно, че го е изгорил. Резултатът е същият.

— Архангел, възможно ли е някой още да вярва достатъчно, за да се залови да унищожава всички издънки на Плогойовиц?

— Как така „още да вярва“? Но всички още вярват, младежо. Всеки се бои, че през нощта някоя надгробна плоча може да се повдигне и по врата му да премине леден полъх. И никой не смята, че мъртвите са добра компания. Това значи да вярваш във вампири, нищо друго.

— Не говоря за великия стар страх, Архангел. А за човек, който да вярва, че всички от рода на Плогойовиц са вампири и трябва да се изтребят. Това възможно ли е?

— Без всякакво съмнение, ако си е въобразил, че точно оттам идва несретата му. Хората търсят външна причина за страданието си и колкото е по-тежко то, толкова по-сериозна трябва да е причината му. В този случай страданието на убиеца е огромно. Затова и лекарството е необикновено.

Архангел се обърна към Владислав и му заговори на сръбски, като пъхна рисунката на Адамсберг в джоба си. Да изнесат столовете си навън, под липата, до завоя на реката, да се възползват от слънцето, да си вземат чашите.

— Никаква ракиjа, ако обичаш — помоли Адамсберг.

— Пиво?

— Може, стига да не обидя Архангел.

— Няма такава опасност. Той те харесва. Малко хора идват тук да разговарят с него за вампири, а ти му носиш и нов случай. Има да се забавлява!

Тримата мъже насядаха в кръг под дървото, слънцето препичаше, реката ромолеше, Архангел притваряше очи. Мъглата се бе вдигнала и Адамсберг виждаше на другия бряг върховете на Карпатите.

— Побързай, преди да е заспал — предупреди Владислав.

— Тук подремвам следобед — потвърди старецът.

— Архангел, имам два последни въпроса.

— Слушам те, задавай ги, преди да съм си допил чашата — каза Архангел и отпи съвсем мъничко.

Наистина се забавляваше. Адамсберг изпита чувството, че участва в игра на бързо мислене, в която трябва да зададе въпросите си така, че да получи отговорите, преди да свърши алкохолът, горе-долу както изтича пясъкът в пясъчния часовник. Празната чаша щеше да сложи край на играта. Изчисли времето, с което разполагаше, на пет глътки ракиjа.

— Има ли връзка между Плогойовиц и Ижгат, старото гробище в Северен Лондон?

— Хайгейт?

— Да.

— По-сериозно е от връзка, младежо. Разправят, че много преди да изградят това гробище, донесли на хълма тялото на един турчин в ковчег. И че той дълго почивал там сам. Но хората бъркат, не е бил турчин. Бил е сърбин и казват, че е бил господарят на вампирите, самият Плогойовиц. Избягал от своята земя, за да царува от Лондон. Говори се дори, че именно заради неговото присъствие там горе на хълма построили гробището в Хайгейт.

— Плогойовиц е Господарят от Лондон — прошепна Адамсберг почти изваден от равновесие. — Значи този, който поставя там обувки, не му прави дарение, а го предизвиква, зове го на битка. Демонстрира му своята мощ.

— Ти го веруjеш — каза Влад, като погледна Адамсберг и разтърси косата си. — Вярваш в това. Не се хващай на въдицата на Архангел, така ми казваше дедо. Той е хитра лисица.

Адамсберг отново изчака да утихне хорът на кикота им, наблюдавайки нивото на алкохола в чашата на Архангел. Като срещна погледа му, Архангел отпи още една глътка. В чашата остана едно сантиметърче. „Времето изтича, подбери добре въпроса си.“ Точно това сякаш казваше усмивката на Архангел, невъзмутим като сфинкса с неговата загадка.

— Архангел, има ли някое лице, особено мразено от Петър Плогойовиц? Възможно ли е някое семейство да се смята за жертва на силата на Плогойовиц?

— Глупости — каза Влад, отново използвайки оценката на Данглар. — Вече ти отговорих на този въпрос. Неговото собствено семейство е било ликвидирано.

Архангел вдигна ръка, за да накара Влад да замълчи.

— Да — каза той и си доля малко ракjа. — Съгласен. Спечели време за една последна чашка, преди да си полегна.

Отстъпка, която като че ли го уреждаше. Адамсберг извади бележника си.

— Не — твърдо каза Архангел. — Ако не си способен да помниш, значи не се интересуваш достатъчно. Така че нищо няма да си загубил.

— Слушам те — каза Адамсберг и прибра бележника си.

— Поне едно семейство е било преследвано от Плогойовиц. Това е станало в село Медведжа, недалеч оттук, в областта Браничево. Можеш да го прочетеш във Visum и Repertum, които доктор Флюкингер написал през 1732 за военния съвет в Белград, след като приключило разследването.

Сръбският Данглар, припомни си Адамсберг. Нямаше представа какво е Visum и какво Repertum, нито как да ги намери, а старият Архангел не му даваше да записва. Адамсберг триеше ръце една в друга и се опитваше да не забрави. Визум и Репертум на Флюкингер.

— Случаят нашумял повече и от този на Плогойовиц, гръмнал из целия Запад, половината били „за“, половината — „против“, вашият Волтер се подхилквал, намесил се и австрийският император, Луи XV наредил да му се докладва как върви разследването, лекарите си скубели косите или се молели да оцелеят, теолозите били като в небрано лозе. Потекли реки от мастило, развихрили се спорове. Заради случилото се тук — добави Архангел, като хвърли поглед на хълмовете наоколо.

— Слушам те — повтори Адамсберг.

— По време на войната между Австрия и Турция един войник се върнал в родното си село Медведжа след няколкогодишно участие във военните действия. Но не бил същият. Разказал, че е станал жертва на вампир, че жестоко се е бил с него, че вампирът го преследвал чак до турска Персия и че накрая успял да убие чудовището и да го зарови. Бил донесъл пръст от гроба му и редовно ядял от нея, за да се предпазва. Знак, че войникът не се чувствал в безопасност, въпреки че уж бил победил вампира. Живеел си в Медведжа, като лапал пръст, обикалял гробищата и безпокоял съседите си. През 1727 година паднал от една каруца със сено и си счупил врата. През месеца, последвал смъртта му, четирима души умрели в Медведжа, така както умират нападнати от вампири, и хората обявили, че войникът на свой ред е вампирясал. Били толкова възбудени, че властите разрешили да го изровят четирийсет дни след смъртта му под прякото им наблюдение. Нататък историята е известна.

— Разкажете я все пак — помоли Адамсберг, който се разтревожи, че Архангел може да спре.

— Тялото било заруменяло, от всички отвори течала кръв, кожата била млада и опъната, старите нокти лежали на дъното на ковчега и нямало никакви признаци Други казват, че не било писък, а нечовешка въздишка. Отрязали му главата и го изгорили.

Старецът отпи мъничко под бдителния поглед на Адамсберг. Оставаше само една трета от втората чашка. Ако Адамсберг добре бе чул датите, войникът умрял две години след Плогойовиц.

— Четирите жертви също били изровени и били подложени на същото лечение. Но понеже се бояли вампирът от Медведжа да не зарази съседите си по гробище, решили да продължат акцията. През 1731 година започнали официално разследване. Отворили четирийсет гроба, близки до войнишкия, и открили, че седемнайсет тела били останали румени и закръглени — на Милица, Йоаким, Ружица и детето й Раде, на жената на байрактаря и сина му, на Станойко, Милое, Стана и някои други. Всички били извадени от ковчезите и изгорени. И хората престанали да умират.

Оставаха само няколко капки в чашата на Архангел, сега всичко зависеше от скоростта, с която ще реши да ги изгълта.

— Ако този войник се е борил с Петър Плогойовиц — бързо започна Адамсберг, — защото с него се е борил, нали?

— Така казват.

— Ако е било така, членовете на семейството му не са били — как да кажа — вампири по свое желание и са могли да се смятат за жертви на Плогойовиц, за заловени и поробени хора. Мъже и жени, превърнати във вампири насила, унищожени от онова същество.

— Несъмнено. Точно такива са били.

Адамсберг разклати последната капка, разглеждайки проблясващите фасети на стъклото на слънчевата светлина.

— Името на войника? — спешно попита Адамсберг. — Знае ли се?

Архангел вдигна глава към бялото небе и изпрати капката ракиjа в гърлото си, без да докосва чашата с устни.

— Арнаут Павле. Казвал се е Арнаут Павле.

— Плог — вметна Владислав.

— Постарай се да го запомниш — заключи Архангел и се отпусна в креслото си. — Това име е някак недовършено. Сякаш Плогойовиц го е всмукал и осакатил.

XXXIV

Адамсберг слушаше бъбренето на Вейл по телефона — какво представляват местните ястия и вина, опитал ли е поне прочутата пълнена зелка?

Краката му го водеха спокойно през един пейзаж, който вече му изглеждаше познат, почти роден. Успяваше да разпознае някое цвете, някоя неравност на терена, някой покрив. Озова се на завоя на горския път, понечи да се отправи към края на гората, но се въздържа. Привлича те, привлечен си. Слезе към реката и се загледа във върховете на Карпатите.

— Слушате ли ме, господин комисар?

— Разбира се.

— Аз все пак за вас работя.

— Не, работите срещу мрачните властници там горе.

— Възможно е — неохотно се съгласи Вейл, който не обичаше да го хващат в изпитване на почтени чувства. — Започвам от третото стъпало на нашата стълба, която, естествено, се крепи на раменете на изчадията на ада.

— Да — отвърна Адамсберг разсеяно, загледан в рояк бели пеперуди, които пърхаха в горещината около главата му, сякаш беше цвете.

— Съдията по делото на малката Мордан се казва Дамвилоа. Установен със сигурност. Посредствен индивид с невзрачна кариера, но с влиятелен полубрат, комуто не може нищо да откаже, тъй като на него разчита, за да се издигне. Четвърто стъпало, въпросният полубрат, могъщ съдебен следовател в Гавернан, възходяща кариера, възможност да получи мястото на главния прокурор. При условие че сегашният прокурор е разположен да подкрепи кандидатурата му. Пето стъпало, настоящият прокурор Режис Тремар. Засилил се е към председателството на Касационния съд, ни повече, ни по-малко. При условие че сегашният председател му отдаде предпочитанието си.

Адамсберг вървеше по непозната пътека, която се виеше покрай завоя на Дунав и водеше към стара мелница. Пеперудите все така го придружаваха, било защото се бяха привързали към него, било защото бяха други пеперуди.

— Шесто стъпало, председателят на Касационния съд Ален Перенен. Който се е устремил към вицепрезидентското място на Държавния съвет. При условие че сегашната вицепрезидентка натисне в негова полза. Мисля, че тук започва да става горещо. Седмо стъпало, вицепрезидентката на Държавния съвет Ема Карно. Горещо, вряло. Изкачила се е дотам със силата на лактите си, които са доста остри, и нито ден от живота си не е изгубила в шегички, почивки, удоволствия и други сантименти. Колосална работяга, разполага с връзки и познанства във феноменални количества.

Адамсберг влезе в старата мелница и вдигна глава, за да разгледа старомодната конструкция, която не беше същата като на старата мелница в Калдез. Пеперудите го оставиха сам в сумрака. Усещаше, че стъпва върху птичи тор, който бе образувал мек и приятен килим.

— Цели се в Министерството на правосъдието — каза Адамсберг.

— И оттам още по-нагоре. Цели се във всичко, тя е необуздана ловджийка. Данглар прерови бюрото на Мордан. По моя молба. И намери личния номер на Ема Карно, зле прикрит, лепнат под плота на бюрото му. Извинимо за сержант, недопустимо за ченге с ранг на майор. Препоръката ми по този въпрос е категорична — не можеш ли да запомниш десет телефонни номера, не влизай в никакви комбини. Втората ми препоръка е следната: гледай никой да не ти тикне граната под леглото.

— Разбира се — каза Адамсберг и потръпна при мисълта за Церк, когото бе пуснал да си ходи.

Истинска бомба под леглото му, напълно в състояние да вдигне във въздуха вътрешностите му, като на жабата. Но само той знаеше това. Не, и Церк, който имаше намерение да се възползва от това знание. Дойдох, за да ти съсипя живота.

— Доволен ли си? — попита Вейл.

— Че силната жена от Държавния съвет е по петите ми? Не особено, Вейл.

— Адамсберг, трябва да разберем защо Ема Карно по никакъв начин не желае да открием убиеца от Гарш. Опасен сътрудник? Син? Бивш любовник? Разправят, че общува само с жени, но някои подхвърлят — разполагам с един, който здравата подхвърля от Апелационния съд в Лимож, — че навремето е имало съпруг. Много навремето. Винаги се налага да се рови из старите семейни ракли. Трета препоръка: крий семейството и сексуалността си в недостъпно скривалище, а ако е възможно, изгори всички мостове.

— Което тя явно се опитва да направи.

— Разрових се, Адамсберг. Не открих нито брак, нито някаква връзка със случаите в Гарш и в Пресбаум. „Нито брак“ е силно казано.

Вейл изцъка с език и красноречиво замълча.

— Страницата, където би могло да фигурира бащиното й име в кметството, което вероятно е нейното, защото е родена в Оксер, е чисто и просто откъсната. Служителят твърди, че една жена „от министерството“ настояла да остане сама с регистъра по причини, свързани с „националната сигурност“. Мисля, че нашата Ема Карно я гони шубето. Усещам паниката й. Чернокоса жена, каза служителят. Четвърта препоръка: никога не използвай перука, нелепо е. Така че имало е брак, убягнал от вниманието на публиката.

— Убиецът е само на двайсет и девет години.

— Син от брака. Когото тя се опитва да предпази. Или да вземе мерки, та лудостта на сина й да не попречи на кариерата й.

— Вейл, майката на Церк се казва Жизел Лувоа.

— Знам. Може да се допусне, че Карно дискретно се е освободила от новороденото и е уредила осиновяването му срещу дебеличка пачка.

— Окей, Вейл. Сега, като сме се настанили на седмото стъпало, какво правим?

— Добираме се до ДНК-то на Карно, сравняваме го с онова от кърпичката и даваме напред. Фасулска работа е, кофите на Държавния съвет всяка сутрин се изнасят на площад „Пале Роял“. В дните на пленарните заседания в тези кофи се изхвърлят шишетата от минерална вода и чашите от кафетата, с които са се освежавали членовете на съвета. Сред тези бутилки трябва да има и на Карно. Утре има заседание.

Дезактивирайте си мобилния, господин комисар, и го активирайте утре сутринта в седем, ама непременно.

— Парижко време?

— Да, девет часа при вас.

— Непременно — повтори Адамсберг, внезапно успокоен, че онзи Церк е заченат от вицепрезидентката на Държавния съвет.

Защото, ако никак не си спомняше дали е правил любов с Жизел, то беше сигурен, че никога не е спал с вицепрезидентката.

Затвори телефона на Вейл и извади батерията му. Утре, в девет часа. Ще трябва да обясни ранното си излизане на съдържателката на крьочмата. Прехапа устни. Най-искрено се бе заклел на Церк, че помни имената и лицата на жените, с които е спал. А тази жена датираше едва от вчера. Напъна се, припомни си думите, които бе чувал: „крчма“, „кафа“, „даница“, „хвала“. Готово, Даница. Спря пред вратата на мелницата, обзет от много по-сериозно безпокойство. Кое беше името на сръбския войник, на когото Петър Плогойовиц бе съсипал живота? Знаеше го, когато тръгна към реката. Но обаждането на Вейл сякаш го бе заличило от паметта му. Обхвана главата си с ръце — абсолютно напразно.

Шумът дойде зад гърба му, звучеше като чувал, който влачат по земята. Адамсберг се обърна — не беше сам в мелницата.

— Е, тъпако? — каза гласът в сянката.

XXXV

Когато дойде на себе си, Адамсберг чу скърцащия шум на опаковъчното тиксо, с което Церк го увиваше. Вече му беше обездвижил краката, когато го издърпа от мелницата и го качи в една кола на двайсетина метра оттам.

Колко време бе лежал овързан на пода в старата мелница? Вероятно до вечерта — сега трябваше да е минало девет. Размърда краката си, но останалото беше стегнато с тези залепващи ленти като тяло на мумия. Китките му бяха споени една с друга, устата му бе затворена. Виждаше само черна масивна фигура. Но чуваше. Шума на коженото му яке, тежкото му дишане, нечленоразделните звуци, които издаваше. Последва кратко пътуване на задната седалка на колата, не повече от километър, после спиране. Церк го задърпа за съединените китки, сякаш бяха дръжка на кошница. Влачи го по чакъла в продължение на трийсетина метра, като пет пъти спира да си почине. После внезапно го пусна, задъхан, мърморещ, и отвори някаква врата.

Чакълът под гърба му пробиваше ризата му. Къде в Кисилова имаше бодлив чакъл? Черен чакъл, различен от този, който познаваше от Франция. Мъжът завъртя един ключ, голям и стар ключ, ако се съди по тежкия метален звук. После се върна, хвана го за дръжката на ръцете му, грубо го смъкна по няколко каменни стъпала и го пусна на земята. Подова замазка. Церк сряза скоча на китките, свали му сакото, ризата, като използваше нож, за да го съблече по-бързо. Адамсберг се опита да реагира, но беше твърде слаб, краката му бяха неподвижни и ледени, а ботушът на мъжа премазваше гръдния му кош. След това отново тиксо, което се уви този път около торса му, притискайки ръцете към хълбоците, после около краката. Няколко крачки и Церк безмълвно затвори вратата. Силният студ контрастираше с топлата нощ, тъмнината беше абсолютна. Изба, дори без прозорче.

— Знаеш ли къде си, тъпако? Защо не ме остави на мира?

Гласът стигаше до Адамсберг деформиран, като остър шепот, подобен на звука на старо радио.

— Вече те познавам, куко, и взимам предпазни мерки. Ти си вътре, аз съм вън. Пъхнал съм предавател под вратата, чрез него ти говоря. Ако се развикаш, никой няма да те чуе, така че дори не се опитвай. Никой не идва тук. Вратата е дебела десет сантиметра, стените са като на крепост. Истински бункер.

Церк се засмя кратко и сухо.

— И знаеш ли защо? Защото си в гроб, тъпако. В най-херметичния гроб на цяло Киселево, от който никой никога не излиза. Понеже нищо не виждаш, описвам ти мястото, та да си го представиш, преди да умреш. Четири ковчега един над друг от едната страна, пет от другата. Девет мъртъвци. Това урежда ли те? А ако отвориш ковчега, дето е точно от дясната ти страна, не съм сигурен, че ще намериш вътре скелет. Може би там има съвсем прясно и преливащо от мъзга тяло. Тя се казва Весна и яде мъже. Възможно е да й харесаш.

Отново се разсмя.

Адамсберг затвори очи. Церк. Къде се беше крил през тези два дни? В гората може би, в някоя от изоставените колиби по поляните. И за какво му трябваше да знае? Церк го бе проследил и намерил. И край. Неспособен да размърда крайниците си, Адамсберг вече усещаше как мускулите му се схващат и студът прониква в тялото му. Церк имаше право — никой не биваше да влиза в старото гробище, в никакъв случай. Изоставено след ужаса от 1725-а, както му беше обяснил Архангел. Никой не рискуваше да влиза вътре, дори за да вдигне падналите плочи на дедите. Точно там се намираше, на осемстотин метра от селото, в гробницата на деветте жертви на Плогойовиц, изградена далеч от останалите и не посещавана от никого. Освен от Архангел. Но какво можеше Архангел да знае за положението? Нищо. Владислав? Нищо. Може би само Даница би се обезпокоила, че не се връща в кръчмата. Беше пропуснал вечерята, кобасице — бе казала съдържателката. Но какво можеше да направи Даница? Да каже на Влад. Който да каже на Архангел. И после? Къде ще го търсят? Например покрай Дунав. Но кой би се сетил, че един Церк с черна душа го е запрял в гробницата на старото гробище? Архангел би се сетил в крайна сметка. След седмица, след десет дни. Адамсберг би могъл да издържи без храна и вода. Но Церк не беше глупак. Така обездвижен на студа, с кръвта, която бавно спираше да циркулира в тялото му — вече усещаше изтръпване, — нямаше да издържи и два дни. Може би дори до утре нямаше да издържи. Не влизай в света на вампирите, младежо. Обзет от силен страх, Адамсберг съжали, че го е направил. Съжали за липата, за Карпатите, за отблясъците по ракиената чашка.

— Утре ще си пукнал, тъпако. Ако това ще ти достави удоволствие, знай, че пак бях у вас. Убих малката котка. Само веднъж стъпих отгоре й с ботуша и се разтече. Яд ме беше, че ме накара да я спасявам. Сега не ми дължиш нищо. Взех и от шибаната ти ДНК. Така ще имам доказателство. И всички ще узнаят, че Адамсберг е зарязал сина си и какъв е станал синът му. Заради теб. Теб. Теб. И ще бъдеш прокълнат до девето коляно.

Бащите ядоха кисело грозде, а на чадата оскоминяха зъбите. Адамсберг дишаше трудно, Церк много силно бе стегнал гърдите му. Утре ще си пукнал, тъпако. Неподвижни крайници, все по-плитко дишане, прекъснат приток на кислород в кръвта — не му оставаше много. Защо образът на котето, разтекло се под ботуша на Церк, толкова го натъжаваше? След като самият той щеше да пукне след няколко часа? Защо мислеше за кобасице, без да знае какво би могло да е това? За кобасице, оттам за Даница, оттам за Влад и котешката му козина, оттам за Данглар, оттам за Том и Камий, безгрижни в Нормандия, оттам за Вейл, за Ема Карно, с която не беше спал. А с Жизел? Също не. Никога. Защо в този момент главата му не можеше да си остане на мястото, да се съсредоточи върху една-единствена трагична мисъл?

— Едно ти признавам — подзе гласът сякаш със съжаление. — Силен си. Загря за какво става дума. Взимам ти главата и ти оставям тялото. Зарязвам те тук, тъпако, както ти си ме зарязал.

Церк дръпна връвта, апаратчето се плъзна под вратата и това бе последният звук, който Адамсберг чу. Като се изключи шумът в ушите, в този момент почти изчезнал, осъзна той. Освен ако не беше въздишката на румената жена, която спеше на долната кушетка вдясно от него. Адамсберг се опита да пожелае вампирката Весна да излезе от ковчега си, да му изсмуче кръвта и да му дари вечен живот. Или просто да му прави компания. Но нищо не излизаше. Дори тук, в гробницата, не вярваше в нищо. За няколко секунди тялото му неудържимо затрепери. Конвулсии, предвещаващи пълното дерайлиране на организма му. Мисълта му панически прескочи към човека със златните пръсти, после към бушона F3. Дали лечението на доктор Жослен ще му помогне да издържи повече от другите? С поправения бушон и с оздравялата теменна кост? Нова тръпка го вледени под залепващите ленти. Не. Никакъв шанс.

За какво трябва да мисли човек, когато умира?

През ума му минаха стихове, а през живота си не бе успявал да запомни нито един. Беше като онази дума, кобасице, която не бе забравил. Може би ако доживее до утре, когато се събуди, ще е проговорил английски. И ще си спомня разни неща нормално, като другите хора.

О, утешителко, в нощта на гроба глух…

Това беше един от стиховете, които Данглар често редеше заедно с много други. Но не си спомняше края.

О, утешителко, в нощта на гроба глух…

Вече не усещаше долната част на краката си. Умираше като вампир, със запечатана уста и завързани крака. Та да не може никога да излезе. Но Петър Плогойовиц бе излязъл. Беше се разгорял като пламък от собствената си пепел. И бе завладял Ижгат и жената на онзи Данте, и младите гимназистки. Бе продължил да превръща във вампири роднините на сръбския войник. Роднини отмъстители, на които побърканият Церк положително беше потомък, само че вече не можеше да напише есемес на Данглар, за да се увери. Този мръсник Вейл му бе отнел джипиеса. Защо?

О, утешителко, в нощта на гроба глух,

италианското море сега върни ми[8].

Спомни си продължението на стиха. Сега дишаше накъсано и по-трудно отпреди. Задушаването щеше да настъпи по-бързо, отколкото си бе мислил, Церк знаеше какво прави.

Откога отпреди? Имаше поне час, откакто Церк бе напуснал гробницата. Не чуваше черковната камбана, за да се ориентира. Беше твърде далеч от селото. Не можеше да види и часовниците си, поне за да му дадат часа, в който пикаеше Лусио.

О, утешителко, в нощта на гроба глух,

италианското море сега върни ми.

Стихотворението имаше и продължение, нещо като на светица стон и феин вик. Да, като Весна.

Дихание, още едно. Неговото.

Арнаут Павле. Спомнил си бе името на победения от Плогойовиц войник. И вече никога нямаше да го забрави.

XXXVI

Даница влезе, без да чука, в стаята на Владислав, запали нощната му лампа, разтърси младия човек.

— Още не се е прибрал. Три часът през нощта е.

Влад вдигна глава и пак я отпусна на възглавницата.

— Той е ченге, Даница — измърмори той, без да размисли. — Не действа като всички.

— Ченге ли? — повтори Даница, шокирана. — Ти каза, че е твой приятел, получил душевен шок.

— Психоемоционален шок. Съжалявам, Даница, изпуснах се. Всъщност е ченге, получило психоемоционален шок.

Даница скръсти ръце на гърдите си, смутена, със закъснение обидена след прекараната в полицейски обятия нощ.

— Какво прави тук? Да не би да подозира някой от Киселево?

— Тръгнал е по следите на един французин.

— На кой?

— Пиер Водел.

— Защо?

— Може някой тук да го е познавал, преди време. Остави ме да спя, Даница.

— Пиер Водел? Нищо не ми говори — каза Даница и загриза нокътя на палеца си. — Но аз поначало не си спомням имената на туристите. Би трябвало да погледне в регистъра. Кога е идвал тук? Преди войната?

— Много преди нея, мисля. Даница, три часът през нощта е. Какво всъщност правиш в стаята ми?

— Казах ти. Още не се е прибрал.

— Отговорих ти.

— Не е нормално.

— Нищо не е нормално, когато става дума за ченге, нали знаеш.

— Тук няма какво да се прави нощем, дори ако си полицай. И не се казва „ченге“, Владислав, казва се „полицай“. Не си много възпитан. Но то и дедо ти не беше. А е добре да се спазва малко приличие.

— Остави го дедо ми, Даница. И не ми говори за приличие. И ти не го спазваш кой знае колко.

— Какво искаш да кажеш?

Влад с усилие седна в леглото.

— Нищо. Толкова ли се тревожиш?

— Да. Това, което е дошъл да прави тук, опасно ли е?

— Нямам представа, Даница. Уморен съм. Не съм запознат със случая му и не ме е грижа за него, дойдох само да превеждам. Станало е убийство близо до Париж, доста ужасно. И още едно в Австрия.

— Щом е имало убийства — каза Даница, като подхвана нокътя си издълбоко, — значи има опасност.

— Във влака мислеше, че го следят. Но ченгетата са си такива, нали? Те не гледат на другите като нас. Може да се е върнал у Архангел. Мисля, че двамата имат сума ти забавни истории да си разказват.

— Ама че си идиот, Владислав. Как искаш да разговаря с Архангел? С ръце? Той не знае и дума английски.

— Откъде знаеш?

— Тези неща се усещат — отвърна Даница смутено.

— Добре — каза Влад. — Остави ме сега да спя.

— Когато полицаите се доближат до истината — продължи Даница, заемайки се с двата си палеца едновременно, — убийците ги убиват. А, Владислав?

— Мен ако питаш, той се отдалечава от истината с големи крачки.

— Защо? — попита Даница, като остави на мира лъсналите си от слюнка палци.

— Ако продължаваш да си гризеш ноктите, някой път ще си изядеш цял пръст. И на другия ден ще го търсиш навсякъде.

Даница нетърпеливо разтърси гъстите си руси коси и възобнови гризенето.

— Сигурен ли си, че се отдалечава? Защо?

Влад тихо се засмя и постави ръцете си на закръглените рамене на съдържателката.

— Защото смята, че французинът и австриецът, дето са убити, са от рода на Плогойовиц.

— И това ти се вижда смешно? — каза Даница и стана. — Вижда ти се смешно?

— Но това се вижда смешно на всички, Даница, дори на парижките ченгета.

— Владислав Молдован, нямаш повече мозък от дедо ти Славко.

— Значи и ти са като другите, а? Ти то веруjе? И ти ли не ходиш на незнайното място? Да почетеш гроба на горкия стар Петър?

Даница запуши устата му с ръка.

— Мълчи, за Бога. Какво искаш да направиш? Да го привлечеш? Не само че не спазваш приличие, Владислав, ами си и глупав и самонадеян. И други неща, каквито старият Славко не беше. Егоист, мързеливец, страхливец. Ако Славко беше тук, щеше да потърси приятеля ти.

— Сега?

— Нали няма да оставиш една жена сама в нощта?

— Нищо няма да видим в тъмнината, Даница. Събуди ме след три часа, като съмне.

В шест часа сутринта Даница бе подсилила издирвателния отряд с готвача Бошко и сина му Вукашин.

— Той познава пътищата — обясни им Даница — и отиде на разходка.

— Може да е паднал — неуверено предположи Бошко.

— Вие вървете към реката, аз и Владислав ще идем към гората.

— А мобилния му? — попита Вукашин. — Владислав има ли номера?

— Опитвах — каза Владислав, който като че ли продължаваше да се забавлява. — И Даница въртя от три до шест. Нищо. Може да е извън обхват или да му е свършила батерията.

— Или да е във водата — каза Бошко. — Има едно коварно мостче до големия камък. Дъските поддават, лошо място е. Това чужденците имат мозък колкото на пиле.

— А незнайното място? Никой ли не ходи там? — попита Владислав.

— Не е забавно, малкия — каза Бошко.

Този път младежът замълча.

Даница беше разстроена. В десет часа сутринта тя сервираше закуската на тримата мъже и й се налагаше да признае, че те несъмнено са прави. Не бяха открили и следа от Адамсберг. Не чуха викове, нито стенания. Но в старата мелница някой бе влизал, със сигурност, върху слоя птичи изпражнения имаше стъпки. После следите продължаваха в тревата до пътя, където върху малката непавирана отсечка ясно се виждаха отпечатъци от гуми.

— Успокой се, Даница — кротко говореше внушителният Бошко, чийто плешив череп бе съчетан за равновесие с гъста сива брада. — Той е полицай, какво ли не е виждал и знае какво прави. Поискал е кола и е отишъл в Београд да говори с полицаjци. Можеш да си сигурна.

— Ей така, без да каже довиждане? Дори не е минал да се види с Архангел.

— Такива са полицаjци, Даница — увери я Вукашин.

— Не са като нас — обобщи Бошко.

— Плог — обади се Владислав, който започваше да изпитва известно съчувствие към добрата Даница.

— Може да е имало нещо спешно. И да е трябвало да замине веднага.

— Бих могъл да се обадя на Адрианус — предложи Владислав. — Ако Адамсберг е при белградските ченгета, той ще знае.

Но Адриен Данглар нямаше никаква вест от Адамсберг. Още по-обезпокоително беше, че Вейл имаше телефонна среща с него в девет сутринта местно време, а мобилният му не отговаряше.

— Не може батерията да се е изтощила — настоя Вейл пред Данглар. — Той не използваше апарата, свързваше се само с мен и сме говорили един-единствен път вчера.

— Обаче не можем да се свържем с него и не знаем къде е — каза Данглар.

— Откога?

— Откакто напусна Киселево, за да се поразходи, вчера следобед към пет часа.

— Сам?

— Да. Обадих се на ченгетата в Белград, Нови Сад и Баня Лука. Не се е свързвал с никое полицейско управление в страната. Провериха и местните таксита, нито едно не е качвало клиент в Киселево.

Ръката на Данглар трепереше, когато затвори телефона, и по гърба му се стичаше пот. Бе успокоил Владислав, като му каза, че при Адамсберг неочакваните отсъствия не са нещо тревожно. Но това не беше вярно. Адамсберг липсваше от седемнайсет часа, от които цяла една нощ. Не беше напускал Киселево, щеше да го предупреди. Данглар отвори шкафа в кабинета си и извади недокосната бутилка червено вино. Хубаво бордо, висок pH, много слаба киселинност. Направи гримаса, сърдито върна бутилката на мястото й и слезе по витата стълба, която водеше към избата. Зад казана имаше останала бутилка бяло, която отвори като някой дебютант, раздробявайки тапата. Седна на добре познатия сандък, който му служеше за скамейка, пое няколко глътки. Защо, по дяволите, комисарят бе оставил джипиеса си в Париж? Сигналът сочеше дома му. В студа на избата, която миришеше на плесен и канал, Данглар усети, че губи Адамсберг. Трябваше да го придружи в Киселево, знаеше това, казал му го бе.

— Какво правиш тук? — попита дрезгавият глас на Ретанкур.

— Не пали скапаната лампа — каза Данглар. — Остави ме на тъмно.

— Какво става?

— Няма вести от него вече седемнайсет часа. Изчезнал. И ако искаш мнението ми — мъртъв. Церквечерът го е очистил в Киселево.

— Какво е Киселево?

— Там е входът на тунела.

Данглар й посочи друг сандък, все едно че й предлагаше кресло в светски салон.

XXXVII

Тялото му бе вледенено и безчувствено, само главата му частично функционираше. Минали бяха часове, може би шест. Все още усещаше задната част на черепа си, когато събереше сили да го завърти. Опитваше се да задържи топлината в мозъка си, да движи очите си, да ги отваря, да ги затваря. Това бяха последните мускули, които можеше да командва. Помръдваше устните си под тиксото, което малко се бе отлепило от слюнката му. И после? За какво му са живи очи на мъртво тяло? Ушите му чуваха. Но нямаше какво да чуват, освен собственото си жалко пищене. Дин умееше да си мърда ушите, той не. Ушите му, усещаше го, щяха да са последната му жива част. Заедно щяха да полетят в този гроб като некрасива пеперуда, много по-грозна от онези, които го бяха придружавали по пътя му към старата мелница. Пеперудите не пожелаха да влязат вътре и това би трябвало да го накара да се замисли, да направи като тях. Винаги трябва да се следва примерът на пеперудите. Ушите му доловиха звук откъм вратата. Той отваряше. Връщаше се. Тревожеше се, идваше да провери свършил ли е добре работата си. Ако не, ще я довърши по своя си начин — с брадва, трион, камък. Церк. Нервен, напрегнат. Церк, кой го не спираше да кръстосва и разкръстосва ръце.

Вратата се отвори, Адамсберг примижа, за да избегне шока на светлината. Церк затвори много предпазливо, без да бърза, и запали фенер, за да го разгледа. Адамсберг усещаше как лъчът преминава по клепачите му. Мъжът коленичи, хвана скоча, който запечатваше устата му и грубо го дръпна. После опипа тялото, провери добре ли е стегнато. Сега дишаше тежко и ровеше в чантата си. Адамсберг отвори очи, погледна го.

Не беше Церк. Косите му не бяха косите на Церк. Къси и много гъсти, с червеникави оттенъци на светлината на фенера. Адамсберг познаваше само един човек с подобна странна коса, кестенява, на рижи петна на местата, където се бе забил ножът в детството му. Веранк, Луи Веранк дьо Билк. А Веранк бе напуснал Бригадата след тежкия конфликт с Адамсберг. Отдавна бе заминал в родното си село Лобазак, топеше си краката в реките на Беарн и не даваше признаци за живот.

Мъжът извади нож и се зае да реже лентите, които стягаха гърдите му. Ножът режеше зле и бавно, мъжът се ядосваше и ругаеше. И това не бяха ругатните на Церк, а на Веранк, който го беше възседнал и се мъчеше с тиксото. Веранк се опитваше да му помогне, Веранк, в гробницата, в Кисилова. В главата на Адамсберг се оформи огромна топка от признателност към другарчето от детството и вчерашния враг, Веранк, в нощта на гроба глух, топка от почти любов, Веранк, стихоплетецът, масивният мъж с нежните устни, досадникът, уникалният Веранк. Опита се да размърда устни, да произнесе името му.

— Млък — каза Веранк.

Беарнецът успя да разпори корубата от тиксо и я задърпа с все сила, изскубвайки космите на гърдите и ръцете на Адамсберг.

— Не говори, не вдигай шум. Ако те боли, толкова по-добре. Значи все още чувстваш нещо. Но не викай. Усещаш ли някоя част от тялото си?

„Не“ — леко завъртя глава Адамсберг.

— Мамка му, не можеш и да говориш?

„Не“ — отвърна Адамсберг по същия начин.

Веранк се зае с долната част на мумията и постепенно освободи краката. После яростно захвърли зад гърба си огромната купчина тиксо и започна да удря с длан по тялото, с всичка сила, като барабанист, отдал се на френетична импровизация. След пет минути направи пауза, разтърси ръце, за да се отпуснат. Зад леко закръглените си форми и полегатите контури на мускулите си Веранк криеше животинска сила и Адамсберг чуваше, без да го усеща, пляскането на ръцете му. После се върна към краката. Адамсберг мърдаше безчувствените си устни с усещането, че всеки момент ще успее да проговори.

Веранк се ядосваше на себе си, че не е донесъл алкохол, но нима можеше да си представи какво ще завари? Прерови без особена надежда джобовете на панталона на Адамсберг и извади два мобилни телефона и ненужни билети за автобус. Вдигна накъсаното сако от земята, пребърка джобовете — ключове, презервативи, лична карта, после пръстите му уловиха малки шишенца. Адамсберг носеше със себе си три бутилчици коняк.

— Фроа… си… — прошепна Адамсберг.

Веранк като че ли не разбра, защото доближи ухо до устните му.

— Фроа… си…

Веранк се бе срещал с Фроаси за кратко, но разбра посланието. Страхотната Фроаси. Забележителна жена, истински рог на изобилието. Отвори първата бутилчица, повдигна главата на Адамсберг и изсипа малко в устата му.

— Успяваш ли да глътнеш? Преглътна ли?

— Да.

Веранк изсипа цялото шишенце, отвори второто и завря гърлото му между зъбите на Адамсберг с чувството, че е химик, който излива чудотворен химикал в голям аламбик. Изпразни и трите шишенца и погледна Адамсберг.

— Усещаш ли нещо?

— Вътре.

— Чудесно.

Веранк отново зарови из чантата си, извади голяма четка за коса — никакъв гребен не можеше да премине през гъстата коса на Беарнеца. Уви четката в парче от риза и затърка кожата, все едно че чистеше кон.

— Боли ли те?

— Започва.

Още половин час Веранк го обсипва с удари, раздвижва крайниците му, четка го, като все питаше коя част „се завръща“. Прасците? Ръцете? Вратът? Конякът бе затоплил гърлото му и думите се връщаха.

— Сега ще се опитам да те изправя. Иначе няма да раздвижим краката.

Като се опря на един ковчег, солидният Веранк го вдигна с лекота и го задържа на крака.

— Не, приятелю, не усещам пода.

— Стой прав, трябва кръвта да слезе надолу.

— Не мисля, че това са моите крака, мисля, че са конски копита.

Докато придържаше Адамсберг, Веранк за първи път се огледа, осветявайки мястото с фенера си.

— Колко мъртъвци има тук?

— Има девет. И една не съвсем мъртва. Вампирка, Весна. Щом си тук, значи си наясно.

— С нищо не съм наясно. Дори не знам кой те е затворил в тази гробница.

— Церк.

— Не ми е известен. Преди пет дни бях в Лобазак. Изчакай да слезе кръвта.

— Тогава как си тук? Планината те е изплюла дотук?

— Да. Как са конските копита?

— Единият е добре. Мога да вървя, като куцам.

— Имаш ли оръжие някъде?

— В крьочма. Хотел. А ти?

— Аз вече нямам оръжие. Не можем да излезем оттук без чужда помощ. Онзи се връща четири пъти през нощта да проверява вратата на гробницата и да се ослушва. Изчаках да се разкара и после още чаках, да не би да се върне.

— С кого ще излезем? С Весна?

— Под вратата има процеп от около половин сантиметър. Може би ще имаме връзка. Стой прав, пускам те.

— Имам само един крак и съм малко надрънкан от твоя коняк.

— Можеш да благословиш този коняк.

— Благославям го. И теб те благославям.

— Не благославяй толкова бързо, може да съжаляваш.

Веранк легна по корем, долепи телефона си до вратата и го разгледа на светлината на фенера си.

— Имаме един-два импулса, може и да стане. Знаеш ли номера на някой в селото?

— Владислав. Виж в моя мобилен. Той говори френски.

— Много добре. Как се казва това място?

— Гробницата на деветте жертви на Плогойовиц.

— Очарователно — оцени Веранк. — Девет жертви? Да не е сериен убиец?

— Вампир е.

— Приятелят ти не отговаря.

— Настоявай. Колко е часът?

— Почти десет.

— Може още да лети. Настоявай.

— Имаш ли му доверие?

С ръка, опряна на един ковчег, Адамсберг стоеше на един крак като заподозряла опасност птица.

— Да — каза той накрая. — Не знам. Той все се смее.

XXXVIII

Адамсберг наведе глава, за да се предпази от дневната светлина, и се вкопчи в рамото на Веранк. Даница, Бошко, Вукашин и Влад ги гледаха как се измъкват от гробницата, като първите трима, онемели от ужас, бяха кръстосали пръсти, за да се предпазят от зловредните влияния. Окаменяла, Даница се взираше в Адамсберг и виждаше зелени сенки под очите му, посинели устни, тебеширено бели бузи, кожа на червени, на места кървави черти, там, където бе минавала четката на Веранк.

— Мамка му — ядоса се Влад. — Като излизат оттам, не значи, че са мъртви. Помогнете им, за Бога!

— Спазвай малко приличие — механично каза Даница.

Откриваше все повече признаци за живот по лицето на Адамсберг и по-спокойно си поемаше дъх. Но кой беше непознатият? Какво правеше в гробницата на прокълнатите? Двуцветният скалп на Веранк беше дори по-обезпокоителен от полумъртвия вид на Адамсберг. Бошко предпазливо приближи и хвана комисаря за другата ръка.

— Сакото — каза Адамсберг, като посочи вратата.

— Отивам — каза Владислав.

— Влад! — изрева Бошко. — Никой син на това село не влиза вътре. Изпрати чужденеца.

Заповедта беше толкова категорична, че Влад спря и обясни ситуацията на Веранк. Веранк облегна Адамсберг на Бошко и слезе по стъпалата.

— Няма да се върне — предсказа Даница мрачно.

— Защо е петнист в косата като малко глиганче? — попита Вукашин.

Веранк излезе след две минути с лампата, парчетата от ризата и сакото. После затвори вратата с крак.

— Трябва да я заключим — каза Вукашин.

— Само Архангел има ключ — обясни Бошко.

В настъпилото мълчание Влад преведе разменените реплики.

— Ключът няма да свърши работа — каза Веранк. — Аз разбих ключалката, за да отворя.

— Ще се върна да я затисна с камъни — промърмори Бошко. — Не знам как този човек е прекарал нощта вътре, без Весна да го изяде.

— Бошко се пита дали Весна му е досаждала — обясни Влад. — Някои тук мислят, че тя излиза от ковчега си, други твърдят, че е само грозна дъвкачка, която въздиша нощем, за да плаши живите.

— Може и да е въздишала, Влад — прошепна Адамсберг. — На светица стон и феин вик. Не ми е мислила злото.

Даница извади чаши, донесе мекици.

— Ако не му се оправи кракът, ще гнояса и ще трябва да се отреже — каза Бошко, без да се церемони. — Запали огъня, Даница, та хубаво да се стопли. Направи горещо кафе и донеси ракиjата. И метни му една риза, да му се не види.

Приближиха крака на Адамсберг до пламъците, дадоха му горещо кафе с ракиjа. Близостта на смъртта вдъхваше на Адамсберг безподобни мисли, които по никакъв начин не намаляваха добрите му чувства към това изгубено в речната мъгла село, напротив. Да напусне страната, да напусне дори своята планина, да замине, да приключи с всичко и да приключи тук, в мъглата, стига Веранк да пожелае да остане с него и стига още няколко души да пожелаеха да дойдат тук, Данглар, Том, Камий, Лусио. И Ретанкур. И дебелият котарак, пренесен в Кисилова заедно с фотокопирната си машина. И Емил, защо не и Емил? Но мисълта за Церквечер свирепо го захвърляше в големия град Париж, в тениските, украсени с кървящи ребра, в кръвта, обляла къщата в Гарш. Даница разтриваше инертния му крак със спирт, в който бе счукала някакви листа, и той се питаше на какво точно се надява. Искаше му никой да не забележи нежните й жестове.

— Къде бяхте, кретен такъв? — попита скърцащият глас на Вейл в допълнителния му мобилен телефон, като грубостта му беше смекчена от доловимо облекчение.

— Затворен в гробница с осем мъртви и една живомъртва, Весна.

— Ранен?

— Не, стегнат в тиксо до пълна асфикция.

— Кой беше?

— Церк.

— Кой ви намери?

— Веранк ме намери. Веранк влезе вътре.

— Веранк? Онзи, дето се запъваше като магаре на мост? Дето не спираше да стихоплетства?

— Същият.

— Мислех, че е напуснал Бригадата.

— Напусна я, обаче точно той влезе в гробницата. Не ме питайте как, Вейл, не знам как.

— Доволен съм все пак, че сте цял, господин комисар.

— Само един крак ми липсва.

— Хубаво — каза Вейл смутено, неспособен да внесе успокоение в душите. — Проучих вицепрезидентката. Наистина е имало брак, преди двайсет и девет години.

— Името на съпруга?

— Още не го знам, пуснах съобщение в пресата. Един от свидетелите на бракосъчетанието, една жена, е била убита в Нант преди седмица с два куршума в главата. Дъщеря й отговори на обявата. Сега търся втория свидетел. Нант. Адамсберг си спомняше, че е чувал нещо за Нант. Но кога? И какво?

— Имало ли е дете?

— Нямам представа. Ако е имало, го е дала за осиновяване.

— Трябва да се издири детето, Вейл.

Адамсберг затвори и посочи крака си.

— Нещо ме боцка вътре — съобщи той.

— Слава на Бога — зарадва се Даница и се прекръсти.

— Тогава те оставяме — каза Бошко и стана да си ходи, веднага последван от Вукашин. — Ще можеш ли да се оправиш сам за обяда?

— Върви си почини, Бошко. И той ще си легне.

— Сложи му грейка на крака.

Докато Адамсберг заспиваше под синия си юрган, приготвиха стая за непознатия с коси на глиганче и според Даница с очарователна усмивка. Устната му красиво се повдигаше от едната страна и лицето му тутакси грейваше. Дългите му мигли хвърляха лека сянка върху неясните контури на бузите му. Нищо общо с нервната и танцуваща физика на Адамсберг. Непознатият не се опитваше да се харесва. Но носеше в косите си следата на дявола, а знае се, че дяволът може да приеме чертите на прелъстител.

XXXIX

Веранк отпусна два часа сън на комисаря, после влезе в стаята му, дръпна завесите и приближи два стола до огнището, в което Даница бе запалила голям огън. От горещината в стаята можеше да се изпоти и мъртвец, което и бе целта на Даница.

— Как ти е конското копито? Ще станеш ли кентавър или ще останеш човек?

Адамсберг раздвижи крака си, изпробва пръстите си.

— Човек — каза той.

— Издига се той в небесата и бавно полита,

но е само човек и туй е само сън,

той смъртен е и мечтата му бързо отлита.

Забрави тез илюзии, вече ден е навън.

— Нали искаше да се отучиш от този навик?

— Уви, мой Боже,

опитвах дълго и почти успях,

но дяволът отново вкара ме във грях.

— Винаги е така. Данглар реши да спре да пие бяло вино.

— Невъзможно.

— Минава на червено.

Настана тишина. Веранк знаеше, че лекият разговор няма да продължи дълго, а Адамсберг го предчувстваше. В момента просто си стискаха ръцете, преди да поемат по стръмнината.

— Задай си въпросите — каза Веранк. — Когато поискам да не ми задаваш повече въпроси, ще ти кажа.

— Добре. Защо слезе от планината? Смяташ пак да постъпиш на работа ли?

— Задавай ми само по един въпрос.

— За да постъпиш на работа ли?

— Не.

— Защо слезе от планината?

— Защото чета вестници. Прочетох за клането в Гарш.

— И разследването те интересува?

— Да. Затова следях работата ти.

— Защо не дойде в Бригадата?

— Исках да те наблюдавам, а не да ти кажа „здрасти“.

— Винаги действаш така тихомълком. Какво наблюдаваше?

— Разследването ти, действията ти, срещите ти, пътя, по който поемаше.

— Защо?

Веранк помаха с пръсти във въздуха, жест, който означаваше: „Мини на следващия въпрос“.

— Наистина ли си ме следил?

— Бях тук един ден преди да пристигнете в Белград с младежа, облицован с косми.

— Владислав, преводачът. Това не са косми, а козина. Наследил я е от майка си.

— Вярно, че така е казал. Една моя приятелка във влака ви подслушваше.

— Елегантна, богата, хубаво тяло, зло лице. Така я определи Влад.

— Никак дори не е богата. Играеше роля.

— Кажи й да работи по-добре. Забелязах я още в Париж. В Белград откъде знаеше къде ще отидем? Тя не беше в рейса.

— Бях се обадил на един колега в отдела по командировките, той ми каза къде отиваш. Час след като направи резервацията си, знаех крайната ти спирка — Киселево.

— На ченгетата човек не трябва да се доверява.

— Естествено, че не трябва.

Адамсберг скръсти ръце, наведе глава и заразглежда блестящата плетеница от червени и жълти нишки на китките си — бялата риза, заета му от Даница, имаше бродерии по яката и ръкавите. Може би същите като по обувките на чичо Славко.

— Да не би Мордан да ти е дал тази информация? И да те е помолил да ме проследиш?

— Мордан ли? Защо Мордан?

— Не знаеш ли? Той си е вкъщи и има депресия.

— По какъв повод?

— По повод на дъщеря, срещу която е заведено дело. По повод на онези там горе, които нямат намерение да заловят убиеца. Които са хвърлили мрежите си върху Бригадата. И са купили Мордан. Всеки си има цена.

— На колко ме оценяваш?

— На много.

— Благодаря.

— Обаче Мордан върши работата си на предател като слаб ученик.

— Явно не му е това призванието.

— Но все пак има ефект. Във вид на симпатична гилзичка, поставена под един хладилник, и симпатични стружки от молив, изсипани върху един килим.

— Не знам за какво говориш. Не съм чел материалите по случая. Затова ли пусна заподозрения? Принудиха те?

— За Емил ли говориш?

— Не, за другия.

— Не съм пуснал Церк — твърдо изрече Адамсберг.

— Кой е Церк?

— Размазвача, Церквечьора. Убиецът на Водел и Пльогенер.

— Кой е Пльогенер?

— Един австриец, подложен на същата сеч пет месеца по-рано. Май наистина нищо не знаеш. Обаче ти отвори гробницата в Кисилова.

Веранк се усмихна.

— Никога няма да ми се довериш напълно, нали?

— Ако те разбера, може и да успея.

— Взех самолета за Белград и дойдох с такси в Киселево преди теб.

— Щяха да те забележат в селото.

— Спах в колибата на поляната. Видях те, като мина оттам първия ден.

— Когато открих Петър Плогойовиц.

— Кой е той?

Незнанието на Веранк изглеждаше истинско.

— Веранк — каза Адамсберг, като се изправи, — ако не знаеш нищо за Петър Плогойовиц, нямаш какво да правиш тук. Освен ако не си си помислил, и ми кажи защо, че съм в голяма опасност.

— Не съм дошъл с намерението да те вадя от гробници. Не съм дошъл с намерението да ти помагам. Напротив.

— Ето на — каза Адамсберг. — Когато говориш така, те разбирам по-добре.

— Но не бих те оставил да умреш в гробницата. Вярваш ли ми?

— Да.

— Мислех, че опасността си ти. Проследих те, когато тръгна към мелницата, и видях на пътя кола с белградски номер. Помислих, че ти си я наел. Не знаех къде смяташ да ходиш, затова легнах в багажника. Но нещата се развиха другояче. Озовах се заедно с теб в това тъпо гробище. Онзи имаше оръжие, аз нямах. Чаках, наблюдавах. Казах ти, че той непрекъснато проверяваше добре ли си е свършил работата. Успях да се намеся късно тази сутрин. Почти прекалено късно. Още два часа и щеше да се превърнеш в кентавър.

Адамсберг отново седна и пак заразглежда бродериите си. Да не гледа усмивката на Веранк, да не се оставя този тип да го овърже като със самозалепващи се ленти.

— Значи си видял Церк.

— И да, и не. Излязох от багажника малко след вас и се скрих доста далеч. Различавах само силуетите ви. Коженото му яке, ботушите му.

— Да — каза Адамсберг, свивайки устни. — Церк.

— Ако под „Церк“ разбираш убиеца от Гарш, да, Церк беше. Ако под „Церк“ разбираш онзи, който е идвал у вас в сряда сутринта, не беше Церк.

— И ти ли беше там онази сутрин?

— Да.

— И не се намеси? Същият човек беше, Веранк. Церк си е Церк.

— Церк не е непременно Церк.

— Не се изразяваш по-ясно отпреди.

— Какво ти е минало през главата, за да заобичаш яснотата?

Адамсберг стана, взе пакета „Морава“ от плота над огнището, запали цигара с въгленче от огъня.

— Пропушил си?

— Церк е виновен. Остави един пакет вкъщи. Ще пуша, докато го заловя.

— Тогава защо го пусна да си върви?

— Не ми досаждай, Веранк. Беше въоръжен, нищо не можех да направя.

— Така ли? Дори да извикаш подкрепление, след като си тръгна? Дори да отцепиш квартала? Защо?

— Това не те засяга.

— Пуснал си го, защото не си бил сигурен, че той е убиецът от Гарш.

— Абсолютно бях сигурен. Ти изобщо не си запознат с разследването. Трябва да знаеш, че Церк е оставил ДНК в Гарш, в една кърпичка. Същата ДНК, която влезе на два крака у дома в сряда с ясното намерение да ме очисти, нея сутрин или друга някоя. Трябва да знаеш, че този тип е по-лош и от чума. И че нито веднъж не отрече да е убиецът.

— Не?

— Не. Дори се гордееше с това. Трябва да знаеш, че се върна, за да смачка едно коте с ботуша си. И че носи тениска с изрисувани ребра, гръбнак и капки кръв.

— Знам, видях го, като си тръгваше.

Веранк извади цигара от пакета, запали я, повървя из стаята. Адамсберг го следеше с очи, наблюдаваше изражението му на упорито глиганче, което заличаваше мекотата на чертите му. Веранк покровителстваше Церк. Веранк вървеше ръка за ръка с Ема Карно. Веранк го буташе заедно с другите към дупката. Защо тогава го извади от гробницата? За да го изпрати в дупката по законен ред?

— Трябва да знаеш, Адамсберг, че преди трийсет години някоя си Жизел Лувоа забременяла близо до малкото мостче над Жосен. Мястото ти е известно. Трябва да знаеш, че тя скрила бременността си, като отишла в По и там родила син. Армел Лувоа.

— Церк. Знам това, Веранк.

— Защото той ти го е казал.

— Не е.

— Разбира се, че е. Въобразил си е, че майка му е забременяла от теб. Няма начин да не ти го е казал. От няколко месеца мисли само за това.

— Добре, каза ми го. Вярно, внушил си го е.

— И с право.

Веранк се върна до огнището, хвърли цигарата си в огъня, наведе се да разръчка жарта. Адамсберг вече не изпитваше и най-малка признателност към бившия си помощник. Вярно, беше го освободил от тиксото, но сега се опитваше да го улови в мрежите си.

— Говори направо, Веранк.

Церк е прав. Майка му е права. Младият човек от мостчето на Жосен е бил Жан-Батист Адамсберг. Без всякакво съмнение.

Веранк се изправи, челото му се бе изпотило.

— И това те прави баща на Церк или Армел, както предпочиташ.

Адамсберг стисна зъби.

— Как можеш да знаеш, Веранк, това, което аз сам не знам?

— В живота често става така.

— Само веднъж ми се е случвало да извърша нещо и после да не си го спомням, това беше в Квебек и бях пиян до козирката[9]. Преди трийсет години капка не слагах в уста. Какво предполагаш? Че страдам от амнезия, че съм способен на вездесъщие, та съм правил любов с момиче, което не съм познавал, докато съм бил другаде? През живота си не съм спал, дори не съм говорил с никаква Жизел.

— Вярвам ти.

— Пак добре.

— Тя не харесваше името си и пред момчетата се наричаше с друго. Не си спал с Жизел, спал си с Мари-Анж. Близо до малкото мостче над Жосен.

Адамсберг усети, че се понася по наклонената плоскост. Кожата му пламна, блъсна го главата. Веранк излезе от стаята и Адамсберг зарови ръце в косата си. Разбира се, че бе спал с една Мари-Анж, подстригана ала гарсон, с леко издадени зъби, до малкото мостче над Жосен, ръсеше и тревата беше влажна, та за малко да провали всичко. Разбира се, че писмото, което получи впоследствие, объркано и неразбрано, беше от нея. Разбира се, че Церк приличаше на него. Значи това е адът. Внезапно да се сдобиеш със син на двайсет и девет години, да ти се увеси на врата, който поддава под тежестта. Да се окажеш баща на онзи, който бе нарязал Водел на ивици, който те бе затворил в гробницата. Знаеш ли къде си, тъпако? Не, вече изобщо не знаеше къде е, тъпакът, освен в тази кожа, която се потеше и пламтеше, с тази глава, която падаше на коленете му като камък, с тези сълзи, които пареха в очите му.

Веранк мълчаливо се върна с поднос, върху който бе сложил една бутилка, хляб и сирене. Остави го на пода и зае мястото си, без да погледне към Адамсберг, напълни чашите, намаза две филии със сметана — каjмак, сети се Адамсберг. Гледаше го как маже, все така заровил глава в ръцете си. Хляб, намазан със сметана, защо не? Имаше ли значение?

— Съжалявам — каза Веранк, подавайки му едната чаша. Няколко пъти натисна чашата до ръката на Адамсберг, така както се принуждава дете да разтвори пръстите си, да излее гнева или отчаянието си. Адамсберг помръдна ръка, пое чашата.

— Но е хубаво момче — добави Веранк без особена причина, сякаш за да извлече капчица надежда от океан от мъка.

Адамсберг изпразни чашата на един дъх, сутрешен екс, от който се закашля, но му стана по-леко. Докато чувства тялото си, все още може да направи нещо. Което не беше така през нощта.

— Откъде знаеш, че съм спал с Мари-Анж?

— Знам, защото ми е сестра.

Олеле майко. Адамсберг безмълвно подаде чашата си на Веранк, който я напълни.

— Хапни хляб.

— Не мога да ям.

— Въпреки това яж, насили се. И аз почти нищо не съм погълнал, откакто видях снимката му във вестника. Ги може да си баща на Церк, но аз съм му вуйчо. Не е много по-добре.

— Защо сестра ти се казва Лувоа, а не Веранк.

— Полусестра ми е, дъщеря от първия брак на майка ми. Спомняш ли си го чичо Лувоа? Въглищаря, който замина с една американка?

— Не. Защо не ми каза, когато беше в Бригадата.

— Сестра ми и малкият не искаха да чуят за теб. Не те обичат.

— А защо нищо не си погълнал, откакто си видял вестника? Нали казваш, че Церк не е убил стария. Или не си сигурен?

— Не съм. Ни най-малко.

Веранк сложи една филия в ръката на Адамсберг и двамата съвестно и тъжно изядоха хляба си на затихващия огън.

XL

Този път въоръжен, Адамсберг пое по пътя към реката, после се отправи към гората, отбягвайки незнайните места. Даница не искаше да го пусне, но потребността му да върви беше по-настоятелна от страховете на съдържателката.

— Трябва да си върна живота, Даница. И трябва да разбера.

Адамсберг прие все пак Бошко и Вукашин да го следват отдалеч. От време на време им махваше с ръка, без да се обръща. Трябваше да остане в Кисилова, там, където огънят на войната не бе утихнал, Кисилова с внимателните и благотворни хора, да не се връща в града, да отбягва всички тези места там горе, да им се изплъзне измежду пръстите, да се спаси от този изпаднал от ада син. На всяка крачка мислите му по навик се изкачваха и слизаха, като риби, които се гмуркат към дълбокото и изплуват на повърхността и които той не се опитваше да улови. Винаги бе правил така с рибите, които се рееха в главата му, винаги ги бе оставял свободни да плуват накъдето си искат, да танцуват в ритъма на стъпките му. Адамсберг бе обещал на Веранк да се срещнат в крьочмата за късен обяд и след половин час ходене и заплесване по хълмовете, лозята и дърветата се почувства, кажи-речи, готов. Обърна се, усмихна се на Бошко и Вукашин, направи им два знака с ръка, които се предполагаше, че означават „благодаря“ и „прибираме се“.

— Остава само да поразсъждаваме — каза Веранк, разгъвайки салфетката си.

— Да.

— Или ще останем тук до края на дните си.

— Чакай — каза Адамсберг и стана.

Влад седеше на една маса и Адамсберг отиде да му обясни, че трябва сам да поговори с Веранк.

— Уплаши ли се? — попита го Влад, който като че ли все още бе под впечатлението на появилия се изпод земята сиво-червен Адамсберг, явление, наречено от него „Излизането от гробницата“, като в една от историите на дедо му.

— Да, уплаших се и ме болеше.

— Мислеше, че ще умреш ли?

— Да.

— Надяваше ли се на нещо.

— Не.

— Кажи ми тогава какво ти минаваше през главата, за какво си мислеше?

— За кобасице.

— Не, сериозно — настоя Влад. — За какво?

— Кълна се, че мислех за кобасице.

— Ама че глупост.

— Глупост е. Какво значи?

— Наденица. За какво друго си мислеше?

— За дишането, как да дишам съвсем по мъничко. И за един стих — О, утешителко, в нощта на гроба глух…

— Нещо те утешаваше, така ли? Кое? Съдбата?

— Никаква съдба.

— Някоя жена?

— Никоя жена, Влад. Нищо не ме утешаваше.

— Ако не си мислил за нищо и за никого — каза Владислав леко ядосано, — нямаше да се сетиш за този стих. Кое те утешаваше, кой те утешаваше?

— Нямам отговор. Защо се дразниш?

Младежът с щастливия характер наведе глава, ровейки из яденето с върха на вилицата си.

— Защото те търсихме и не те намерихме.

— Нямаше как да отгатнете къде съм.

— Не вярвах и не се притеснявах. Даница ме накара. Трябваше да дойда с теб вчера, когато излезе.

— Исках да съм сам, Влад.

— Архангел ми беше наредил — прошепна Влад. — Каза ми да не те оставям за секунда сам. Защото си бил влязъл в незнайно място.

— И това те разсмя.

— Разбира се. Не съм си задавал въпроси. Не вярвам в такива неща.

— Аз също.

Младежът поклати глава и каза:

— Плог.

Даница смутено обслужи двамата полицаи, като се усмихваше ту на Адамсберг, ту на Веранк. Адамсберг забеляза колебанието й, което отдаде на присъствието на непознат човек. Това не го оскърби, тъй като вече нямаше намерение да спи с когото и да било до края на дните си.

— Размишлява ли, докато вървеше? — попита Веранк.

Адамсберг го погледна изненадано, сякаш Веранк вече не го познаваше и го подозираше в извършване на невъзможен подвиг.

— Пардон — каза Веранк и направи знак, че оттегля въпроса си. — Искам да кажа, би ли могъл да формулираш гласно някаква мисъл?

— Бих могъл. Щом си разпознал Церк във вестника, си започнал да ме следиш, за да се увериш, че няма да го пипна. Само защото ти е племенник. Затова предполагам, че си привързан към него, че го познаваш добре.

— Да.

— Чул си го да говори пред гробницата. Неговият глас ли беше?

— Бях прекалено далеч. А теб, когато те затвори, неговият глас ли беше?

— Чух го само веднъж на затворена врата. Вратата беше твърде дебела, за да се разбере нещо, дори ако беше крещял, а той не го направи. Беше пуснал предавател под вратата и това деформираше тембъра му. Но стилът му си беше същият. Знаеш ли къде си, тъпако?

— Не вярвам да е казал това — реагира Веранк.

— Каза го и още как, най-добре ми повярвай.

— Ако някой добре познава Армел, би могъл да го имитира.

— Да, може да го имитира. Бих казал, че понякога сам се имитира.

— Виждаш ли?

— Веранк, имаш ли поне един аргумент в подкрепа на тезата си?

— Неубедителен ми се струва убиец, който оставя ДНК на местопрестъплението.

— На мен също — каза Адамсберг, припомняйки си симпатичната малка гилзичка под хладилника. — Говориш за симпатичната малка кърпичка в градината?

— Да.

— Нещо друго?

— Защо Армел не е говорил с теб, след като те е затворил в гробницата?

— За да не го чуе някой.

— Или за да не чуеш ти гласа му, глас, който не би разпознал.

— Веранк, момчето не отрече убийството. Как мислиш да го спасиш?

— Като се позова на това, което е. Познавам го добре. Сестра ми остана в По, след като го роди. Нямаше начин да се върне на село с дете без баща. Аз бях в гимназията и напуснах интерната, за да живея с нея. Седем години бяхме заедно. После следвах там, станах учител и не се разделих с тях. Познавам Армел като петте си пръста.

— И ще ми кажеш, че е мило момче. Добро хлапе, което не е настъпвало жаба, когато е било малко.

— И защо не? От детството му насам рядко съм го виждал да си изтървава нервите. Гневът не му е присъщ, нито нападението, нито оскърблението. Той е неуловим, недисциплиниран, мързелив, дори равнодушен. Но досега никой не е успял да го изкара от кожата му. А можем определено да кажем, че човекът, накълцал Водел, е бил излязъл от кожата си.

— Подобни неща се прикриват.

— Адамсберг, унищожението е заложено в същността на този убиец. Армел не мисли за унищожение, защото не мисли и за съграждане. Знаеш ли от какво живее? Прави евтини бижута и ги продава на прекупвачите. Няма други амбиции. Скита се насам-натам, на нищо не държи особено. Кажи ми, как подобен човек би имал достатъчно желание и енергия, та часове наред да разпарчетосва Пльогенер и Водел?

— Вкъщи съвсем не видях такъв спокоен младеж. Видях обратното на твоя племенник. Видях един крайно нервиран тип, груб, вулгарен, злъчен и преливащ от…

— Да — каза Веранк разтревожено, без да забележи, че Даница е вдигнала чиниите и е донесла десерта.

— Завитек — каза тя.

— Хвала, Даница. Налага се да го приемеш, Веранк. Под твоя Армел се крие един Церк.

— Или зад моя Армел се крие един Церк.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че някой играе неговата роля.

— Момент — рече Адамсберг, като постави ръка върху ръката на Веранк, за да го прекъсне. — Неговата роля. Да, възможно е.

— Защото?

— Първо, защото остроумничеше, и то прекалено остроумничеше. И второ, защото тениската му беше нова. Някога обличал ли се е в готически стил?

— Никога. Облича каквото му падне. Дрехи без вкус, без мирис, без стойност. Това е горе-долу и представата, която има за себе си.

— Как реагираше, когато ставаше дума за баща му?

— Като дете се срамуваше, като порасна, навеждаше глава.

— Може би имаме нещо положително, Веранк. Нещо по-добро от тази паднала от небето кърпичка и от новата тениска. Но всичко зависи от твоята информация.

Веранк впи поглед в Адамсберг. Каквито и да бяха някогашните му възражения и подозрения, беше се възхищавал от този тип и се надяваше на някой от спокойните му проблясъци, появяващи се в момент, когато разумът му изглежда напълно помрачен, надяваше се да открие грам злато, дори ако трябваше да прерови тонове кал.

— Има ли в рода на майка ти, сред близките ви или по-далечни роднини мъж или жена, чието има да прилича на Арнаут Павле?

Веранк изпита разочарование. Още един тон кал.

— Павле — повтори Адамсберг отчетливо. — Дори ако звучи като Павлет или като Пол, Паулус, изобщо нещо подобно. Или поне фамилно име, което да започва с Па.

— Павле. Какво е това име?

— Сръбско. Като Плогойовиц, което е било видоизменено, скрито под фамилии като Плогерщайн, Пльогенер, Плог, Плогодреску. С Плогоф не се занимавай, то е в Бретан и няма нищо общо.

— Вече ми спомена за този Плогойовиц.

— Не произнасяй много високо това име тук — каза Адамсберг и се огледа.

— Защо?

— Вече ти казах. Петър Плогойовиц е вампир, първият. И живее тук.

Адамсберг обяви това като нещо съвсем естествено, вече свикнал с вярванията в Кисилова. Загриженото лице на Веранк го изненада.

— Какво? — каза той. — Не разбираш защо трябва да говориш тихо?

— Не разбирам какво правиш. Вампир ли гониш?

— Не съвсем. Гоня потомъка на един вампир, жертва на друг вампир и тъй нататък чак до 1727 година.

Веранк бавно поклати глава.

— Знам какво правя, Веранк. Питай Архангел.

— Онзи с ключа.

— Да. Който не позволява на Плогойовиц да излезе от гроба. Гробът е в края на поляната до гората, недалеч от колибата, в която си спал. Може да си го виждал.

— Не — твърдо каза Веранк, сякаш отказваше да приеме самото съществуване на този гроб.

— Забрави Плогойовиц — каза Адамсберг и махна с ръка. — Дай да се задоволим с имената на роднините ти по майчина линия, следователно роднините на Церк. Познаваш ли ги изобщо?

— Много добре. Занимавал съм се е генеалогия. Наизуст я знам.

— Чудесно. Напиши ги на покривката. До коя година можеш да се върнеш?

— До 1766 с двайсет и седем фамилии.

— Става.

— Не е трудно да се установи. Всичките ми предшественици са се женили за хора от съседното село. Най-дръзките са се отдалечили на цели шест километра. Предполагам, че са правели секс близо до малкото мостче над Жосен.

Адамсберг скъса хартиената покривка, когато Веранк довърши списъка си, в който нямаше и следа от Павле.

— Слушай внимателно, Веранк. Убиецът на Пиер Водел-Плог и на Конрад Пльогенер е от рода на Арнаут Павле, починал през 1727 в Медведжа, недалеч от тук. Церк не е потомък на никой Павле. Така че остават две възможности за твоя племенник.

— Стига си го наричал „мой племенник“. Той е и твой син.

— Не ми се ще да казвам „моя син“. Предпочитам да казвам „твоя племенник“.

— Разбрах.

— Или твоят племенник е извършил убийствата, манипулиран от някой от рода Павле. Или убийствата са извършени от някой от рода Павле и той е оставил малката кърпичка на твоя племенник. И в двата случая трябва да открием потомъка на Арнаут Павле.

Даница постави на масата две малки чашки.

— Внимавай — каза Адамсберг. — Това е ракиjа.

— Е и?

— Опитай. Нямаше почти да умра в гробницата, ако бях имал ракиjа.

— Фроаси — произнесе Веранк с известна носталгия, представяйки си трите шишенца коняк. — И как смяташ да откриеш потомъка на Павле?

— Знаем нещо за него. Той има влияние над племенника ти и го познава достатъчно добре, за да го имитира. Помисли за някой от обкръжението му, някой заместител на бащата, когото вижда често, от когото се възхищава и страхува.

— Той е на двайсет и девет години и не знам много за живота му, откакто е в Париж.

— А майка му?

— Майка му се омъжи преди четири години и живее в Полша.

— За никого ли не се сещаш?

— Не. Теорията ти не обяснява защо, ако не е извършил убийството, се е хвалил с него пред теб.

— Напротив — каза Адамсберг, като размени ролите. — Армел се преобразява в Церк. За него това е манна небесна. Превръща се от добрия в лошия, от слабия в могъщия. Ако някой Павле го е манипулирал, той е разчитал на това. „Синът премазва бащата.“ Така ми каза. Армел е предупреден от Мордан, подчинява се и избягва. После открива вестника. Дотук съгласен ли си?

— Да.

— Физиономията му е на първа страница, изведнъж е станал важна личност, впечатляващо чудовище и враг на комисаря Адамсберг. В първия момент е сащисан. Но после вижда сгодния случай. Каква само сила е придобил! Каква забележителна възможност да отмъсти на баща си! Какво рискува, ако изиграе ролята на убиеца за един ден? Нищо. Какво печели? Много. Натрива носа на баща си, натяква му за стореното, кара го да се чувства засрамен и виновен. Дали си задава въпроса за кърпичката? За наличието на негова ДНК на местопрестъплението? Ни най-малко. Грешка при анализа, която ще бъде в най-скоро време поправена. Доказателството е, че са го посъветвали да избяга, докато нещата се изяснят. Няма много време, сега му е паднало, това е шансът, от който трябва да се възползва. Да цъфне в дома на баща си, облечен по изискванията на ролята. Да говори като убиец, да се превърне в Церк, да оскърби, да унищожи този мръсник Адамсберг. Гледай, Адамсберг, гледай, синът ти е убиец, синът ти те смазва, но вината е твоя, страдай, както съм страдал аз. И да съжаляваш, и да крещиш, твърде късно е. После си отива, фарсът е изигран, угризенията и страхът са проникнали в главата на Адамсберг, бащата е съсипан, синът е отмъстен. Твоят племенник не е чак толкова кротък.

— С теб.

— Да. Ето, че вече е доволен, пречистен. Но новината за неговата ДНК не е опровергана. Той все още е убиецът от Гарш. Фарсът се обръща срещу него. Сега има нужда от бащата, но вече всичко е признал, всичко е поел върху себе си. Ужасен, Армел се крие, обречен е да бяга. Нещо, което всеки ловък манипулатор би предвидил. И кой е той? Човек, който го познава отдавна, който има влияние над него.

— Диригентът на хора — каза Веранк и тропна чашката си на масата. — Жермен. Той има влияние над него. Никога не съм го харесвал, сестра ми също, но Армел му прощава всичко.

— Обясни ми.

— Армел е тенор, пееше в хора на „Нотр Дам дьо ла Кроа Фобен“ още на дванайсетгодишна възраст. Често съм го придружавал, присъствал съм на репетициите. Диригентът на хора си правеше с него каквото поиска.

— Как точно?

— По системата на моркова и тоягата, като редуваше ласкателствата с униженията. Армел беше като восък в ръцете му. И не беше единствената му плячка. Жермен контролираше поне петнайсетина момчета. После замина на работа в Париж и историята най-сетне приключи. Край и на „Нотр Дам дьо ла Кроа Фобен“. Но когато и Армел дойде да работи в Париж, всичко започна отначало. Пя една соло партия в меса на Росини и постигна добър успех. Това го очарова.

На двайсет и шест години отново се превърна във восък. Преди две години съдиха Жермен за тормоз и хорът се разтури. Този кретен Армел беше много разочарован.

— Продължаваха ли да се виждат?

— Твърди, че не, но мисля, че ме лъже. Възможно е да му ходи на гости, онзи много обича Армел да пее само за него. Това ласкаеше детето, ласкае и възрастния. Армел си мисли, че е важен за бащата, а всъщност бащата изцяло го контролира.

— Бащата?

— Отецът. В религиозния смисъл. Отец Жермен.

— Не знаеш ли истинското му име?

— Не. Само така го наричат.

Данглар се прибра вкъщи, свали костюма си, легна пред загасения телевизор по фланелка и засмука хапчета против кашлица, за да му е заета челюстта. Държеше мобилния си в едната ръка, очилата си в другата и на всеки пет минути проверяваше дали някой не го е търсил. В пет и петнайсет — обаждане от чужбина — 00 381. Прекара кърпичката по бузите си и прочете текста: Излязъл гробницата. Търсѝ отец Жермен хор Н. Д. Кроа-Фобен.

Каква гробница, за Бога? С влажни ръце Данглар бързо затрака по клавиатурата, разгневен и облекчен: Защо не се обади по-рано?

Липса на обхват, часова разлика. Спах — отвърна Адамсберг.

Вярно, каза си Данглар виновно. Бе излязъл от мазето чак към дванайсет и половина. Ретанкур го извлече.

Каква гробница? — написа Данглар.

Гробницата деветимата на Плогойовиц. Много студено. Възвърнах двата крака.

На братовчеда на чичо ми?

Моите. Прибирам се утре.

XLI

Адамсберг не беше емоционален човек. Към чувствата се отнасяше предпазливо, така както птичката бързолет докосва отворения прозорец с галещо крило и избягва да се гмурне вътре, толкова е труден обратният път. В селските къщи често бе намирал умрели птици — неблагоразумни и любопитни посетители, неспособни да намерят отвора, през който са влезли. Адамсберг смяташе, че в областта на любовта човек не е по-умен от коя да е птица. И че във всяко друго отношение по-умни са птиците. Като пеперудите, които не влязоха в мелницата.

Но престоят в гробницата несъмнено го бе направил по-слаб, разтърсил бе емоционалния му свят и при мисълта, че трябва да напусне Кисилова, сърцето му определено се свиваше. Това село беше единственото място, където успяваше да запомни нови и трудно произносими думи, което за него си беше събитие.

Даница бе изпрала и изгладила бялата бродирана риза, за да си я вземе в Париж. Всички бяха там, подредени пред кръчмата, тържествени и усмихнати, Даница, Архангел, жената с количката и децата й, редовните клиенти, Вукашин, Бошко и съпругата му, която от вчерашния ден насам не го изпускаше от поглед, както и други, непознати индивиди. Влад, който грижливо бе сресал и завързал черните си коси, щеше да остане още няколко дни. Обикновено неспособен на излияния, Адамсберг ги прегърна подред, като обяви, че ще се върне — вратичу се, — че са приятели — приjателjи. Даница не можеше да реши за кого от двамата мъже ще й е по-мъчно — за танцьора или за прелъстителя, и това смекчаваше тъгата й. След като Влад произнесе едно последно „плог“, Адамсберг и Веранк се отправиха към автобуса, който щеше да ги отведе в Белград. Оттам щяха да вземат самолета и да пристигнат в Париж следобеда. Владислав им бе записал на листче фразите, които трябваше да изрекат, за да се оправят на летището. Веранк носеше платнената торба, в която Даница им бе сложила храна и напитки за два дни, и си мърмореше, докато вървеше:

— Напуска той унилите места, проклина свойта зла съдба, дарила го със спи нелюбим.

— Меркаде казва, че римите ти често са неточни.

— Прав е.

— Нещо не се връзва, Веранк.

— Естествено. Липсва им ритъм.

— Имам предвид кучешките косми. Племенникът ти е имал куче, умряло няколко седмици преди убийството в Гарш.

— Слънчоглед, кучка, която бе прибрал от улицата. Беше четвъртото му животно. На изоставените деца това им е номерът, да си взимат кучета. Какъв е проблемът с космите?

— Сравнили са ги с оставените от Слънчоглед в апартамента. Същите са.

— Същите като кои?

Автобусът потегли.

— В стаята, където е убит Водел, убиецът е сядал на кресло, облечено в кадифе. „Луи тринайсети“.

— Защо уточняваш, че е „Луи тринайсети“?

— Защото Мордан е сигурен в това. Убиецът е седял там.

— За да си отдъхне, предполагам.

— Да. Имал е фъшкии по подметките, оставил е няколко топчета тук-там.

— Колко топчета?

— Четири.

— Виждаш ли? Армел не обича конете. Падал е от кон като малък. Не е по язденето.

— Но понякога ходи на село.

— Ходи на село веднъж на два месеца при дядо си и баба си.

— Знаеш, че по някои селски пътища има фъшкии — каза Адамсберг и се намръщи. — Има ли ботуши?

— Да.

— Обува ли ги, когато се разхожда?

— Да.

Двамата мъже замълчаха и се загледаха през прозореца.

— Разправяше нещо за косми.

— Убиецът е оставил косми на креслото. Върху кадифето много се лепи. Значи е имал на задните си части и ги е донесъл от къщи. Ако предположим, че симпатичната кърпичка е взета от Церк от убиеца, същото ще важи и за кучешките косми.

— Ясно — каза Веранк мрачно.

— Не е толкова лесно да откраднеш нечия кърпичка да не говорим за кучешки косми. Как става това? Като ги събираш един по един от килима пред очите на Церк.

— Като влезеш в дома му, когато го няма.

— Проверили са това. Има код на външната врата и домофон на вратата към стълбището. Би трябвало човекът да е много близък с Церк, за да му знае кода. Да приемем, че е така. Но трябва да отвори и втората врата. После и вратата на Церк. А никоя от ключалките не е била разбита. Още по-лошо, нашият приятел Вейл и съседката отсреща твърдят, че Церк не приемал никого. Няма ли си приятелка?

— От година насам — не. Говориш за Вейл от полицията?

— Да.

— Той пък какво общо има?

— Живее в една сграда с племенника ти. Двамата добре са се разбирали. Ще речеш, че на Церк му е било забавно да общува с ченгета.

— Всъщност когато дойде да живее в Париж, аз му намерих това жилище с помощта на Вейл. Не знаех, че се виждат.

— Виждат се. И Вейл е привързан към него. Защитава го.

— Той ли ти се обади вчера сутринта, когато топлехме конското ти копито? По втория телефон?

— Да. Замесен е от самото начало. Заел се е да следи онзи там горе. Той ми даде този телефон. И той извади джипиеса от моя телефон, преди да тръгна — добави Адамсберг след кратка пауза.

— Достойна за съжаление инициатива.

— Плог — прошепна Адамсберг.

— Какво искаш да кажеш с това „плог“.

— Това е дума на Владислав, чиито смисъл се променя според контекста. Може да означава „разбира се“, „точно така“, „дадено“, „ясно“ или евентуално „глупости“. То е нещо като падаща капка истина.

Разположиха изобилния обяд на Даница върху две събрани една до друга маси на летището в Белград и добавиха бири и кафета. Адамсберг дъвчеше филията си, намазана със сметана, и явно не му беше приятно да продължи мисълта си.

— Трябва да приемем — предпазливо каза Веранк, — че вписването на Вейл в картинката решава въпроса с отварянето на вратата с домофона. Той живее в тази сграда и има ключове от нея. Познава Армел. Като човек е интелигентен, изтънчен и несъмнено тираничен, способен да окаже влияние на младеж като Армел.

— Ключалката на Церк не е била разбита.

— Вейл е ченге, Вейл притежава шперц. Ключалката лесна ли е за отваряне?

— Да.

— Ходел ли е на гости на Армел?

— Не, но имаме само неговата дума. Затова пък Церк често е ходел у тях на събиранията в сряда вечер.

— Което улеснява взимането на мръсна носна кърпичка и на кучешки косми. Но не и на ботуши с фъшкии.

— Напротив. Портиерката лъска с восък дървеното стълбище и не обича изцапани обувки. Ботушите и обувките се оставят на партера, в малък шкаф под стълбището, от който всеки обитател има ключ. Да му се не знае, Веранк, Вейл е в полицията от повече от двайсет години.

— На Вейл не му пука за полицията, той обича само предизвикателствата, кулинарията и изкуството, при това не класическите форми на изкуството. Ходил ли си у тях?

— Няколко пъти.

— Значи си запознат с великолепната му и свръхудивителна сбирка. Спомняш ли си статуята на мъж в ерекция с цилиндър на главата, който жонглира с бутилки? Или мумията на ибис? Ами автопортретите? Канапето на Имануел Кант?

— На прислужника на Имануел Кант.

— Да, на прислужника Ламп. А стола, в който бил умрял някакъв епископ? Жълтата пластмасова вратовръзка от Ню Йорк? Насред този естетически панаир унищожението на рода Плогойовиц от някой си Павле от XVIII век би трябвало да притежава висока артистична стойност. Както Вейл казва, изкуството е мръсна работа, но все някой трябва да я върши.

Адамсберг поклати глава.

— Именно той се изкачи по стълбата, която води там горе, чак до седмото стъпало, до Ема Карно.

— Вицепрезидентката на Държавния съвет?

— Тя.

— И какво иска от нея?

— Карно е купила председателя на Касационния съд, който е купил прокурора, който е купил съдията, който е купил друг един съдия, който е купил Мордан. Дъщеря му трябва да се яви пред съда след няколко дни, положението й е много тежко.

— Мамка му. Карно какво е искала от Мордан?

— Да й се подчинява. От Мордан е изтекла информация в пресата. Така е било подсигурено бягството на Церк. Още от сутринта, когато бе разкрито убийството, Мордан правеше гаф след гаф, за да провали разследването, а накрая е оставил у сина Водел улики, които могат да ме вкарат в пандиза на мястото на убиеца.

— Симпатичните стружки от молив?

— Тях. Ема Карно е свързана с убиеца по един или друг начин. Страницата от регистъра, в който е заведен бракът й, е била откъсната. Предполагам, че ако този брак стане известен, с кариерата й е свършено. Един от свидетелите вече е убит. Търсим другия. Карно би премазала всекиго, за да защити интереса си.

Последното изречение извика в съзнанието му образа на котето, премазано от Церк. Адамсберг потръпна.

— Не е единствената — забеляза Веранк.

— Точно затова военната й машина ще работи без засечка — ще има по нещо за всекиго. Освен за следващите жертви на Павле, освен за Емил и освен за мен. Аз лично ще изгърмя след три дни. Като някоя жаба пушачка.

— Имаш предвид жабите, на които тикахме цигара в устата?

— Точно.

— Изследвали ли са стружките от молив?

— Един приятел отложи предаването им в лабораторията. Вдигна температура.

— Какво печелиш от това? Три дни?

— Не повече.

Самолетът се понесе по пистата, двамата мъже затегнаха коланите и вдигнаха масичките. Веранк заговори дълго след като самолетът излетя.

— Значи Мордан е започнал да саботира разследването още в неделя сутринта, веднага след като сте открили убийството в Гарш. Сигурен ли си?

— Да. Заинатил се беше да закопчае градинаря, по нареждане на съдебния следовател.

— Това предполага, че Карно вече е знаела кой е очистил Водел. Още в неделя сутринта. Че Мордан и тя вече са били в контакт. Иначе не би имала време да задвижи машината. Нито да стигне до Мордан. Необходими са поне два дни за подготовка. Значи е била в течение още в петък.

— Обувките — внезапно каза Адамсберг, барабанейки с пръсти по илюминатора. — Не убиецът от Гарш е разтревожил Карно, а Кракорезача от Лондон. И да му се не знае, Веранк, много чифтове от тези крака са твърде стари за Церк.

— Не съм в течение на разследването — повтори Веранк.

— Имам предвид седемнайсетте стари крака, отрязани при глезените и поставени в обувките им до гробището Ижгат в Лондон. Преди десет дни.

— Кой ти каза?

— Никой. Бях там с Данглар. Ижгат принадлежи на Петър Плогойовиц. Пренесли са тялото му на този хълм, преди да построят гробището, за да го спасят от яростта на жителите на Кисилова. Стюардесата непрекъснато се връщаше към тях, явно омагьосана от шарената коса на Веранк. Лампичката над главата му хвърляше пламтяща светлина върху рижите му кичури. Стюардесата носеше всичко по два пъти — шампанското, шоколада и кърпичките за ръце.

— Един дебел мъж с пура стоеше зад събутия лорд — каза Адамсберг, след като изложи пред Веранк историята от Хайгейт колкото можа по-ясно. — Кубинецът е бил Павле, без съмнение. Той е подредил колекцията си на земята на Плогойовиц в знак на предизвикателство. И си е послужил с лорд Клайд-Фокс, за да ни я покаже.

— Защо му е било това?

— За да поемем случая. Павле явно свързва колекцията си с унищожението на рода Плогойовиц. Възползвал се е от присъствието на френските ченгета, за да пресече пътя ни, тъй като е знаел, че убийството в Гарш ще се падне на Бригадата. Нямало е как да отгатне, че Данглар ще разпознае в купа едни крака от Кисилова, може би на чичо му, може би на негов съсед, а чичото на Данглар се пада дедо на Владислав.

Веранк остави чашата си с шампанско и притвори клепачи, подчинявайки са на присъщия си рефлекс за вглъбяване.

— Все едно — рече той. — Кажи ми само какво ново носи това на Армел.

— Някои чифтове крака са били отрязани, когато Церк е бил още дете, дори кърмаче. Каквото и да си мисля за него, не вярвам племенникът ти да е рязал крака на петгодишна възраст, скрит в задните стаи на погребалните агенции.

— Не, явно не.

— И мисля, че това, за което Ема Карно се е сетила, е било обувка — добави Адамсберг, минавайки на друга мисъл, улавяйки нова риба, пореща водите му. — Обувка, която е виждала много отдавна, обувка с крак вътре, която е свързала с откритието в Ижгат, после със случилото се в Гарш. И която е свързана с нея. Ето за това, Веранк, забравихме напълно.

— За кое това? — попита Веранк, като отвори очи.

— За липсващия крак. Осемнайсетия.

XLII

Още от летището Адамсберг свика колоквиум в Бригадата — извънредно събитие за неделя вечер. Три часа по-късно всеки бе малко или повече смлял последните данни от разследването, така както бяха разказани безредно и объркано от уморения комисар. Според някои изказвания през почивката било очевадно, че комисарят е прекарал мумифицирана нощ в ледена гробница, където едва не се е задушил. Че от това чипият му нос е станал малко по-тънък, а очите му са се зареяли в още по-големи далечини. Поздравяваха Веранк, тупаха го по гърба, радваха му се. Есталер беше особено развълнуван от Весна, тривековната румена мъртва, до която Адамсберг бе прекарал нощта. Той единствен знаеше историята на Елизабет Сидал и помнеше всяка подробност от разказа на майор Данглар. Едно само не му беше ясно: защо Данте е отворил ковчега на жена си — от любов или за да си вземе стиховете. Отговорът му се менеше според деня и настроението му.

В експозето на комисаря имаше напълно непрозрачни зони, за които не изглеждаше разположен да говори. Като например необяснимото присъствие на Веранк в Кисилова. Адамсберг нямаше никакво намерение да съобщава на екипа си, че е изоставил син, наречен Церк, че този син се е появил направо от ада и вероятно е авторът на кланетата в Гарш и Пресбаум. Не каза нито дума и за двусмислените въпроси, които повдигаше случаят Вейл. И извън Данглар никой не знаеше каква опасност представлява Ема Карно. Това би принудило Адамсберг да разкаже за предателството на Мордан, а той не бе готов да го направи. Делото на девойката — Елен, ако не се лъжеше — беше след четири дни. Дин бе успял да задържи пробата цели три дни, без да си навлече дори упрек. Може би благодарение на левитацията, истинска или сънувана, с която печелеше благоразположението на колегите си.

За сметка на това Адамсберг разказа подробно за сблъсъка на родовете Павле и Плогойовиц. Тоест, за да обобщим нещата, каза Ретанкур, става дума за безмилостна война между два вампирски клана, които се унищожават един друг, като началото е поставено преди три века. И понеже вампири не съществуват, какво да прави екипът и накъде върви следствието?

Тук блесна в цялото си великолепие антагонизмът, който разделяше членовете на Бригадата на непримирими материалисти позитивисти, сериозно смутени от занесиите на Адамсберг, понякога дори готови да се разбунтуват, и на по-сговорчиви мечтатели, които не виждаха нищо лошо в епизодичното хвърчене из облаците.

Ретанкур, която отначало цъфтеше от удоволствие при вида на оживелия Адамсберг, се скова в отбранителна поза при първото споменаване на думите вампири и незнайно място. Но нямаше как да не приеме, отбеляза Адамсберг, че има твърде много Плог в имената на жертвите и на обкръжението им. Че старият Водел, автентичен внук на Андраш Плог, е писал на фрау Абстер Плогерщайн, за да я предупреди и да й напомни да стои настрани от Кисилова, тоест ни повече, ни по-малко да предпази рода Плогойовиц. Че наистина е бил затворен в гробницата е деветте жертви на Петър. Че краката, отрязани в Лондон — за да се попречи на мъртвите да се завърнат, — са били положени в лондонското владение на Плогойовиц, в Хайгейт. Че един чифт от тези крака е принадлежал на някой си Михай Плогодреску. Че убийството на Пиер Водел-Плог и на Конрад Пльогенер съответства с абсолютна точност на унищожението на вампирско създание — както вече всички знаеха, те не са били само убити, а и накълцани, като се започне от главните части — палците на краката и зъбите. Че педантично са били разрушени функционалният апарат, духовният апарат и дъвкателният апарат. Че всичко сочи, щото целта на това тройно унищожение е била да се попречи на тялото да се възстанови от някой от своите фрагменти, да се предотврати възстановяването на демоничната хомогенност. Че точно това доказваше разпръсването на частите, отговарящо на поставянето на главата на вампира между краката му. Че Архангел — сръбският Данглар, обясни Адамсберг, за да придаде на думите си тежест — твърдял, че семейството на войника Арнаут Павле е било трагична и сигурна жертва на Петер Плогойовиц.

Позитивистите бяха покрусени, сговорчивите кимаха и си водеха бележки. Есталер следеше страстно експозето на комисаря. Никога не бе поставял под съмнение думите на Адамсберг, все едно дали бяха прагматични или ирационални. Но в моментите на интелектуален сблъсък между комисаря и Ретанкур неговата фетишистка привързаност към едрата жена разкъсваше душата му на две непримирими половини.

— Не търсим вампир, Ретанкур — твърдо изрече Адамсберг. — Не сме тръгнали да дирим по пътищата човек, пронизан с кол в сърцето през XVIII век. Това ясно ли ви е, лейтенант?

— Не особено.

— Търсим неуравновесен потомък на Арнаут Павле, който отлично познава историята на своя род. Който се е насочил към външен човек като към източник на страданията си. Който се е спрял на древния враг Плогойовиц. Който е унищожил всички негови издънки, за да избяга от съдбата си. Ако някой вземе да убива черни котки, защото е сметнал, че му носят нещастие, това няма да ви се стори неразумно, нали, лейтенант? Или невъзможно? Или неразбираемо?

— Няма — съгласи се Ретанкур, подкрепена от утвърдителното изръмжаване на някои от позитивистите.

— Е, същото е. Но в по-голям мащаб. В гигантски мащаб.

След втората почивка Адамсберг даде нарежданията си. Да се провери линията Плогойовиц, да се открият възможните членове на рода и да се поставят под охрана. Да се предупреди комисар Талберг да осигури безопасността на фрау Абстер.

— Късно — със съжаление произнесе тънкият гласец на Жюстен.

— Като другите двама? — попита Адамсберг след кратко мълчание.

— Същото. Талберг ни се обади тази сутрин.

— Това е дело на Арнаут Павле — каза Адамсберг и хвърли на Ретанкур продължителен поглед. — Да опазим другите — додаде той. — Установете заедно с Талберг кои са другите членове на рода.

— А Церк? — попита Ламар. — Да усилим ли мерките? Разпространението на снимката не даде нищо.

— Мръсникът е неуловим — каза Воазне. — Сигурно вече се връща от Кьолн, но за да отиде къде? И да разчлени кого?

— Възможно е — изрече Адамсберг колебливо — точно този мръсник да не е екзекуторът на Павле. Церк няма никакъв Павле в рода си по майчина линия.

— Може би — каза Ноел. — Обаче познаваме само майка му. Може Павле да е от рода му по бащина линия.

— Може — промърмори Адамсберг.

Снимката на Церк беше разпратена във всички управления, в жандармериите, по гарите, летищата, обществените места и дори в Австрия. Сега Германия, потресена от убийството на възрастната жена от Кьолн, поемаше щафетата. Адамсберг не виждаше как младежът ще избегне хайката.

— Трябва бързо да се провери онзи диригент на хор, отец Жермен. Морел, Меркаде, заемете се с това.

— А Пиер син?

— Все още е на свобода — каза Морел — и си е взел за защитник един устат адвокат.

— Какво казват от Авиньон?

— Тия диваци са успели да изгубят пробата — каза Ноел.

— Коя? — тихо попита Адамсберг.

— Стружките от молив, оставени от мръсника, заврял гилзата под хладилника.

— Окончателно изгубени?

— Не, накрая намерили малко в джоба на един лейтенант. Това при тях не е управление, ами бардак. Вчера са занесли каквото е останало в лабораторията. Три дни изгубени.

— Изгубени — потвърди Адамсберг и сякаш чу Владислав да казва „плог“. — С Емил какво става?

— Доктор Лавоазие ни изпрати една конспиративна бележка. Емил се възстановявал, поискал морски охлюви, ама не му дали, след няколко дни го изписват. Но не и преди да осигурят безопасността му, каза Лавоазие. Докторът чака нареждания.

— Не преди да открием Павле.

— Защо Емил да е опасен за Павле? — попита Меркаде.

— Защото Водел-Плогойовиц е разговарял само е него. Опасен за Павле и за Ема Карно, помисли Адамсберг. Несръчните куршуми, изстреляни в Шатоден, говореха за операция на лице, обслужващо онези там горе.

— Вече не го ли наричаме Церк? — тихо попита Есталер седналия до него Меркаде. — Павле ли го наричаме?

— Все същият е, Есталер.

— А, добре.

— Или пък не е същият.

— Разбирам.

XLIII

Данглар, Адамсберг и Веранк отидоха на дискретна вечеря в един ресторант, сравнително отдалечен от Бригадата, като трима заговорници, събрали се да набележат план за действие. Веранк информира Данглар за сенките, помрачили случая с Вейл. Майорът поглаждаше меките си бузи и Веранк го намираше за видоизменен. Ефектът Абстракт, беше го предупредил Адамсберг. Бледите му очи излъчваха сила, раменете му се бяха поразширили и по-добре пасваха на кройката на костюма му. Никой не знаеше, че в ужасеното си очакване на смъртта на Адамсберг Данглар бе отложил посещението на Абстракт.

— Да се обадим ли на Вейл? — попита Веранк.

Адамсберг си бе поръчал пълнена зелка, за което веднага съжали — толкова далечна бе приликата с кисиловската зелка.

— Рисковано е — каза той.

— Който пръв стигне до мелницата, пръв мели брашното си — възрази Данглар.

Трите глави кимнаха в такт и Адамсберг набра номера, като им направи знак да мълчат.

— Пробата е заминала за лабораторията вчера — каза Адамсберг. — Имаме само два дни. Докъде сме стигнали, Вейл?

— Дайте ми минутка, да си нагледам агнешкото каре. Тъкмо го запичам в тигана.

Адамсберг закри телефона с ръка.

— Наглежда си агнешкото каре, тъкмо го запича в тигана.

Веранк и Данглар с разбиране кимнаха с глава. Адамсберг включи високоговорителя.

— Мразя да прекъсвам печенето — каза Вейл, като се върна. — Никога не знаеш какво ще излезе после.

— Вейл, Ема Карно знае кой е убиецът от Гарш. Досетила се е, когато го е свързала е мъжа, оставил седемнайсет отрязани крака на гробището в Ижгат.

— Хайгейт.

— Не обърнахме внимание на липсващия, осемнайсетия. Мисля, че него е видяла.

— Ако вече всичко знаете, Адамсберг, по-добре да отида да си наглеждам карето.

— Казвайте.

— Поразрових се в управлението в Оксер, където е била откъсната страница от регистъра. Преди дванайсет години е имало едно забавно показание. От шокирана жена, попаднала на зловеща находка — обут в обувка крак, захвърлен на една горска пътека.

— Именно. Кракът бил разложен и накълван от птиците. Доколкото си спомня взводният, жената наскоро била изгонила бившия си мъж от къщата си на село и отивала да смени ключалката. Намерила крака на петнайсет метра от вратата, на пътеката.

— По онова време Карно явно не е подозирала бившия си мъж.

— Явно, иначе е нямало да отиде в полицията. А е имала достатъчно улики. Пътеката била частна, никой освен собствениците не я използвал. Мъжът й ходел сам в горската къща в края на седмицата от повече от петнайсет години. Бил ловец. Според жителите на близкото село този самотен особняк прибирал отстреляния дивеч в заключен с катинар фризер. Когато накрая Ема Карно го принудила да се изнесе, не поискал помощта на селяните. Сещате се какво е съдържал фризерът. Един от краката явно бил изгубен по време на скоростното товарене на камиона. Ема Карно би могла да се досети, че е немислимо кракът да е изпаднал от джоба на случаен минувач или от човката на птица. Но тя не искала да се досеща. По-късно очите й се отворили и тя замълчала. Следствието не разкрило нищо, решили, че си имат работа с лешояд, и всичко било забравено.

— До откритието в Ижгат. Тогава разбрала.

— Именно. Седемнайсет крака пред едно гробище, а тя била виждала осемнайсетия. Ако се разчуело, че е била омъжена за човек, отрязал краката на седем трупа, била изгубена. За зла чест течно тогава вие сте били в Лондон. Не й оставало друго освен да ви унищожи. Един ден й билдостатъчен, за да открие слабото място на Мордан и да се възползва от него. Когато машината на Карно се задвижи, нищо не може да се мери с нея, най-малко вие, господин комисар. Убийството в Гарш е открито в неделя и тя прави връзката с Хайгейт преди вас. Как — не мога да кажа. Може би заради рязането. Карно саботира разследването, изпраща човек да стреля по Емил, изисква от Мордан да организира бягството на заподозрения и да остави гилзата и стружките у Водел. За да спаси истинския виновник, за да ви натопи и никой никога вече да не чуе гласа ви.

— Как се казва този съпруг, Вейл? — бавно попита Адамсберг.

— Нямам представа. Селската къща е на името на майката и е притежание на рода Карно от четири поколения. И в селото като във всички села са дали на съпруга името на собствениците. Наричали го „господин Карно“, или „съпруга на госпожа Карно“. Той ходел там само за да ловува.

— А тя, за Бога? Как се е казвала като омъжена? Как е подписала показанието?

— Била е от доста време разведена, когато е дала показания. Когато започва кариерата си на двайсет и седем години, отново се казва Карно. Тоест върнала си е бащиното име преди поне двайсет и пет години. Бракът й е бил кратка младежка авантюра.

— Трябва ни показанието, Вейл. Това е единствената ни улика срещу нея.

Вейл се изсмя и поиска минутка, за да обърне агнешкото каре.

— Адамсберг, вие като че ли не сте наясно с абсолютната власт на тези хора. Няма вече показание. Единствено паметта на взводния от Оксер може да възстанови историята. Никаква следа на хартия. Те си изпипват нещата.

— Вейл, остава ни един свидетел на бракосъчетанието.

— Засега никакъв резултат. Но майката на Ема Карно сигурно е познавала младия съпруг, поне за малко. Мари-Жозе Карно, улица „Вантий“ № 17, Базел, Швейцария. Не би било зле да й се осигури охрана.

— Но това е майка й, за Бога.

— А тя е Ема Карно. Убитата в Нант свидетелка е собствената й братовчедка. Предупредете колегата си Ноле. Ако изобщо посмее да продължи.

— Какво да му кажа, Вейл?

— Да охранява майката.

— Откъде е знаела Карно къде ще отиде Емил? Дори ченгетата от Гарш го изтърваха.

— Адамсберг, вие определено не сте създаден да работите там горе. Ченгетата от Гарш не са го изтървали нито за миг, знаели са, че е в болницата. Но отгоре са им наредили да го оставят да избяга, да го проследят, да съобщят къде е отседнал и да изчезнат. И те точно това са направили. Подчинили са се.

Адамсберг затвори телефона, завъртя го на масата. Бе дал дунапреновото сърце на Даница.

— Данглар, поверявам ви майката. Охрана Ретанкур.

— Не и майката — прошепна Веранк.

— Има ги всякакви, Веранк, някои си изяждат гардероба.

Данглар се отдалечи, за да се обади на Ретанкур. Незабавно потегляне за Швейцария. Щом се увериха, че е готова за път, тримата мъже си отдъхнаха и Данглар поръча арманяк.

— Бих предпочел една ракиjа след моята кафа, като в крчма.

— Как става така, господин комисар, че сте запаметили сръбски думи, а не успявате да запомните едно най-обикновено име като Радсток?

— Запаметил съм думи от Кисилово — уточни Адамсберг. — Сигурно защото там има незнайни места, Данглар, в които се случват необикновени неща. Хвала, добар дан, каjмак. В гробницата се сетих и за кобасице. Не си въобразявайте кой знае какво, това са наденици.

— Люти — уточни Веранк.

И Адамсберг не се учуди, че Веранк вече знае повече от него.

— Вейл като че ли се държи коректно — каза Данглар.

— Да — съгласи се Веранк. — Но това нищо не значи. Вейл винаги действа по всички правила на изкуството. Полицейското и всяко друго.

— Защо би предал Карно?

— За да я съсипе. Тя прави грешки, значи е опасна.

— Вейл не е Арнаут Павле. Не е бившият съпруг.

— Защо не? — неубедено възрази Веранк. — Кой би свързал младежа отпреди двайсет и девет години с днешния изискан, коремест и белобрад мъж?

— Не мога да поставя официална охрана пред дома на Вейл — каза Адамсберг. — Веранк?

— Добре.

— Минете през Данглар да ви даде оръжие. И покрийте косите си.

XLIV

Под навеса проблясваше светлинка. Лусио хранеше котката майка. Адамсберг се приближи до него и седна на земята с кръстосани крака.

— Отдалече идваш — каза Лусио, без да вдига глава.

— По-отдалече, отколкото си мислиш, Лусио.

— От толкова далече, колкото си мисля, омбре. Ла муерте.

— Да.

Адамсберг не смееше да попита как е малката Шарм. Оглеждаше се дискретно, неспособен да я различи сред котетата, които щъкаха в сянката. Убих малката котка. Само веднъж стъпих отгоре й с ботуша и се разтече.

— Всичко наред ли е? — попита той е известно неудобство.

— Ами не.

— Какво е станало?

— Мария намери бирата под храста. Ще трябва да търся ново скривалище.

Едно от котетата несръчно пристъпи към Адамсберг и се удари в крака му. Той го вдигна с една ръка и срещна погледа на присвитите му очи.

— Шарм — каза той. — Тя ли е?

— Не я ли позна? Нали ти я изроди.

— Да. Разбира се.

— Понякога си гола вода — поклати глава Лусио.

— Безпокоях се за нея. Сънувах нещо.

— Разкажи ми, омбре.

— Не.

— Случи се в тъмното, нали?

— Да.

През следващите два дни Адамсберг непрекъснато изчезваше. Минаваше през Бригадата за няколко минути, телефонираше някому, приемаше съобщения и отново тръгваше нанякъде. Никой от колегите му нямаше достъп до него. Успя да посети и Жослен, когото помоли да провери как са му ушите. Лекарят доволно заби пръсти в ушните му миди, после постави диагнозата — шок, който може да види сметката на всяко ухо, смъртоносен стрес, нали? Но вече почти преодолян, добави учудено.

Човекът със златните пръсти заглуши пищенето в ушите му и Адамсберг дълго се вслушва в уличната гълчава, ненарушавана от паразитните шумове на личната му линия за високо напрежение. После продължи пътя си по следите на Арнаут Павле. Следствието забуксува с отец Жермен, който отказваше да съобщи каквото и да било за родословието си. Което бе негово право. А истинското му име, Анри Шарл Льофевр, беше толкова разпространено, че Данглар се препъна още при първите опити да проследи роднините му. Данглар потвърди усещането на Веранк — у властния отец Жермен, надарен с неприятна и може би привлекателна физическа сила, нямаше нищо, което да предизвика симпатия у нормалния гражданин, и имаше всичко, което да заплени вятърничавия певец. Адамсберг изслуша доклада му разсеяно, като за пореден път нарани самочувствието му.

Ретанкур бе поела Швейцария с Керноркян, Веранк живееше в бившата стая на Церк, откъдето не изпускаше от поглед Вейл. Бе скрил рижите си кичури под кафява боя, но на слънчева светлина те прозираха, неизтребими и предизвикателни. На детството ти същността / ще блесне на дневна светлина. Вейл прекарваше съвсем малка част от времето си на Ке-дез-Орфевр, през останалата обикаляше снабдителите и търсеше редки храни и продукти, включително ливански сапун с есенция от пурпурна роза. Вейл веднага покани новия си съсед на събиранията в сряда. Веранк отклони поканата не особено любезно. В три часа сутринта у Вейл още са забавляваха и Веранк охотно би захвърлил маската, ако не изпитваше силна тревога за племенника си.

Адамсберг вече спеше с оръжие подръка. В сряда вечерта той отново се обади в управлението в Нант, тъй като предишните му обаждания бяха останали без отговор. Дежурният сержант Понс отказа, както и колегите му, да му даде личния номер на комисар Ноле.

— Сержант Поне — каза Адамсберг, — става дума за Франсоаз Шеврон, жената, убита преди единайсет дни в Нант. Вие имате един невинен в затвора, а аз — един убиец на свобода.

До сержанта се приближи един лейтенант и го изгледа въпросително.

— Жан-Батист Адамсберг — информира го сержантът, като закри слушалката с ръка. — За случая Шеврон.

Завъртайки ръка до главата си, лейтенантът показа какви хубави неща си мисли за Адамсберг. После, внезапно обзет от тревога, взе слушалката.

— Лейтенант Дремар.

— Личния номер на Ноле, лейтенант.

— Господин комисар, случаят Шеврон е приключен, досието е на бюрото на съдията. Съпругът й редовно я е биел, а тя си е имала любовник. Домашна история. Не можем да безпокоим комисаря Ноле, той мрази това.

— Още повече ще намрази, ако се появи още една жертва. Номерът му, Дремар, побързайте.

Дремар набързо прехвърли през главата си многобройните и противоречиви оценки, които бе чувал за Адамсберг — от гений до бедствие, реши, че може да сбърка, каквото и да направи, накрая избра благоразумието.

— Имате ли нещо за писане, господин комисар?

Две минути по-късно Адамсберг чу гласа на жизнерадостния Ноле.

— Съжалявам, че ви безпокоя, Ноле.

— Напротив, Адамсберг — каза Ноле весело. — Наблизо ли сте? Защо не дойдете насам?

— Става дума за случая Шеврон.

— Ами чудесно!

Ноле махна с ръка, за да намалят звука, и сега Адамсберг го чуваше по-добре.

— Била е свидетел при сключване на брак в Оксер преди двайсет и девет години. Бившата съпруга не желае по никакъв начин някой да узнае за този брак.

— Доказателства?

— Страницата от регистъра е била откъсната.

— Стигнала е дотам да убие свидетелката?

— Несъмнено.

— Слушам ви, Адамсберг.

— Разпитали са майката в Женева, тя отрича дъщеря й да е била омъжена. Страх я е и я охраняват.

— Значи трябва да опазим другия свидетел, така ли?

— Именно, но още не знаем кой е. Съобщението в печата не доведе до нищо. Разпитайте обкръжението на Франсоаз Шеврон. Търсете мъж. Свидетелите почти винаги са мъж и жена.

— Името на бившата съпруга, Адамсберг?

— Ема Карно.

Адамсберг чу как Ноле излезе от стаята и затвори вратата.

— Добре, Адамсберг, сега съм сам. Настина ли споменахте Карно? Ема Карно?

— Самата тя.

— Искате от мен да нападна змея?

— Какъв змей?

— Там горе, мамка му. Огромния змей, който се върти из задните им стаи. От обикновен мобилен ли си обаждате?

— Не, Ноле. Обикновеният е разяден от подслушвателни устройства като греда от червеи.

— Хубаво. Искате от мен да нападна една от главите на системата? Глава, залепена за принципалната глава на държавата? Знаете ли, че всяка люспа на този змей е слепена със съседната в непробиваема броня? Знаете ли какво ще трябва да направя след това? Ако изобщо ме оставят да направя нещо.

— Аз ще съм с вас.

— И какво ме грее това, Адамсберг? — извика Ноле. — Къде според вас ще бъдем?

— Ами не знам. Може би в Кисилова. Или на друго някое незнайно и мъгливо място.

— Мамка му, Адамсберг, знаете, че винаги съм ви подкрепял. Но сега без мен. Вижда се, че нямате деца.

— Имам две.

— А, така ли? — каза Ноле. — Не знаех.

— Е?

— Е, не. Не съм свети Георги.

— Не ми е известен.

— Онзи, дето убил змея.

— Аха — поправи се Адамсберг. — Известен ми е.

— Значи ще ме разберете. Не искам да имам нищо общо със змея.

— Добре, Ноле. Тогава ми изпратете досието на Шеврон. Не ми се ще някой да умре, защото преди двайсет и девет години е бил свидетел на сватбата на един боклук. Все едно дали този боклук се е превърнал в змейска люспа или не.

— Змейски зъб би било по-подходящо.

— Както желаете. Зарежете за малко змея, изпратете ми досието и забравете всичко.

— Добре — каза Ноле и въздъхна. — Отивам в кабинета.

— Кога ще ми го изпратите?

— Няма да ви го изпратя, мамка му. Ще възобновя разследването.

— Или ще седнете отгоре му?

— Не подлагайте думите ми на съмнение, Адамсберг, или ще изхвърля всичко в Лоара. Малко ми остава.

Плог, каза си Адамсберг, като затвори. Ноле поемаше по следите на Ема Карно, а Ноле си го биваше. Освен ако по пътя не се уплашеше от змея. Адамсберг не знаеше какво значи думата „принципална“, но горе-долу се ориентира. Хората употребяваха значителен брой сложни думи и той се питаше кога, къде и как бяха успели с такава лекота да ги запаметят. Той обаче помнеше думата крчма, което не беше по силите на всекиго.

Адамсберг взе душ, остави оръжието си и двата телефона до леглото, опъна се още влажен под червената завивка с носталгична мисъл за избелялосиния юрган в Кисилова. Чу да се отваря вратата на съседа и Лусио да ходи из градината. Значи беше между дванайсет и половина и два сутринта. Освен ако Лусио е излязъл не да пикае, а да си организира ново бирено скривалище. Което дъщеря му Мария щеше да се направи, че открива след два месеца, отбелязвайки нов етап в безкрайната им игра. Да мисли за Лусио, за Шарм, за синия юрган, за всичко, само да не вижда лицето на Церк. Тоест грубиянската му глава, самохвалните му приказки, неотстъпния му и безмозъчен гняв. Мило момче, ангелски глас — бе казал Веранк, но не такова беше усещането на Адамсберг. Иначе доста неща говореха в полза на Церк: мръсната кърпичка, прекалено старите крака в Хайгейт, ботушите под стълбите. Но кучешките косми продължаваха настръхнало да стърчат, препречвайки пътя му към оневиняването. И ръцете на някой Павле биха изваяли съвършен убиец от мекия като восък Церк. Церк и Павле, които си разпределят задачите — единият у Водел, другият в Хайгейт. Болезнена двойка, съчетала патологичния и могъщ Арнаут Павле с неуравновесения и ампутиран откъм баща младеж. Ничий син, син на Адамсберг. Син или не, Адамсберг не изпитваше никакво желание да си мръдне пръста за Церк.

XLV

На пода един нервен щурец изпусна кратък отчаян вик. Адамсберг позна звука на мобилния си — онзи, дето беше прояден от червеи — и го вдигна, поглеждайки часовниците си. Между два четирийсет и пет и четири и четвърт сутринта. Прекара ръка по лицето си, за да премахне паяжината на съня, погледна екранчето — имаше две послания от едно и също лице, изпратени с интервал от три минути. Първото гласеше POR, второто — QOS. Адамсберг веднага се обади на Фроаси. Фроаси никога не мърмореше, когато я будеха нощем. Комисарят подозираше, че използва случая да хапне.

— Две съобщения, които не разбирам — каза й той. — Мисля, че са неприятни. Колко време ви трябва, за да разберете кой е собственикът на мобилния?

— За непознат номер? Четвърт час. Като прибавя половин час, за да стигна до Бригадата, защото тук имам само два микрокомпютъра, четирийсет минути. Продиктувайте ми го.

Адамсберг прочете номера, притеснен от някакво усещане за спешност. Четирийсет минути бяха твърде много.

— Този веднага мога да ви го дам — каза Фроаси. — Вече го търсих в късния следобед. Армел Лувоа.

— Мамка му.

— Тъкмо бях започнала да преглеждам обажданията му. Той не телефонира често. Нито веднъж от девет дни насам. Изключил е апарата сутринта на бягството си. Защо го е включил отново? За да се издаде ли? Какво го прихваща? Оставил ли ви е съобщение?

— Изпратил ми е два неразбираеми текстове.

— Текста — механично го поправи Фроаси, възприела и тя като другите учените тикове на Данглар.

— Можете ли да установите откъде се обажда?

— Ако пак не се е изключил, да.

— Можете ли да направите това от дома си?

— По-трудно е, но мога да опитам.

— Опитвайте бързичко.

Тя вече беше затворила. Нямаше смисъл да се казва на Фроаси да действа бързичко, тя отхвърляше задачите със скоростта на мухичка.

Адамсберг се облече, взе кобура си и двата телефона. На стълбите усети, че е навлякъл тениската си обратно, с гърба отпред, етикетът го дращеше по шията. Ще я оправи по-късно. Докато слагаше сакото си, Фроаси отново се обади.

— Къщата в Гарш — обяви тя. — От същото място излъчва и друг апарат. Да се опитам ли до го идентифицирам?

— Давайте.

— За това трябва да отида в службата. Ще ви отговоря след час.

Адамсберг се обади да сформират два екипа. Трябваха най-малко трийсет минути, докато първият се събере в Бригадата. И още време, за да стигне до Гарш. Той самият, ако тръгнеше веднага, щеше да е там след двайсет минути. Поколеба се, всичко му подсказваше, че трябва да изчака. Капан. Какви ги вършеше Церк в къщата на стария Водел? С друг мобилен телефон? Или с друг човек? Арнаут Павле? И ако беше така, какво търсеше Церк? Капан. Сигурна смърт. Адамсберг се качи в колата си, постави ръце на волана. Бяха го изпуснали в гробницата, щяха да опитат отново тук, бе очевидно. Най-умно би било никъде да не мърда. Препрочете двете съобщения. Por, Qcs. Завъртя контактния ключ, после го завъртя обратно. Очевидно, разбираемо и нормално развитие на събитията. С пръсти върху ключа, комисарят се опитваше да разбере защо друга някаква увереност му нареждаше да отиде в Гарш, лишена от мотив увереност, която завладяваше мисълта му. Запали фаровете и потегли.

На половината път, след тунела „Сен Клу“, спря на аварийната лента. Por, Qos. Току-що си бе помислил — ако можеше да нарече това мислене — за забележката на Фроаси за думата „текстове“. „Текстове“, която го бе отвела с подскок към Por. Беше почти уверен. Често бе виждал това Por на екрана на мобилния си. И това се случваше, когато пишеше текстове, когато пишеше есемеси. Извади телефона си и набра трите букви: s, m, s. Най-напред получи Pop, после комбинациите Por, Pos, Qos, Sos и накрая Sms.

Sos. SOS.

SOS, което Церк не бе успял да изпрати правилно. Опита още веднъж, след това лепна лампата на покрива и продължи пътя си. Ако Церк искаше да му устрои капан, той щеше да напише разбираеми думи. А щом не бе успял да напише правилно SOS, значи не е виждал екрана. Значи е писал на тъмно. Или в джоба си, напипвайки буквите, за да не го заловят. Не беше капан, а зов за помощ. Церк беше с Павле и вече бяха минали трийсет минути, откакто бе изпратил съобщенията си.

— Данглар — каза Адамсберг, като продължаваше да шофира. — Имам SOS от Церк. Написал го е, без да вижда екрана. Убиецът го е завел на местопрестъплението, където чисто и просто ще го самоубие. Край на историята.

— Отец Жермен?

— Не той, Данглар. Как може Жермен да знае, че е било женско? Нали точно това каза? Не ограждайте къщата, не влизайте през вратата. Ще го очисти незабавно. Продължавайте към Гарш, ще ви се обадя пак.

Все така държейки волана с една ръка, Адамсберг събуди доктор Лавоазие.

— Трябва ми номера на стаята на Емил, докторе. Спешно.

— Адамсберг ли е?

— Да.

— И кое ми го доказва? — попита Лавоазие, превърнал се в съвършен конспиратор.

— Мамка му, докторе, нямаме време.

— Дума да не става — отсече Лавоазие.

Адамсберг усети, че работата е сериозна, Лавоазие взимаше мисията си присърце. Комисарят му бе наредил: „Никакви контакти“, и той спазваше заповедта с педантичността на учен.

— Мога да ви кажа какво прошепна Ретанкур на излизане от комата. Така става ли? Спомняте ли си го?

— И още как. Слушам ви.

— От щастие ще ида при Господ в този ден.

— Добре, приятелю. Ще ви прехвърля обаждането, защото болницата ще откаже да ви свърже с Емил без моето разрешение.

— Побързайте, докторе.

Пукот, звън, ултразвуци, после гласът на Емил.

— С Купидон ли нещо? — попита Емил разтревожено.

— Купидон е в цветущо здраве. Емил, кажи ми, освен през главния вход откъде може да се влезе в къщата на Водел.

— От задния вход.

— Имам предвид да се влезе дискретно, без да се привлича вниманието.

— Отникъде.

— Напротив, Емил, има откъде. Ти самият си минавал оттам. Когато си се връщал нощем да свиеш малко мангизи.

— Никога не съм правил това.

— За Бога, отпечатъците ти са върху чекмеджетата на писалището. Ама майната им на отпечатъците ти. Чуй ме добре. Убиецът на Водел ще очисти още някого тази вечер в къщата. Трябва да вляза вътре незабелязано. Схващаш ли?

— Не.

Колата влизаше в Гарш, Адамсберг свали буркана.

— Емил — каза той със стиснати зъби, — ако не ми кажеш, застрелвам псето ти.

— Няма да го направиш.

— Ще го направя, без да ми мигне окото. След това ще го размажа с ботуша си. Ясна ли ти е картинката?

— Мръсно гаднярско ченге.

— Именно. Говори, за Бога.

— През съседната къща, на леля Бурлан.

— Да?

— Мазетата са свързани. Преди двете къщи са принадлежали на един човек. Той настанил жена си в едната и любовницата си в другата. За по-удобно свързал двете мазета с коридор. Когато продал имота, двете къщи били разделени и подземната врата била зазидана. Обаче леля Бурлан я отзидала, макар да нямала право. Водел нямаше представа, той никога не слизаше в мазето. Аз бях открил номера, но обещах на съседката да не я издавам. В замяна тя ме оставяше да минавам оттам. Двамата добре се разбирахме.

Адамсберг паркира на петдесет метра от къщата, излезе от колата и тихо затвори вратата.

— Защо я е отзидала?

— Изпитва луд страх от пожар. Мазето й е аварийният вход. Тъпо е, защото има страхотна линия на късмета.

— Сама ли живее?

— Да.

— Благодаря.

— Да не правиш глупости с кучето ми, ей.

Адамсберг информира двата екипа. Единият беше на път, другият тръгваше. В къщата на Водел не се виждаше никаква светлина, капаците и завесите бяха спуснати. Няколко пъти почука на вратата на госпожа Бурлан. Нейната къща беше същата като на Водел, но много по-занемарена. Нямаше да е лесно да се убеди сама жена да отвори вратата си посред нощ само като чуе думата „Полиция“, която никому не действа успокоително. Било защото човек си мисли, че не е полицията, било защото си мисли, че е полицията, което е още по-лошо.

— Госпожо Бурлан, изпраща ме Емил. Той е в болница и ми е заръчал да ви предам нещо.

— А защо идвате през нощта?

— Той не иска да ме виждат. Става дума за мазетата. Казва, че ако се разчуе, ще си имате неприятности.

Вратата се открехна на десет сантиметра заради веригата. Една крехка женица на около шейсет години го заразглежда, намествайки очилата си.

— А откъде да знам дали наистина сте приятел на Емил?

— Каза ми, че имате страхотна линия на късмета.

Вратата се отвори и жената я залости, след като Адамсберг влезе.

— Аз съм приятел на Емил и съм комисар — каза Адамсберг, като й показа картата си.

— Това няма как да е вярно.

— Има как. Пуснете ме да мина през мазетата, само това ви моля. Трябва да вляза в къщата на Водел. Два полицейски екипа ще ме последват. Пуснете и тях.

— Не може да се мине.

— Мога да мина и без вас, госпожо Бурлан. Не ми пречете или всички съседи ще разберат за вратата.

— Е и? Да не е престъпление?

— Може да кажат, че сте искали да оберете стария Водел.

Женицата побърза да донесе ключа, като роптаеше срещу полицията. Адамсберг я последва в мазето, после в коридора към другото мазе.

— Какво толкова се е разтичала полицията — каза тя, отключвайки вратата. — И я стига с тия магарии. Мен да ме обвиняват в кражба! На Емил да досаждат! Че и на онова младото момче.

— Полицията е намерила кърпичката на младото момче.

— Магарии. Човек не оставя кърпичката си дори когато ходи на гости, защо ще го прави, когато ходи да убива?

— Не вървете подир мен, госпожо Бурлан — каза Адамсберг на жената, която ситнеше след него. — Опасно е.

— Убиецът?

— Да. Приберете се вкъщи, изчакайте да дойдат подкрепленията, никъде не мърдайте.

Жената бързо заситни в обратна посока. Адамсберг тихо изкачи затрупаните с вехтории стълби на мазето на Водел, като си светеше, за да не блъсне някоя щайга или бутилка. Вратата към кухнята беше най-обикновена, ключалката не му отне повече от минута. Тръгна по коридора и се отправи към стаята с пианото. Ако Павле решеше да самоубие Церк, точно там щеше да го направи, на мястото на своето угризение.

Затворена врата, никаква видимост. Гоблените по стените заглушаваха гласовете. Адамсберг влезе в банята, качи се върху коша за бельо и оттам стигна до решетката на вентилатора.

Павле стоеше прав с гръб към него и държеше оръжие със заглушител в небрежно протегнатата ръка. Срещу него Церк плачеше, седнал във фотьойла „Луи тринайсети“, и във вида му не бе останало нищо от предишната готическа арогантност. Павле направо го беше заковал за фотьойла. През лявата му длан минаваше нож, забит в дървото на подлакътника. Много кръв беше изтекла, явно изтерзаният от болка младеж седеше така закарфичен от доста време.

— На кого? — повтаряше Павле, размахвайки мобилен телефон пред очите на Церк.

Церк, изглежда, се бе опитал отново да отправи зов за помощ, но този път Павле го бе уловил. Мъжът прищрака с един нож, хвана дясната ръка на Церк и я покри с резки, като действаше бавно, сякаш разрязваше риба и сякаш не чуваше виковете на младежа.

— Това ще те откаже от други опити. На кого?

— На Адамсберг — простена Церк.

— Колко жалко — каза Павле. — Синът вече не размазва бащата, нали? Вика го на помощ при първата драскотина, нали? Por, Qos. Какво се опитваше да му кажеш?

— SOS. Не успях да го напиша, той няма да разбере. Оставете ме, няма да ви издам, нищо няма да кажа, нищо не знам.

— Но ти ми трябваш, моето момче. Разбираш ли, ченгетата стигнаха твърде далеч. Ще те оставя тук, разпънат на фотьойла, самоосакатил се, умрял на мястото на собственото си престъпление — и толкова. Имам много работа и ми е необходимо спокойствие.

— Аз също — простена Церк.

— Ти ли? — каза Павле, като изгаси мобилния на Церк. — Че каква работа имаш ти? Да правиш дрънкулки? Да пееш? Да ядеш? Но на никой не му пука за теб. Горкото ми момче. Ти не служиш за нищо и на никого. Майка ти замина, а баща ти не те иска. Поне със смъртта си ще си направил нещо. Ще се прочуеш.

— Нищо няма да кажа. Ще замина надалеч. Адамсберг няма да разбере.

Павле сви рамене.

— Разбира се, че няма да разбере. Птичи му е мозъкът, също като твоя, вятър го вее, какъвто бащата, такъв и синът. Във всеки случай късничко е да му се обаждаш. Мъртъв е.

— Не е вярно — каза Церк и се опита да се надигне.

Павле натисна дръжката на забодения нож и острието му заигра в раната.

— Успокой се. По-мъртъв не може и да бъде. Зазидан в гробницата на жертвите на Плогойовиц в Киселево в Сърбия. Ясно ти е, че няма изгледи да се върне, нали?

После Павле заговори тихо, като на себе си, докато и последната надежда напускаше Церк.

— Но ти ме принуждаваш да ускоря нещата. Ако са намерили трупа му, значи са намерили и мобилния му. В такъв случай вече са видели обаждането ти, установили са чий е апаратът и къде се намира. И къде се намираме ние. Може би имаме по-малко време от предвиденото, приготви се, моето момче, сбогувай се с живота.

Павле се бе отдалечил от фотьойла, но все още беше твърде близо до Церк. Докато Адамсберг отвори вратата и се прицели, Павле щеше да е имал четири секунди преднина, за да стреля по младежа. Значи трябваше да му отвлече вниманието за четири секунди. Адамсберг извади тефтера си и на пода се изсипаха листата, които имаше навик да тика вътре безредно. Лесно разпозна листа, който търсеше — беше смачкан и мръсен. Върху него бе преписал надгробния надпис на Плогойовиц. Грабна мобилния си и бързо написа: Dobar dan, proklet. Подпис: Plogojowitz. Не беше кой знае какво, но не се сещаше какво друго да направи. Трябваше да го разсее за миг, колкото да влезе и да застане между Церк и него.

Телефонът звънна в джоба на Павле. Мъжът погледна екрана, намръщи се, вратата рязко се отвори. Адамсберг застана срещу него, прикривайки младежа. Павле леко помръдна глава, сякаш в нахлуването на комисаря имаше нещо крайно неуместно.

— Вие ли се забавлявате така, комисар? — каза Павле, сочейки екрана. — Не се казва добар дан по това време на денонощието. Казва се добро вече.

Презрителното безгрижие на Павле обърка Адамсберг. Нито изненадан, нито разтревожен, макар да го мислеше за мъртъв в гробницата, мъжът не демонстрира никакъв интерес към присъствието му. Сякаш не го смяташе за нещо повече от снопче трева на пътя си. С насочено към Павле оръжие Адамсберг протегна ръка назад и изтръгна ножа от подлакътника.

— Бягай, Церк! Веднага!

Церк се спусна към вратата, затръшна я след себе си и стъпките му отекнаха в коридора.

— Колко трогателно — каза Павле. — А сега, Адамсберг? Ето ни и двамата прави, въоръжени. Вие ще се целите в краката, аз — в сърцето. Ако ме улучите пръв, пак ще стрелям, нали? Нямате никакъв шанс. Пръстите ми са изключително чувствителни, самообладанието ми е пословично. В подобна чисто техническа ситуация вратата ви към вашето несъзнавано няма да ви е от полза. Напротив, ще ви забави. Пак ли правите същата грешка като в Киселево? Разхождате се сам? И тук като при старата мелница? Знам — добави той, като вдигна голямата си ръка. — Охраната ви е наблизо.

Мъжът погледна часовника си, после седна.

— Имаме няколко минути. Лесно ще хвана младежа. Имаме няколко минути, за да ми кажете кое ви доведе до мен. Не говоря за тази вечер и за съобщението на глупака Армел. Защото вие знаете, че синът ви е глупак, нали? Говоря за онзиденшното ви посещение в кабинета ми, за шума в ушите. Вече сте знаел, сигурен съм, защото черепът ви оказваше съпротива на ръцете ми. Вече не бяхте с мен, а против мен. Как разбрахте?

— В гробницата.

— И как?

Адамсберг говореше трудно. Споменаването на гробницата, където бе прекарал нощта с Весна, все още го изкарваше от равновесие. Насочи мислите си към Веранк, към отворилата се врата, към коняка на Фроаси.

— Малката котка — подзе той. — Онази, която искахте да смажете.

— Да. Не ми стигна времето. Ще го направя, Адамсберг, винаги си удържам на думата.

— Убих малката котка. Само веднъж стъпих отгоре й с ботуша и се разтече. Яд ме беше, че ме накара да я спасявам. Това казахте.

— Точно така.

— Церк беше извадил котето изпод купчина щайги. Но как беше познал, че е женско? Коте на една седмица? Невъзможно. Лусио знаеше, че е женско. Аз знаех. И вие, докторе, защото го лекувахте. Вие и само вие.

— Да — каза Павле, — виждам къде съм сбъркал. Кога се сетихте за това? Веднага след като ви го казах?

— Не. Когато видях котето, след като се прибрах.

— Бавномислещ както винаги.

Павле се изправи, чу се гръм. Адамсберг с изумление видя тялото на доктора да се свлича на пода. Бе ударен в корема от лявата страна.

— Целих се в краката — изрече смутено госпожа Бурлан. — Боже мили, ама че лошо стрелям.

Дребната женица заситни към мъжа, който се задъхваше на пода, докато Адамсберг прибираше оръжието му и викаше подкрепление.

— Да не вземе сега да умре? — попита тя, като се наведе над него.

— Едва ли. Куршумът е заседнал в червата.

— Само трийсет и втори калибър е — уточни госпожа Бурлан, сякаш говореше за нещо съвсем обикновено, за номера на детска дрешка например.

Очите на Павле зовяха комисаря.

— Линейката идва, Павле.

— Не ме наричайте Павле — заповяда лекарят с пресекващ глас. — Откакто силата на дяволските изчадия угасна, вече няма Павле. Всички Павле са спасени. И си отиват. Разбирате ли, Адамсберг? Отиват си свободни. Най-после.

— Всичките ли ги избихте? Целия род Плогойовиц?

— Не съм ги избивал. Да унищожаваш подобни изчадия не означава да убиваш. Те не са хора. Помагам на човечеството, комисар, аз съм лекар.

— Значи и вие, Жослен, не сте човек.

— Не съвсем. Впрочем сега вече да.

— Всички ли унищожихте?

— Петимата големи. Остават две дъвкачки. Те не могат нищо да възстановят.

— Аз знам за трима: Пиер-Водел-Плог, Конрад Пльогенер и фрау Абстер-Плогенщайн. И краката на Плогодреску, но това е стара работа.

— Звъни се — плахо се обади госпожа Бурлан.

— Подкреплението. Идете да отворите.

— А ако не е подкреплението?

— То е. Вървете, за Бога.

Женицата се подчини и отново заропта срещу полицията.

— Коя е тази? — попита Жослен.

— Съседката.

— Откъде стреля?

— Нямам представа.

— Лоша среча.

— Другите двама, докторе? Кои са другите двама, които сте убили?

— Никого не съм убивал.

— Другите две изчадия, които сте унищожили?

— Плоган и дъщеря му. Ужасяващи. С тях започнах.

— Къде?

Влязоха санитарите, поставиха на земята носилката, завадиха превързочни материали. Адамсберг им направи знак да изчакат няколко минути. Госпожа Бурлан слушаше разговора, разтреперана и съсредоточена.

— Къде?

— В Саволина.

— Къде е това?

— Финландия.

— Кога? Преди Пресбаум ли?

— Да.

— Плоган? Това ли е сегашното им име?

— Да. Вейко и Лена Плоган. Най-гадните изчадия. Той вече не властва.

— Кой?

— Никога не произнасям името му.

— Петър Плогойовиц.

Жослен кимна.

— В Хайгейт. Край. Кръвта му е угаснала. Идете да видите, дървото на Хампстед Хил скоро ще умре. И пъновете ще изгният около гроба му в Киселево.

— А синът на Пиер Водел? Той е Плогойовиц, нали? Защо го оставихте жив?

— Защото е само човек, не е роден с вампирски зъби. Сатанинската кръв не оросява всички клонки.

Адамсберг понечи да се изправи, лекарят го дръпна за ръкава.

— Идете да видите, Адамсберг — помоли той. — Вие знаете. Вие разбирате. Трябва да съм сигурен.

— Да видя какво?

— Дървото на Хампстед Хил. То е откъм южната част на параклиса. Големият дъб, засаден в деня на раждането му през 1663.

Да отиде да види дървото? Да се подчини на безумието на Павле? Плогойовиц в дървото като чичото в мечката?

— Жослен, отрязал сте краката на девет мъртъвци, унищожили сте пет изчадия, зазидахте ме в онази адска гробница, използвахте сина ми и за малко не го убихте.

— Да, знам, но идете да видите дървото.

Адамсберг поклати глава с отвращение или умора, стана и направи знак на санитарите да го отнасят.

— За какво говори? — попита госпожа Бурлан. — За някакви семейни неприятности?

— Точно така. Откъде стреляхте?

— От дупката.

Госпожа Бурлан го поведе през коридора. Зад една графика в тънката стена имаше пробит отвор с три сантиметра диаметър, през който се виждаше стаята с пианото.

— Това беше наблюдателницата на Емил. Понеже господин Водел оставяше всички лампи да светят, никога не можехме да сме сигурни, че си е легнал. През дупката Емил проверяваше дали е още в кабинета си. Емил понякога отмъкваше по някоя банкнота. Ей Богу, Водел беше много богат.

— Вие откъде знаехте?

— С Емил добре се разбирахме. Аз бях единствената в квартала, която не го гледаше накриво. Споделяхме си едно друго. Имахме много общи неща.

— Като например револвера.

— Не, той е на мъжа ми. Боже, как можах да стрелям по човека! Ама че неприятност. Целих се в краката, обаче дулото само подскочи нагоре. Не исках да стрелям, исках само да погледам. А после, ей Богу, вашите хора все не идваха, стори ми се, че лошо ви се пише и че трябва да направя нещо.

Адамсберг кимна. Много лошо му се пишеше. Преди двайсет минути. Толкова бяха изтекли, откакто влезе в банята. Сега изпитваше само вълчи глад.

— Ако търсите младежа — добави дребната женица, като заситни към мазето, — той е в моята дневна. Превързва си ръцете.

XLVI

Екипът на Данглар следваше линейката, този на Воазне правеше оглед на къщата. Адамсберг завари Церк да седи в дневната на съседката, не по-спокоен отколкото пред Павле, заобиколен от четирима полицаи с извадено оръжие. Ръцете му бяха увити в големи парцали, които госпожа Бурлан бе прихванала с безопасни.

— С него — каза Адамсберг, като вдигна Церк за ръката — аз ще се разправям. Да имате нещо обезболяващо, госпожо Бурлан?

Накара го да изпие две хапчета и го подкара към колата.

— Сложи си колана.

— Не мога — отвърна Церк, показвайки опакованите си ръце.

Адамсберг поклати глава, издърпа колана, закопча го. Церк седеше покорно, онемял, измъчен, сякаш оглупял. Адамсберг мълчаливо шофираше, наближаваше пет часът сутринта, скоро щеше да съмне. Колебаеше се. Да се отнесе към случая формално или да задълбае. Третата възможност, онази, която Данглар обикновено му подсказваше, бе да се измъкне фино и елегантно. По английски. Но той не го умееше това измъкване. Чувстваше се смътно обезкуражен и леко уморен. Какво значение имаше дали ще говори или няма да говори? Какъв смисъл? Каква полза? Можеше да остави Церк да си живее живота, без да му мигне окото. Можеше да продължи да шофира ей така, до края на света, без да пророни дума. Можеше да го зареже тук, на пътя. Церк несръчно извади цигара с превързаните си ръце. Обаче не можеше да си я запали. Адамсберг въздъхна, натисна автомобилната запалка, подаде му я. С една ръка извади втория си мобилен. Вейл се обаждаше.

— Събудих ли ви, господин комисар?

— Не съм лягал.

— Нито аз. Ноле е открил свидетеля, един съученик на Франсоаз Шеврон и на Ема. Заловил е Карно преди половин час. Била е въоръжена и е отивала в апартамента на съученика си.

— Има такива нощи, Вейл, когато хората огладняват. Арнаут Павле беше арестуван преди час. Доктор Пол дьо Жослен. На път да убие Церк в къщата в Гарш.

— Направил ли му е нещо?

— Пробол му е ръцете. Жослен е в болницата в Гарш с куршум в корема, не е смъртоносен.

— Вие ли стреляхте?

— Съседката. Шейсетгодишна, метър и петдесет, четирийсет кила и револвер трийсет и втори калибър.

— Младежът къде е?

— С мен.

— У дома му ли го карате?

— В известен смисъл. Не може да си служи с ръцете, още не е съвсем функциониращ. Кажете на Ноле да блокира жилището на Франсоаз Шеврон, те ще се опитат с всички средства да извадят Ема Карно от блатото и да натикат вътре съпруга на Шеврон. Кажете му също да не разгласява ареста на Карно през следващите четирийсет и осем часа. Никакво изявление, нито ред. Дъщерята ще се яви пред съда вдругиден. Не искам Мордан да се е натопил за нищо.

— Естествено.

Церк му подаде фаса си с въпросителен поглед и Адамсберг го загаси в пепелника. В профил, на неопределената сутрешна светлина, вяло предъвкващ неясни мисли, Церк приличаше на него — с чипия нос и малката брадичка — дотолкова, че беше чудно как Вейл не е забелязал нищо. Жослен твърдеше, че Церк е глупак.

— Изпуших ти цигарите в Киселево — каза Адамсберг. — Онези, дето ги остави у нас. Само една остана.

— Жослен разправяше нещо за Киселево.

— Там е умрял Петър Плогойовиц през 1725 година. Там са построили гробницата на деветте жертви, в която ме затвори Жослен.

Адамсберг усети внезапен студ да сковава гърба му.

— Значи е било вярно — каза Церк.

— Да. Беше ми студено. И всеки път, като се сетя, студът са завръща.

Адамсберг шофира два километра, без да приказва.

— Затвори вратата на гробницата и заговори. Много добре те имитираше. Знаеш ли къде си, тъпако?

— Приличаше ли на мен?

— Много. И всички ще узнаят, че Адамсберг е зарязал сина си и какъв е станал синът му. Заради теб. Теб. Теб. Беше убедително.

— И ти помисли, че съм аз?

— Естествено. Същият боклук беше, когато дойде вкъщи. За да ми съсипеш живота. Нали това ми обеща?

— Какво си правел в гробницата?

— Задушавах се до сутринта.

— Кой те намери?

— Веранк. Той ми е ходел по петите, за да ми попречи да те заловя. Знаеше ли за това?

Церк гледаше през прозореца, навън вече бе съмнало.

— Не — каза той. — Къде отиваме? В тъпата ти Бригада?

— Там, където няма път. В морето.

— А, хубаво — каза Церк и затвори очи. — Какво ще правим там?

— Ще ядем. Ще се греем на слънце. Ще гледаме водата.

— Боли ме. Хубаво ме нареди тоз боклук.

— Не мога да ти дам още хапчета, преди да минат два часа. Опитай се да заспиш.

Адамсберг спря колата до плажната ивица, срещу морето. Часовниците му и положението на слънцето сочеха около седем и половина. Ситен пясък, пуста шир, тихи ята от бели птици.

Безшумно излезе от колата. Гладкото море и непокътнатата синева на небето му изглеждаха някак предизвикателни, зле пасващи на изминалите десет дни свиреп хаос. Зле пасващи и на нещата около Церк, размирни, затъпяващи, избуяли като замаяна трева върху купчина развалини. Би трябвало над океана да се е разразила дива буря и сутринта мрачното небе да се слива с линията на хоризонта. Но природата си знае работата и след като избираше това неподвижно съвършенство, той бе готов да му се отдаде за един час. Впрочем сънливостта му бе минала и се чувстваше съвсем събуден. Седна върху все още влажния пясък и се облегна на лакът. По това време на деня Влад трябваше да е още в ханчето. И може би да лети под тавана на сънищата си. Набра номера му.

— Доброjутро, Влад.

— Доброjутро, Адамсберг.

— Къде ти е телефонът? Лошо те чувам.

— На възглавницата.

— Допри го до ухото си.

— Готово.

— Хвала. Иди кажи на Архангел, че маратонът на Арнаут Павле приключи тази нощ. Но мисля, че е доволен, тъй като е унищожил петимата големи Плогойовиц. Пльогенер, Водел-Плог, Плогерщайн и двама Плоган, баща и дъщеря, във Финландия. И краката на Плогодреску. Проклятието вече не тегне над рода Павле и те си отиват. Свободни. Дървото на хълма Ижгат умира.

— Плог.

— Остават обаче двама дъвкачи.

— Дъвкачите не са опасни. Архангел ще ти каже, че е достатъчно да ги обърнеш по корем и ще потънат като капка живак в сърцето на земята.

— Нямам намерение да се занимавам с това.

— Забележително — обяви Влад безпричинно.

— Непременно кажи на Архангел. Вечно ли ще стоиш в Кисилова?

— Вдругиден ще превеждам на една конференция в Мюнхен. Влизам в правия път, който, както знаеш, не съществува и не е прав.

— Плог. Какво значи лоша среча, Влад? Павле каза така, като го простреляха.

— Значи „лош късмет“.

Церк седеше на няколко метра встрани и търпеливо го наблюдаваше.

— Ще минем през диспансера за ръцете ти. После ще идем да пием кафе.

— Какво значи „плог“?

— То е нещо като падаща капка истина — обясни Адамсберг, имитирайки действието с вдигната ръка, която после бавно слезе надолу по права линия. — При това падаща точно където трябва — добави той и заби върха на показалеца си в пясъка.

— Ясно — каза Церк, загледан в дупчицата, оставена от пръста. — А ако падне тук и тук? — попита, забивайки няколко пъти показалеца си напосоки. — Това прави ли истински плог?

— Май не.

XLVII

Адамсберг бе пъхнал една сламка в чашата на Церк и намазал филията му с масло.

— Разкажи ми за Жослен, Церк.

— Не ме наричай Церк.

— Това е кръщелното име, което ти дадох. За мен ти си само на осем дни. Ще рече, едно ревящо новородено и нищо повече.

— И ти си на осем дни, така че не струваш повече.

— И как ме наричаш?

— Не те наричам.

Церк отпи кафе през сламката и се усмихна, непринудено и малко неочаквано, какао правеше Влад. Радваше се или на репликата си, или на шума, произведен от сламката. Майка му беше такава, готова да се радва в най-неподходящия момент. Което впрочем обясняваше как така се беше любил с нея близо до стария мост над Жосен, когато валеше дъжд. Церк се бе пръкнал от радостта.

— Не искам да те разпитвам в Бригадата.

— Но все пак ще ме разпиташ?

— Да.

— Тогава ще ти отговарям като на ченге, защото за мен ти си такова от двайсет и девет години. Ченге.

— Аз съм ченге и искам точно това — да ми отговаряш като на ченге.

— Много обичах Жослен. Запознахме се в Париж преди четири години, когато ми оправи главата. Преди шест месеца нещата започнаха да се променят.

— Как?

— Започна да ми обяснява, че докато не убия баща си, от мен нищо няма да излезе. Но това беше в преносен смисъл, да не си помислиш нещо.

— Разбирам, Церк.

— Преди това не се интересувах много от баща си. Случваше се да се сетя за него, все пак ми беше баща, но предпочитах да го забравя. Понякога прочитах нещо за теб във вестниците, майка ми се гордееше, аз не. Това е. И изведнъж се намеси Жослен. Казваше ми, че ти си причината за всичките ми нещастия, за всичките ми провали, виждал това в главата ми.

— Какви провали?

— Не знам — каза Церк и отново засмука сламката. — Не се интересувам много от себе си. Може би малко като теб и крушката в дома ти.

— Та какво казваше Жослен?

— Че трябва да се сблъскам с теб, да те унищожа. „Пречистване“, така го наричаше, сякаш бях натрупал в себе си купчина отпадъци и сякаш този куп беше ти. Не ми харесваше особено тази идея.

— Защо?

— Не знам. Нямах кураж, цялото това чистене ми изглеждаше прекалено сложно. А и не го усещах този куп отпадъци, не знаех къде е. Жослен твърдеше, че съществува и че е огромен. Че ако не се отърва от него, ще ме разяде отвътре. В един момент престанах да му противореча, Жослен беше по-умен от мен, и започнах да се вслушвам в думите му. Да му вярвам. Накрая му повярвах окончателно.

— Сега какво смяташ да правиш?

— Да се отърва от отпадъците, но не знам как става. Жослен още не ми е обяснил. Каза само, че ще ми помогне. И че по един или друг начин ще се сблъскам с теб. И точно така стана. Прав се оказа.

— Но естествено, Церк. След като всичко е бил планирал.

— Наистина — призна Церк след кратко мълчание.

Не е особено бърз в главата, каза Адамсберг и се ядоса на себе си, че донякъде се съгласява с Жослен. Защото ако Церк не притежаваше остър ум, кой бе виновен за това? И неговите жестове бяха бавни. Церк бе изпил само половината си кафе, Адамсберг също.

— Кога се сблъска с мен?

— Най-напред ми се обадиха по телефона през нощта на понеделник срещу вторник, след убийството в Гарш. Непознат глас ми каза, че снимката ми ще бъде в сутрешния вестник, че ще ме обвинят в убийство, че трябва бързо да се измитам и да не давам признаци за живот. Че след известно време нещата ще се оправят и той ще ме предупреди.

— Мордан. Един от майорите ми.

— Значи не ме е лъгал. Каза ми: „Аз съм приятел на баща ти, прави каквото ти казвам, мамка му.“ Защото аз си мислех да отида при ченгетата и да им кажа, че има грешка. Но Луи винаги ми е казвал по възможност да избягвам ченгетата.

— Кой е Луи?

Церк учудено погледна Адамсберг.

— Луи. Луи Веранк.

— Ясно — каза Адамсберг. — Веранк.

— Той най-добре знае. Така че се изметох и се скрих у Жослен. У кого другиго? Майка ми е в Полша, а Луи е в Лобазак. Жослен винаги казваше, че вратата му е отворена, ако имам нужда от нещо. И точно тогава ме дообработи. Но истината е, че бях готов.

— Как ти представи нещата?

— Като единствения удобен случай. Сега или никога. Да се възползвам от недоразумението, щото това било съдба. „Съдбата спира на гарата само за минута, скачай във влака, само кретените остават на перона.“

— Красива фраза.

— Да, и на мен така ми се стори.

— Но невярна. После? Репетирахте ли сцената?

— Не, но ми каза как да се държа, как да те принудя да забележиш, че съществувам, да разбереш, че съм по-силен от теб. Подчерта, че така ще те накарам да се чувстваш виновен, че непременно трябва да мина през това. „Зова е твоят ден, Армел. После ще бъдеш като нов.“ Това ми хареса. „Давай, чисти, живей, това е твоят ден.“ Много ми харесаха тези три думи: „Давай, чисти, живей.“

— Откъде намери тениската?

— Той ми я купи. Каза, че няма да съм убедителен със старата ми риза. Прекарах нощта у тях, но бях прекалено нервен, за да спя, подготвях се. Той ми даде лекарства.

— Възбудителни?

— Не знам, не попитах. Едно хапче вечерта, две сутринта, преди да отида у вас. Вече наистина се чувствах като нов. И виждах купчината отпадъци съвсем ясно. Колкото повече часове минаваха, толкова по-бесен ставах. Можех да те убия. И ти можеше да ме убиеш — добави той с тон почти идентичен с тона на готическия Церк.

Младежът отклони поглед. Взе цигара и Адамсберг му я запали.

— Наистина ли щеше да ме отровиш с шибания си флакон?

— На какво ти приличаше той?

— На шибана отрова.

— На нитроцитраминна киселина.

— Аха.

— На какво друго ти приличаше?

Церк издуха цигарения дим.

— Не знам. На шишенце парфюм.

— Точно това беше.

— Не ти вярвам — ядоса се Церк. — Казваш това, защото сега те е срам. Бяхме в кабинета ти. Не вярвам, че държиш парфюм в кабинета си.

Ти ме заключи, обаче забрави, че ченгетата имат шперц. Взех мострата от банята. Нитроцитраминна киселина не съществува, можеш да провериш.

— Мамицата му — каза Церк и всмукна от кафето си.

— Вярно е обаче, че оръжието не трябва да се пъха толкова дълбоко в панталона.

— Това ми е ясно.

— Наистина ли имаш краста, туберкулоза и само един бъбрек?

— Не. Ловил съм кел веднъж.

— Продължавай.

— Котката под щайгите ме разсея. Или може би старият с ръката. Изведнъж ми спадна градусът, сякаш внезапно изтрезнях. Писнало ми беше да се дървя. Но исках да се дървя.

Докато не паднеш на колене, докато не започнеш да ми се молиш. Жослен ми беше казал, че ако се държа кротко съм свършен. Че ако не те поставя на колене, съм свършен! И цял живот ще си остана с купчината отпадъци в тялото, вярно, че след това ми беше добре, не съжалявах за нищо. Но се оказа затиснат под отпадъците.

— Аха, мамицата му, като котката под щайгите. Чаках потвърждение за ДНК-то. Или да ми се обади непознатият глас. Но нищо подобно не се случи.

— Помисли ли си, че може да е капан от страна на Жослен?

— Не. Все пак той ме укриваше. Стоях в едно стайче в дъното на апартамента му и ми беше наредено да не мърдам оттам заради пациентите му.

— След като си тръгна от къщи, ако беше излязъл от онова стайче между девет и дванайсет часа, щеше да ме завариш там. Бях отишъл да поговоря с Жослен. Предполагам, че е оценил ситуацията — двамата, дето ги манипулира, по едно и също време в дома му. Но той наистина ме оправи и дори ушите спряха да ми пищят. Ще ни липсва, Церк, има златни пръсти.

— На мен няма да ми липсва.

— После какво стана?

— Дойде при мен на обед, накара ме всичко да му разкажа, искаше да знае всяка подробност, какви думи съм употребил, много се забавляваше, радваше се за мен. Каза ми да сваля тениската и приготви хубав обяд, за да отпразнуваме събитието. За ДНК-то рече, че са сбъркали в изследването и че на ченгетата ще им трябва време да загреят. Но после започнах все по-малко да му вярвам. Щеше ми се да се обадя на Луи, но не можех да използвам мобилния си. Нито стационарния на Жослен, защото ченгетата може би знаеха кой е чичо ми и щяха да го наблюдават. Взех да си казвам, че някой се опитва да ми сговни живота. Той ми е свил кърпичката, нали?

— Без проблеми. И космите на кучето. Слънчоглед. Намерихме косми по фотьойла в Гарш. Същия, на който те беше забол вчера. Питах се как ги е взел. Да не е идвал у вас?

— Никога.

— Когато те лекуваше, ти събличаше ли се?

— Само обувките си оставях в чакалнята.

— Нищо друго ли не сваляше? Помисли.

— Не. Да. На два пъти поиска да си сваля панталоните, за да ми види коленете.

— Кога стана това?

— Преди около два месеца.

— Тогава е взел кърпичката и кучешките косми. Не се ли усъмни?

— Не. Жослен ми помагаше от четири години. Защо да се съмнявам в него? Той беше на моя страна, той и проклетите му златни пръсти. Внуши ми, че ме харесва, но всъщност ме смяташе за кретен. На никой не му пука дали си жив или мъртъв — така ми каза снощи.

— Лоша среча, Церк, Жослен си е присвоил съдбата на Арнаут Павле.

— Не си я е присвоил, той наистина е потомък на този Павле. Каза ми го в колата, когато ме караше в къщата. И не се шегуваше.

— Знам. Той е истински Павле по пряка бащина линия. Исках да кажа, че си е присвоил болестта на своя прапрадядо, онзи, дето ял пръстта на гробището, за да се предпази от Петър Плогойовиц. Какво друго ти каза?

— Че ще умра, но като умра, ще допринеса за изкореняването на дяволските изчадия и че това била хубава смърт за такъв като мен, дето не служи за нищо. Обясни ми, че някакъв скверен род заразява неговия от триста години насам и че на това трябва да се сложи край. Каза, че бил роден с два зъба и че това било доказателство за злото, което носел в себе си по вина на ония другите. Но на моменти не разбирах какво казва. Говореше твърде бързо, нервно, беше ме страх колата да не излезе от пътя.

Церк замълча, за да допие изстиналото си кафе.

— Разказа ми за майка си. Тя го изоставила, защото бил от рода Павле. Досетила се, когато го родила и видяла зъбите му. Развикала се, че бил „двузъб“, и го оставила в болницата, захвърлила го, „както хвърляш някакъв боклук“. И тогава се разплака, със сълзи се разплака. Виждах го в огледалото. Не упрекваше майка си. Каза: „Какво искаш да направи една майка с подобно изчадие? Изчадието не е дете.“ В този момент си помислих, че се размеква, че ще ме пусне, умолявах го да ме пусне. Но той отново се разкрещя и колата започна да върви на зигзаг. Боже, колко се уплаших. После продължи да разказва за страдалческия си живот на изчадие.

— Бил е осиновен от семейство Жослен?

— Да. Когато бил на девет години, намерил цяло досие по своя случай в едно чекмедже на бащиното си бюро. Така научил, че е осиновен, че майка му го е изоставила и защо го е направила. Бил от рода Павле, рода на прокълнатите вампири. Така казва. Година по-късно родителите му в чудо се видели. Чупел всичко наред, размазвал лайната си по стените. Разказа ми това без всякакво смущение, като едно от доказателствата за проклятието, което тегнело над него. През един ноемврийски ден родителите му го завели в някакво лечебно заведение уж на преглед. Казали, че ще се върнат и не се върнали.

— Второ изоставяне, съсипан живот — каза Адамсберг.

— Нещо като плог, а?

— Може да се каже.

— После се оженил за една „грозна, но много стабилна жена“ и започнал да реже краката на онези, които го заплашвали. Хора, родени с един зъб. „Отначало бях неопитен и сигурно съм отрязал краката на някои безобидни същества, нека ми простят. Нищо лошо не съм им направил, вече бяха мъртви.“ Жена му много скоро го напуснала. Безсърдечно същество, в крайна сметка доста ненавистно, така каза.

— Не е лъжа.

— След това стигнахме в къщата и той вече не трябваше да внимава къде кара. Това влоши нещата, престана изобщо да говори нормално. Ту шепнеше и нищо не чувах, ту направо ревеше. Заби ножа в ръката ми. Разказа ми за родословното дърво на Плогойавиц — така ли се казват?

— Плогойовиц.

Явно и Церк трудно помнеше думи. В този кратък миг Адамсберг изпита чувството, че го познава из основи.

— Добре — каза Церк и свъси вежди точно както ги въсеше баща му, когато разбъркваше гъшата чорба. — Споменаваше нещо за „нечовешко страдание“, каза, че никога не бил убивал, защото тези същества не били човеци, а изчадия, излезли от дълбините на земята, за да унищожават човеците. Не слушах внимателно, болеше ме, страхувах се. Той каза, че работата му на голям лекар била да лекува раните, да освобождава света от „скверната заплаха“.

Адамсберг издърпа една цигара от пакета на Церк.

— Откъде взе номера ми?

— От мобилния на чичо Луи още когато двамата работехте заедно.

— Смяташе ли да го използваш?

— Не. Но смятах, че не е нормално Луи да го има, а аз не.

— Как успя да го набереш? В джоба си ли?

— Не съм го набирал. Бях го записал под номер девет. Най-последния.

— Това си е едно начало — каза Адамсберг.

XLVIII

Емил влезе в Бригадата, като се подпираше на патерица. На пропуска се изпокара със сержант Гардон, който не можеше да разбере за какво куче му говори този човек. Появи се и Данглар, влачейки крака, облечен в светъл костюм — безпрецедентен факт, който предизвика коментари, но не толкова, колкото арестуването на Пол дьо Жослен, потомък на Арнаут Павле, трагична жертва на вампирите Плогойовиц.

Ретанкур, отколе оглавяваща движението на рационалистите позитивисти, от сутринта са разправяше със сговорчивите и с хвърчащите из облаците, които я укоряваха, че от неделя насам се е заинатила да води разследването по задънена улица и не приема вампирската версия. При положение че в човешката глава има какво ли не, бе казал Меркаде. А в човешките кореми има дори гардероби, помисли Данглар. Керноркян и Фроаси бяха на ръба да повярват в съществуването на вампири, което усложняваше положението. А бяха на ръба заради запазените трупове — факт, потвърден от очевидци, записан в историята и напълно необясним. В един по-малък мащаб спорът, възпламенил Запада през второто десетилетие на XVIII век, се разгаряше отново в парижката Криминална бригада, като през трите изминали века в разрешаването му не бе отбелязан особен напредък.

Именно този факт всъщност вадеше от равновесие полицаите от Бригадата — ужасяващите запазени „румени“ тела, кръвта, бликаща от всичките им отверстия, новата гладка и опъната кожа, старата кожа и старите нокти, захвърлени на дъното на гроба. Тук натежаха знанията на Данглар. Той знаеше отговора, знаеше защо и как са се запазили телата, което, общо взето, се случвало доста често, можеше дори да обясни вика на прободения с кол вампир и въздишките на дъвканите. Бяха го наобиколили и очакваха словата му, почти стигнали до онзи обрат в спора, когато Науката щеше да принуди мракобесието да отстъпи. Данглар започна да обяснява въпроса с газовете, които понякога, в зависимост от химическия състав на околната пръст, вместо да излязат от тялото, го надуват като балон, опъвайки кожата. Тук беше прекъснат от трясъка на преобърната паница горе на стълбите, докато Купидон летеше надолу право към пропуска и не обръщаше внимание на препятствията. Без да спира устремния си бяг, кучето изджавка по един особен начин, минавайки покрай фотокопирната машина, върху която се бе проснал Пухчо с двете предни лапи, виснали в празното.

— В този случай — изкоментира Данглар, докато следеше с поглед полета на почти побърканото от радост животно — нямаме нито знание, нито фантазии. Само чиста обич без спирачки и въпроси. Твърде рядко срещано явление при хората и твърде опасно. Обаче Купидон притежава определени социални умения, той се сбогува с котката, като дори й засвидетелства известно възхищение и съжаление от раздялата.

Кучето се изкатери по Емил и залепено за гърдите му, вкопчило нокти в ризата му, задъхано го заблиза. Наложи се Емил да седне и да опре побойническата си глава на кучешкия гръб.

— Неговите барабонки — каза му Данглар — бяха като тези от твоята камионетка.

— А любовното писмо на стария Водел? Свърши ли му работа на комисаря?

— Свърши му голяма работа. Заведе го право в една воняща гробница.

— А коридорът между двете мазета свърши ли му работа?

— И той му свърши голяма работа. Заведе го при доктор Жослен.

— Никога не съм го харесвал тоз позьор. Къде е шефът?

— Искаш да го видиш ли?

— Да, не искам да ми създава усложнения, можем да уредим нещата помежду си. Все съм му помогнал малко, та може да ми върне услугата.

— Да уредите кои неща?

— Ще го кажа на шефа.

Данглар набра номера на Адамсберг.

— Господин комисар, Купидон се е слепил с Емил, който иска да говори с вас, за да уредите нещата.

— Кои неща?

— Нямам представа. Иска да говори с вас.

— Лично — настоя Емил. — Важно е.

— Как е той?

— Явно добре, облякъл си е ново сако и си е сложил синя брошка на бутониерата. Вие кога ще дойдете?

— На един плаж в Нормандия съм, Данглар. Вече си тръгвам.

— Какво правите там?

— Трябваше да говоря със сина си. И двамата не блестим в приказките, но успяваме някак да общуваме.

Че той какво иска, помисли Данглар, Том е само на годинка, още не може да говори.

— Сто пъти ви казах, че са в Бретан, не в Нормандия.

— Имам предвид другия ми син, Данглар.

— Какъв? — попита Данглар, неспособен да довърши изречението си. — Какъв друг син?

Изпълни го внезапна ярост срещу Адамсберг. Том току-що се беше родил, а този мръсник по присъщия си безразсъден начин е направил дете някъде другаде.

— На колко е години другият? — попита той остро.

— На осем дни.

— Мръсник — изсъска Данглар.

— Това е положението, майоре. Не бях в течение.

— Мамка му, никога не сте в течение!

— А вие никога не ме оставяте да довърша, Данглар. На осем дни е за мен и на двайсет и девет за другите. Сега е до мен и пуши. Двете му ръце са превързани. През нощта Павле го беше забол за фотьойла „Луи тринайсети“.

— Церквечер — промълви Данглар.

— Той, майоре. Церк. Армел Лувоа.

Данглар отправи невиждащ поглед към Емил и кучето му в опит да анализира наличните данни, свързани със ситуацията.

— Говорите в преносен смисъл, нали? — подзе той. — Осиновили сте го или нещо подобно?

— Нищо подобно, Данглар, син ми е. Точно затова Жослен с такова удоволствие го беше избрал за изкупителна жертва.

— Не вярвам.

— На Веранк имате ли му доверие? Попитайте го. Ще ви каже само хубави неща за Церк, който му е племенник.

Полулегнал на пясъка, Адамсберг рисуваше някакви фигури с върха на показалеца си. Церк бе положил ръце на корема си и облекчен от изпитото обезболяващо, се грееше на слънцето с омекнало тяло, като котарака върху копирната машина. Данглар си припомняше снимките на Церк, които бе виждал във вестниците, и чак сега си даваше сметка колко познато му е това лице. Истина беше, шокираща, но истина.

— Няма причина за паника, майоре. Дайте ми Емил.

Без дума повече да каже, Данглар подаде телефона на Емил, който се отдалечи към вратата.

— Ама че е идиот колегата ти — каза Емил. — Не е синя брошка, а шишът ми за морски охлюви. Взех си го от къщата на Водел.

— Защото изпитваш носталгия?

— Ъхъ.

— Какви неща искаш да уреждаш? — попита Адамсберг, като се надигна.

— Направих си сметката. Сумата е деветстотин трийсе и седем евро. Сега, като съм богат, мога да ги върна и ти да му теглиш чертата. В замяна на любовното писъмце и коридора между мазетата. Става ли?

— На кое да му тегля чертата?

— На мангизите, за Бога. Веднъж малко, друг път малко, и ей ги станали деветстотин трийсе и седем. Направих си аз сметката.

— Разбрах, Емил. От една страна, не ми е до мангизите ти, вече ти казах. От друга, твърде късно е. Не мисля, че Пиер синът, който заради теб губи половината си състояние, ще е много щастлив да научи, че си обирал баща му и че искаш да му върнеш деветстотин трийсет и седем евро.

— Ъхъ — замислено каза Емил.

— И значи дръж си парите и си затваряй устата.

— Загрях — рече Емил и Адамсберг си каза, че трябва да я е забърсал тази дума от Андре, санитаря от болницата в Шатоден.

— И друг син ли имаш? — попита Церк, като се качваше в колата.

— Съвсем малък — отвърна Адамсберг и извинително разтвори ръце, сякаш възрастта можеше да омаловажи факта. — Неприятно ли ти е?

— Не.

Церк беше сговорчив младеж, в това нямаше никакво съмнение.

XLIX

Съдебната палата бе затисната от облаците, което в дадения случай добре й подхождаше. Седнали на една маса пред кафенето отсреща, Адамсберг и Данглар чакаха да излезе дъщерята на Мордан. Беше единайсет без десет по часовника на Данглар. Адамсберг съзерцаваше подновените златни орнаменти на фасадата.

— Ако изстържем златото, какво ще открием отдолу, Данглар?

— Люспите на големия змей, би казал Ноле.

— Залепнали за Светия параклис. Не вървят много заедно.

— Не, защо. Има два отделни параклиса, насложени един върху друг. Ниският параклис е бил предназначен за обикновените люде, високият — за краля и антуража му. Все дотам стигаме. До високото.

— Големият змей вече е минавал оттам през XIV век — каза Адамсберг, като вдигна очи към върха на готическата стрела.

— През XIII — поправи го Данглар. — Пиер дьо Монтрьой я строи между 1242 и 1248.

— Успяхте ли да се свържете с Ноле?

— Да. Съученикът наистина е бил свидетел на брачната церемония на Ема Карно и на един млад двайсет и четири годишен мъж, Пол дьо Жослен Кресан, в кметството на Оксер преди двайсет и девет години. Ема била лудо влюбена в него, майка й се чувствала поласкана от благородническата частица, но твърди, че Пол бил последният от един побъркан род. Бракът не издържал и три години. Не е имало деца.

— Толкова по-добре. От Жослен не би излязло добър баща.

Данглар си спести коментара. Предпочиташе първо да се запознае с Церк.

— Щеше да се пръкне още един Павле — продължи Адамсберг — и кой знае пък той какво би си въобразил. Но не. Потомците на Павле си отиват, така каза докторът.

— Ще ида да помогна на Радсток да подреди краката. После ще си взема една седмица отпуск.

— Ще ловите риба на езерото ли?

— По-скоро не — уклончиво отвърна Данглар. — Май ще постоя в Лондон.

— Абстрактна програма, бих казал.

— Да.

— Когато Мордан си вземе дъщерята, тоест довечера, ще вдигнем преградите пред калното свлачище по случая Ема Карно. Калта ще тръгне от Държавния съвет, ще мине през Касационния съд и през прокурора и ще спре пред съда на Гавернан. Няма да стигне до ниските етажи и до Мордан, които не интересуват никой друг освен нас.

— Ще е истинска бомба.

— Ами да. Обществото ще бъде скандализирано, ще предлага да се реформира правосъдната система, после ще му помогнат да забрави, като изровят друга някоя афера. Знаете какво ще стане след това.

— Змеят ще е останал без три люспи, ще се погърчи и ще ги възстанови след два месеца.

— Или по-малко. Ние ще предприемем контраофанзива по техниката на Вейл. Няма да изобличаваме поименно съдията от Гавернан. Ще си го държим за резервна граната, за да се предпазим, за да предпазим Ноле и Мордан. Ще прибегнем пак до техниката на Вейл, за да преместим от Авиньон на Ке-дез-Орфевр стружките от молив и симпатичната гилзичка. Които после някой ще забута някъде.

— Защо пазим този боклук Мордан?

— Защото правият път не е прав. Мордан не е част от змея, той него го е изгълтал суров. В корема му е, като Йона в кита.

— Като чичото в мечката.

— Аха — каза Адамсберг, — знаех си, че някой ден тази история ще ви заинтересува.

— Какво ще правим с Мордан?

— Каквото той реши да прави със себе си. Ако иска, да се връща на работа. Само вие и аз знаем. Останалите мислят, че е бил в депресия и затова е правил гафове. Знаят, че топките не са му пострадали и толкова. Никой не е в течение на посещението му у Пиер Водел.

— Защо Пиер Водел не ни каза за конните надбягвания, за фъшкиите?

— Жена му не му дава да залага.

— А кой е платил на портиера Франсиско Делфино, за да осигури фалшиво алиби на Жослен? Самият Жослен или Ема Карно?

— Никой. Жослен просто е пуснал Франсиско в отпуск. През дните след Гарш Жослен е бил Франсиско. Заел е мястото му в очакване на неизбежното полицейско посещение. Когато го видях, в портиерната беше тъмно, той беше завит с одеяло. След това се е качил в апартамента си по аварийното стълбище и се е преоблякъл, за да ме приеме.

— Надхитрил ви е.

— Мен да. Но не и бившата си съпруга. Щом е узнала, че Жослен е бил лекарят на Водел, Ема веднага е разбрала. Много преди нас.

— Ето го — прекъсна го Данглар. — Справедливостта е въздадена.

Двамата станаха от масата и тръгнаха да пресрещнат Мордан, който вървеше сам под облака. Децата са яли кисело грозде и на бащите зъбите са оскоминяли. Дъщеря му заминаваше за Френ като свободен човек — да си прибере вещите и да подпише някои документи. Щеше да вечеря вкъщи, той вече бе напазарувал.

Адамсберг хвана Мордан подръка, Данглар застана от другата му страна. Майорът ги изгледа последователно, приличаше на голяма стара чапла, заловена от полицията на полициите. Голяма стара чапла, изгубила престижа и перата си, обречена на срамен и самотен риболов.

— Дошли сме да отпразнуваме тази победа на правосъдието, Мордан — каза Адамсберг. — Да отпразнуваме и арестуването на Жослен и освобождението на потомците на Арнаут Павле, които се завръщат към обикновената си съдба на смъртни, да отпразнуваме и раждането на по-големия ми син. Много поводи за празнуване. Оставили сме си бирата на масата.

Адамсберг здраво държеше Мордан и се усмихваше. Светлината обливаше кожата му, очите му светеха и Мордан знаеше, че когато разсеяният поглед на комисаря придобие тази лъскавина, значи плячката или истината са наблизо. Адамсберг го повлече към кафенето.

— Да празнуваме ли? — попита Мордан с неутрален тон.

Какво друго да каже?

— Да празнуваме. Да отпразнуваме и любезното изпаряване на стружките от молив и на гилзичката под хладилника. Да отпразнуваме моята свобода, Мордан.

Ръката на Мордан едва доловимо помръдна под пръстите на Адамсберг. Стара чапла на края на силите си. Адамсберг го постави да седне между двамата, както се оставя вързоп. Изгорял бушон F3, помисли той, висококачествен психоемоционален шок, пълно затормозяване, неспособност за действие. А доктор Жослен го няма наоколо, за да го поправи. Със заминаването на потомъка на Арнаут Павле медицината губеше едно от своите величия.

— Край, а? — прошепна Мордан. — Нормално — добави той, като отметна сивите си кичури и проточи врат над ризата си с онова специфично движение, присъщо само нему и на дългокраките птици.

— Край. Но една хитра дига ще блокира стичането на калния поток точно пред вратите на съда в Гавернан. Оттам нататък няма да се виждат никакви предателски унищожени ниви, само плодородни земи. Никой в Бригадата не е в течение, мястото ви е вакантно. Вие решавате. Затова пък Ема Карно ще изгори. Тя лично ли ви даваше нареждания?

Мордан кимна.

— По специален телефон?

— Да.

— Къде е той?

— Унищожих го снощи.

— Чудесно. Не се опитвайте да й помагате, за да се предпазите, Мордан. Убила е една жена, платила е да стрелят по Емил, после се е опитала да го отрови. Готвела се е да застреля последния свидетел на собствената си сватба.

Данглар досетливо бе поръчал още една бира. Постави я под носа на Мордан с жест не по-малко властен от хватката на Адамсберг, който означаваше: „Пий“.

— И хич не мислете да се убивате — добави Адамсберг. — Това би било глупост, както би казал Данглар, в момент, когато Елен се нуждае от вас.

Адамсберг се изправи. Сена течеше на няколко метра от тях, спускайки се към морето, после към Америка, после към Тихия океан, после пак насам.

— Вратичу се — каза Адамсберг. — Ще повървя малко.

— Какво каза? — изненадано попита Мордан, за миг отново станал нормален, което Данглар прие за добър знак.

— Изглежда, че парченце от киселевски вампир му е останало в организма. Все някой ден ще излезе. Или няма. С него никога не се знае.

Адамсберг се връщаше със загрижен вид.

— Данглар, казвал сте ми, но вече не помня. Откъде извира Сена?

— От Лангърското плато.

— А не от Жербие дьо Жонк?

— Не, оттам извира Лоара.

— Хвала, Данглар.

— Няма защо.

Това означава „благодаря“, обясни Данглар на Мордан. Адамсберг отново се отправи към реката е бавната си полюшваща се походка, с преметнато през рамото сако, което придържаше с един пръст. Мордан несръчно вдигна чашата си, като човек, който не знае дали все още му се полага чаша, насочи я колебливо към отдалечаващия се Адамсберг, после към близкия Данглар и каза:

— Хвала.

L

Адамсберг вървя близо час по огрения от слънцето кей, като слушаше как чайките пеят на френски, и с мобилния в ръка чакаше да му се обадят от Лондон, което и стана към четиринайсет и петнайсет, както Сток му бе обещал. Разговорът беше съвсем кратък, тъй като Адамсберг бе задал само един въпрос на полицейския началник Радсток и на този въпрос можеше да се отговори с „да“ или „не“.

— Йес — каза му Радсток.

Адамсберг благодари и затвори. После се поколеба за миг и набра номера на Есталер. Взводният май единствен му бе спестил коментарите и критиките си.

— Есталер, идете в болницата при Жослен. Имам съобщение за него.

— Да, господин комисар. Записвам.

— Предайте му, че дървото на Хампстед Хил е мъртво.

— Хампстед Хил? При Хайгейт?

— Точно.

— Само това ли?

— Да.

— Ясно, господин комисар.

Адамсберг бавно тръгна покрай булеварда. Представяше си как гният пъновете около гроба в Киселево.

Къде ще израснат отново, Петър?

Информация за текста

$id = 8392

$source = Моята библиотека

1

Виж „Във вечната гора“, ИК „Колибри“, 2008. — Б.пр.

2

„Пазете нашето кралство, за да остане недосегаемо“ (нем.) — бел. Wizard

3

Виж „Във вечната гора“, ИК „Колибри“, 2008. — Б.пр.

4

Авторката вероятно има предвид вървящ човек, като прочутата едноименна скулптура на Джакомети. — Б.пр.

5

Книга на Езекиил, 18:2. — Б.пр.

6

„Здравословно хранене“. Може да означава и „добра храна“. Не се знае със сигурност, понеже преводачът, на когото това му е била работата (да пояснява), не е уточнил. — бел. Wizard

7

Вино, красиви жени, говеждо — бел. Wizard

8

Жерар дьо Нервал. El desdichado. Превод: Пенчо Симов. — Б.пр.

9

Виж „Ветровете на Нептун“, ИК „Колибри“, 2006. — Б.пр.

Content

Фред Варгас
Едно незнайно място

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XXXIX

XL

XLI

XLII

XLIII

XLIV

XLV

XLVI

XLVII

XLVIII

XLIX

L

Информация за текста

1