Тери и Лин Пратчет

Смрък

(книга 39 от "Света на диска")

На Роб… за помежду почивните му дни.

На Ема… за това, че ми помогна да разбера гоблините.

И на Лин… завинаги.

1.

Гоблинското разбиране за света се корени в култа или може би веруюто към Ънгю. Това, накратко казано, е изключително сложна религия, изповядваща прераждането въз основа на светостта на телесните секрети. Основната й догма е следната: всичко, което се отделя от гоблинското тяло, очевидно е било част от него и следователно трябва да се почита и съхранява надлежно, за да бъде погребано с неговия собственик, когато му удари часът. Междувременно съответният материал се складира в ънгюви съдинки — забележителни творения, за които ще разкажа по-късно. Малко отблъскващо заключение е, че това не може да бъде постигнато от никое същество, освен ако не разполага с голямо състояние, значително складово пространство и хрисими съседи.

Ето защо на практика повечето гоблини тачат Ънгювата троица, т. е. онова, което би могло да се нарече битовата и пo-олекотена форма на религията, включващо ушна кал, изрезки от нокти и сополи. Водата като цяло не се счита за ънгю, а за нещо, което минава през тялото, без изобщо да бъде част от него. Обосновката е, че няма съществена разлика в течността преди и след консумацията (което за жалост хвърля светлина върху качеството на водата, добивана в подземните им бърлоги). На същия принцип фекалиите се считат за храна, която просто е претърпяла промяна на състоянието. Колкото и да е чудно, зъбите не представляват интерес за гоблините. Те гледат на тях като на вид израстъци. Също така очевидно не отдават и значение на косата, с каквато, следва да се отбележи, рядко могат да се похвалят.

Тук лорд Ветинари, патриций на Анкх-Морпорк, спря да чете и се загледа в нищото. След няколко секунди нищото бе засенчено от силуета на секретаря му Дръмнот (който, трябва да се каже, беше изградил кариерата си, материализирайки се от и в нищото).

— Изглеждате замислен, милорд — отбеляза Дръмнот, като добави към констатацията си деликатна въпросителна, която постепенно се изпари.

— Потресен съм, Дръмнот, потресен до сълзи.

Дръмнот спря да бърше безупречно лъщящото черно лакирано бюро.

— Пастор Овес е много убедителен писател, нали, сър?…

— Действително е такъв, Дръмнот, но основният проблем остава и е следният: човечеството може да съжителства с джуджета, тролове и дори орки, колкото и ужасни да са се показали в някои случаи. И знаеш ли защо е така, Дръмнот?

Секретарят внимателно сгъна кърпата, която използваше за бърсане, и изви очи към тавана.

— Бих се осмелил да предположа, милорд, че в тяхната жестокост разпознаваме себе си?

— О, поздравления, Дръмнот, изглежда от теб ще стане циник! Гарван гарвану око не вади, а? Хищниците зачитат другите хищници. Може дори да зачитат плячката: лъвът би могъл да полегне до агнето, макар че впоследствие най-вероятно ще се надигне само лъвът, но той не би легнал до плъх. Сган, Дръмнот, цяла една раса е сведена до сган!

Лорд Ветинари тъжно поклати глава и вечно бдителният Дръмнот забеляза, че пръстите на Негова светлост за трети път днес се връщат на страницата, озаглавена „Ънгюви съдинки". При това твърде непривично, сякаш говореше на себе си, докато четеше…

Всеки гоблин по традиция си ги изработва сам от всичко сгодно — от скъпоценни камъни до кожа, дърво или кост. Сред тези съдинки са едни от най-фините изработки с тънки като яйчена черупка стени, откривани някога по света. Плячкосването на гоблински поселища от търсачите на такива произведения и съответното възмездие от страна на гоблините са оставили своя отпечатък върху отношенията между човешката и гоблинската раса чак до наши дни.

Лорд Ветинари прочисти гърло и продължи:

— Отново цитирам пастор Овес, Дръмнот: Трябва да кажа, че гоблините живеят на ръба, често защото са докарани дотам. Там, където нищо не може да оцелее, оцеляват те. Обичайният им поздрав, както изглежда, е: „Беси", което значи „оцелявай". Зная, че зад гърба им лежат ужасни престъпления, но самият свят никога не се е отнасял с добро към тях. Трябва да признаем, че онези, които живеят там, където животът виси на по-малко от косъм, разбират чудовищната алгебра на нуждата, която няма милост. А когато нуждата ги притисне до краен предел… е, тогава идва времето, когато жените трябва да направят ънгювата съдинка, наречена „душа на сълзите" — най-красивата от всички съдинки, изваяна с цветчета и измита със сълзи.

Уцелвайки момента с присъщата му педантичност, Дръмнот постави чаша кафе пред господаря си тъкмо когато лорд Ветинари завърши изречението и вдигна поглед.

— Чудовищната алгебра на нуждата, Дръмнот. Е, поне с нея сме наясно, не мислиш ли?

— Безспорно, сър. Между другото, получихме благодарствено послание от Диамантения крал на троловете за твърдата ни позиция относно проблема с дрогата. Поздравления, сър.

— Едва ли са заслужени — Ветинари махна с ръка. — Знаеш позицията ми, Дръмнот. По принцип нямам нищо против хората да приемат вещества, които ги карат да се чувстват по-добре или по-доволни, или — в тази връзка — да виждат малки танцуващи виолетови феи… или дори своя бог, ако щеш. В крайна сметка мозъкът си е техен и обществото не може да предявява претенции към него, стига през това време да не работят с тежка механизация. При все това да се продава на тролове дрога, от която наистина им избухват главите, е чисто и просто убийство, углавно престъпление. Радвам се, че командир Ваймс напълно споделя мнението ми по този въпрос.

— Действително, сър. Може ли да ви напомня, че той скоро ще ни напусне? Възнамерявате ли да го изпроводите, тъй да се каже?

Патрицият поклати глава.

— Не мисля. Човекът сигурно е ужасно разстроен, а и се опасявам, че присъствието ми може да влоши нещата.

В гласа на Дръмнот се прокрадна нотка на съчувствие:

— Не обвинявайте себе си, милорд. Все пак вие и командирът сте в ръцете на по-висша власт.

Негова светлост херцогът на Анкх, сър Самюъл Ваймс, командир на анкх-морпоркската Градска стража, трескаво човъркаше с молив в ботуша си, за да спре сърбежа. Не успя. Никога не успяваше. Краката го сърбяха заради чорапите. За стотен път му мина през ума дали да не каже на жена си, че плетенето не е сред ценните й качества, безспорно многобройни. По-скоро би си отрязал крака обаче, отколкото да го стори. Това щеше да й разбие сърцето. А чорапите наистина бяха ужасни, толкова дебели, възлести и неудобни, че му се наложи да си купи ботуши с номер и половина по-големи от ходилата му. И го направи, защото Самюъл Ваймс, който никога не беше стъпвал с религиозна умисъл в някое място за поклонение, боготвореше лейди Сибил и не минаваше ден, без да се изумява, че тя изглежда изпитва същото към него. Той я беше взел за съпруга, а тя му беше дала състояние. Благодарение на нея окаяното, безпарично, мрачно и цинично ченге беше станало богат и влиятелен херцог. Впрочем беше успял да запази циничното, а и волски впряг на стероиди не би могъл да измъкне ченгето от Сам Ваймс — заразата беше дълбоко проникнала, направо втъкана в костите му. И така, Сам Ваймс си търпеше сърбежа и ръсеше благословии, докато им изгуби бройката.

Между ругатните се опитваше да оправи бумащината.

Винаги имаше бумащина. Добре известен факт е, че всеки напън да се намали бумащината винаги приключва с още бумащина.

Разбира се, той имаше служители, които да се оправят с нея, но рано или късно се налагаше най-малкото да я подпише, а ако се окажеше в пълна безизходица — даже да я прочете. Нямаше начин да се измъкне от това. В крайна сметка при всяка полицейска работа неминуемо съществува възможност торът да попадне между перките на вятърната мелница. Инициалите на Сам Ваймс трябваше да са на бумагите, за да уведомят света, че това е неговата вятърна мелница и съответно неговият тор.

В случая обаче спря, за да повика през отворената врата сержант Дребнодупе, която изпълняваше ролята на негов ординарец.

— Какво става, Веселке? — с надежда запита той.

— Не такова, каквото май имате предвид, сър, но ми се струва, ще се зарадвате да чуете, че току-що получихме съобщение по щракалките от и.д. капитан Треска долу от Куирм. Казва, че я кара добре, сър, и наистина му допадал авекът.[1]

Ваймс въздъхна.

— Нещо друго?

— Пълно мъртвило, сър — отвърна Веселка, протягайки шия през вратата. — От жегата е. Твърде душно е за бой и твърде влажно за кражба. Не е ли чудесно, сър?

Ваймс изсумтя.

— Където има полицаи, има и престъпления, сержант, запомни го от мен.

— Да, сър, ще го запомня, макар че май ще звучи по-добре с лека преподредба на думите.

— Сигурно няма начин да ми го опростят, а?

Сержант Дребнодупе явно се омърлуши.

— Съжалявам, сър, струва ми се, че не подлежи на обжалване. Капитан Керът ще поеме значката ви официално на обяд.

Ваймс удари с юмрук по бюрото си и избухна:

— Не заслужавам такова отношение след цял живот, отдаден на града!

— Командире, ако позволите да кажа, заслужавате много повече.

Ваймс се отпусна на стола си и изпъшка.

— И ти ли, Веселке?

— Наистина много съжалявам, сър. Знам, че е трудно за вас.

— Да ме натирят след всичкото това време! Молих се, да знаеш, а това не се удава лесно на мъж като мен, можеш да бъдеш сигурна. Молих се!

От стълбището се разнесе шум от стъпки. Веселка видя как Ваймс измъкна кафяв плик от чекмеджето на бюрото си, напъха нещо в него, прокара яростно език по ръба, запечата го със слюнка и го хвърли на бюрото, където то издрънча.

— Ето — процеди той през стиснати зъби. — Значката ми, точно както нареди Ветинари. Оставих я сам. Няма да разправят, че са ми я взели!

Капитан Керът влезе в кабинета, навеждайки се леко, докато минаваше през вратата. В ръката си държеше пакет, а зад гърба му се струпаха неколцина ухилени ченгета.

— Прощавайте, сър, висша инстанция и прочее. Ако от това ще ви олекне, мисля, че сте късметлия да се отървете с две седмици. Отначало тя говореше за месец. — Той подаде пакета на Ваймс и се покашля. — С момчетата посъбрахме нещичко за разтуха, командире — обяви с насилена усмивка.

— Предпочитам нещо смислено, като да си бъда началник на полицията — изсумтя Ваймс, като грабна пакета. — Знаеш ли, предполагах, че ако им позволя да ме отрупат с достатъчно титли, евентуално ще получа някаква, която да ми отърва. — Той отвори пакета и за всеобща радост на тайните наблюдатели измъкна малка шарена кофичка с лопатка.

— Знаем, че няма да ходите на море, сър — започна Керът, — но…

— Де да беше на море — въздъхна Ваймс. — В проклетото море стават корабокрушения, навъртат се контрабандисти, давят се хора, шири се престъпност! Случва се нещо интересно!

— Лейди Сибил каза, че ще откриете много интересни неща, сър — сподели Керът.

Ваймс изсумтя.

— Сред природата! Какво интересно става сред природата, а? Знаеш ли защо й викат природа, Керът? Защото там, да му се не види, няма нищо, освен проклети дървета, по които се предполага да се прехласваме, но всъщност това са си грамадни плевели! Ще бъде пълна тъпня! Просто като една предълга неделя! И ще трябва да се срещам с разни благородия!

— Сър, ще ви се отрази добре. Не сте си вземал ни един почивен ден, освен ако не сте бил ранен — посочи Керът.

— И дори тогава се тревожи и роптае непрекъснато — додаде глас от прага. Принадлежеше на лейди Сибил Ваймс, а самият Ваймс изпита възмущение от начина, по който хората му отстъпваха пред нея.

Той, разбира се, безумно обичаше лейди Сибил, но не можеше да не забележи как напоследък сандвичът му с бекон, маруля и домат вече не е традиционният сандвич с бекон, домат и маруля, а е с маруля, домат и бекон. Всичко в името на здравето, разбира се. Което си беше конспирация. Как така изобщо не е открит зеленчук, който е вреден за здравето, а? И какво толкова им има на пържените лучени кръгчета, а? Те нали са си лук? Карат те да пускаш газове, нали така? А това е добре за стомаха, нали? Беше сигурен, че го е чел някъде.

Двуседмичен отпуск с всяко ядене под надзора на жена му. Направо немислимо, но въпреки това мисълта не излизаше от ума му. Да не говорим за малкия Сам, който растеше като плевел и се вреше навсякъде. Свежият въздух щеше да му се отрази добре по думите на майка му. Ваймс не беше спорил с нея. Нямаше смисъл да спори със Сибил, защото дори съпругът да смята, че е надвил, по някаква недостъпна за мъжете магия накрая все излиза, че всъщност е в голяма грешка.

Поне му позволиха да тръгне от града в униформата си. Тя беше част от него — бронята очукана досущ като собственика си, само дето в нейния случай кусурите можеха да се пооправят.

Седнал със сина в скута си, Ваймс се взираше в отдалечаващия се град, докато каретата бързо напредваше към двуседмичната пасторална забрава. Почувства се като низвергнат. Погледнато от добрата страна обаче, в града нямаше как да не стане някое чудовищно убийство или ужасна кражба, които поради особено важни морални причини, ако не друго, щяха да изискват присъствието на шефа на Стражата. Оставаше му само да се надява.

Още откакто се беше оженил, Сам Ваймс знаеше, че жена му има някакво имение в провинцията. Една от причините да го знае беше, че тя му го беше приписала. Всъщност му беше прехвърлила цялата фамилна собственост (като на онзи етап въпросната фамилия се състоеше единствено от нея) според старомодното, но затрогващо убеждение, че съпругът трябва да се разпорежда като собственик.[2] Беше настояла.

От провинциалното имение чак до дома им на анкх-морпоркския булевард „Скуун" редовно пътуваше кола, натоварена с всевъзможни сирена, меса и сезонни плодове и зеленчуци — цялата продукция на имот, който никога не бе зървал. Не че сега гореше от нетърпение да го зърне. За провинцията знаеше единствено, че жвака под краката. Честно казано, повечето анкх-морпоркски улици също жвакаха под краката, но… това си беше правилното жвакане и така си бяха жвакали още откакто беше проходил и — неизбежно — се беше пльоснал при подхлъзването.

Имението официално се наричаше Крънделс, макар че всички му викаха резиденцията на Рамкин. Очевидно разполагаше с около километър и половина поток с пъстърва и доколкото Ваймс си спомняше от документите, кръчма. Да си собственик на кръчма — добре, но как би могъл да притежаваш поток с пъстърва, а? Та нали ако ей това е твоят дял от потока, той си изтича пред очите ти, не е ли така? Значи някой друг си лови риба от твоята вода, кучият му син! А тази вода, дето я гледаш сега, е била на онзи нагоре по течението. И въпросният съсед, някакъв ояден плутократ, сигурно те смята за бракониер, кучият му син! А рибите си плуват навсякъде, нали така? Откъде да знаеш кои са твоите? Може пък да ги дамгосват — това на Ваймс му се видя много провинциално. Изобщо в провинцията не е като в града — човек трябва постоянно да е готов за отбрана.

Нетипично за него, лорд Ветинари се изсмя с цяло гърло. Едва ли не тържествувайки от падението на противника, той шляпна на бюрото си Вестника, отворен на кръстословицата.

— Луфа, подобна на краставица или разновидност на тиква! Да ви имам кратунката, мадам!

Дръмнот, който прецизно нареждаше книжата, се усмихна и подхвърли:

— Поредна победа, милорд?

Битката на Ветинари с главния автор на кръстословиците за анкх-морпоркския Вестник беше добре известна.

— Убеден съм, че губи форма — сподели Ветинари и се облегна на стола си. — Какво е това там, Дръмнот? — Той посочи един издут кафяв плик.

— Значката на командир Ваймс, сър. Капитан Керът я достави.

— В запечатан плик?

— Да, сър.

— Значи значката на Ваймс не е вътре.

— Не е, сър. При внимателно опипване на плика може да се предположи, че съдържа празна кутийка тютюн „Двоен гръм". Заключение, което се потвърждава и при подушване, милорд.

Все още разпален от триумфа, Ветеринари посочи:

— Капитанът обаче няма как да не го е усетил, Дръмнот.

— Така е, сър.

— Естествено, това си е в стила на командира — продължи патрицият, — а и как иначе? Той си е извоювал малка победа. А човек, който може да си извоюва малка победа, е напълно способен да извоюва и големи.

Дръмнот непривично се поколеба, преди да отвърне:

— Да, сър. Апропо, той не заминава ли за провинцията именно по идея на лейди Сибил?

Ветинари вдигна вежда.

— Но разбира се, Дръмнот. Не мога да си представя по чия друга. Храбрият командир е всеизвестен със своята отдаденост към работата. Кой друг, ако не любящата му съпруга би могъл изобщо да го убеди, че няколко седмици разпускащ отпуск в провинцията ще му дойде добре?

— Наистина, сър, кой друг — каза Дръмнот и с това затвори въпроса, понеже нямаше смисъл да прави нищо повече. Господарят му явно имаше източници на информация, недостъпни дори за Дръмнот въпреки всичките му усилия. Само небесата знаеха кои са всичките онези, които кръстосваха в мрака многобройните стълбища. Животът в Продълговатия кабинет беше свят на тайни, съображения и машинации, където природата на истината се менеше като цветовете на дъгата. Дръмнот беше наясно с това, защото играеше немаловажна роля в целия този спектър. Обаче да бъде наясно с това какво знае лорд Ветинари и какво точно си мисли лорд Ветинари, би било психологическа заблуда и всеки здравомислещ човек би приел нещата такива, каквито са, и би продължил да си реди документите. Ветинари се изправи и се загледа през прозореца.

— Това е град на просяци и крадци, Дръмнот, не е ли така? Гордея се, че при нас са едни от най-кадърните. Всъщност ако има такова нещо като междуградско съревнование по кражба, Анкх-Морпорк щеше да грабне трофея и вероятно портфейлите на всички присъстващи. Кражбата се прави с цел, Дръмнот, но докато вътрешно усещаме, че има неща, които по принцип са недостъпни за простолюдието, има и такива, които не бива да се позволяват на богатите и властимащите.

Вникването на Дръмнот в мисловните процеси на господаря му би се сторило магическо на някой страничен човек, но е направо изумително какво може да се разбере само от наблюдения върху четивата на лорд Ветинари или от слушане на видимо случайни изказвания и като се навържат тези две неща, както само Дръмнот умееше да навързва, с настоящите проблеми и грижи.

— За контрабандата ли става дума, сър? — уточни той.

— Именно, именно. Впрочем за мен контрабандата не представлява проблем. Тя изисква предприемачески дух, спекулативност и оригинално мислене. Качества, които трябва да се насърчават у простите люде. Тя всъщност не вреди чак толкова и позволява на обикновения човечец да се наслади на тръпчица радост. Всеки трябва от време на време да нарушава закона по някакъв дребен и удовлетворителен начин, Дръмнот. Полезно е за санирането на мозъка.

Дръмнот, чиято черепна изрядност изобщо не подлежеше на въпрос, отговори:

— И все пак, сър, данъците трябва да се налагат и плащат. Градът се разраства. За всичко това е необходимо да се плаща.

— Именно — кимна Ветинари. — Бих могъл да наложа данък върху какво ли не, но реших да го наложа върху нещо, без което безспорно се минава. Едва ли човек се пристрастява към него, не е ли така?

— Според някои е така. Шири се известно недоволство, сър.

Ветинари не вдигна поглед от книжата си.

— Дръмнот — подхвана той, — хората се пристрастяват към живота. Ако продължават да роптаят, май ще трябва да им обърна внимание на този факт. — Патрицият се усмихна отново и събра връхчетата на пръстите си. — Накратко, известна доза безобиден бандитизъм сред низшите класи може да се приема с усмивка, ако не и активно да се окуражава в името на здравословното състояние на града, но какво да правим, когато знатните и богатите вършат престъпления? Реално погледнато, ако беднякът получава година затвор за това, че е откраднал от глад, колко голяма трябва да е бесилката, на която да увисне богаташът, който нарушава закона от алчност?

— Бих искал да подчертая, сър, че сам си купувам всичките кламери — спешно уточни Дръмнот.

— Разбира се. Но в твоя случай с удоволствие признавам, че умът ти е толкова чистоплътен, че чак свети.

— Пазя си квитанциите, сър — настоя Дръмнот, — просто в случай че желаете да ги видите.

Настъпи кратка тишина, след което той продължи:

— Командир Ваймс сигурно вече е поел към резиденцията, милорд. Това може да се окаже щастливо стечение на обстоятелствата.

Лицето на Ветинари остана безизразно.

— Да, действително, Дръмнот. Да, действително.

Имението беше на цял ден път, което в коларски мерки всъщност означаваше два, с престой в странноприемница. Ваймс прекара времето, наострил уши да чуе звука от вихрено препусналите от града ездачи, понесли лелеяната вест за потресаваща злополука. Анкх-Морпорк обикновено съумяваше да сътвори по една такава почти през час, но сега по изключение изостави отчаяната си рожба в ръцете на съклета.

И така, над конкретната рожба вече залязваше поредното слънце, когато каретата спря пред едни порти. След секунда-две отнейде изникна възрастен, ама много възрастен старец и театрално отвори въпросните порти, а докато каретата минаваше през тях, застана в поза „мирно", грейнал от съзнанието за добре свършена работа. Щом влезе вътре, каретата спря.

Сибил, зачела се в някаква книга, сръга съпруга си, без да вдига поглед от страниците:

— Редно е да дадеш едно пени на господин Покров. Навремето дядо ми си е държал малък мангал в каретата, на теория за да му топли, но най-вече за да нажежи монетите до червено, преди да ги извади с машата и да ги метне на пазача да ги хване. Очевидно на всички им е било много забавно или поне така разправяше дядо ми, но вече променихме обичая.

Ваймс зарови в портфейла си за някакви дребни, отвори вратата на каретата и слезе за огромен потрес на гореспоменатия господин Покров, който заотстъпва към гъстия храсталак, гледайки Ваймс като хванато на тясно животинче.

— Добра работа, господин Покров, идеално повдигане на резето, отлична манипулация. — Ваймс подаде монетата и господин Покров отстъпи още назад, а стойката му подсказваше, че всеки миг ще побегне. Ваймс метна монетата във въздуха и боязливият човечец я хвана, ловко плю на нея и изчезна в пейзажа. Ваймс доби усещането, че старецът се засегна от липсата на цвъртене.

— Откога семейството ти е спряло да хвърля нажежени пари на слугите? — поинтересува се той, тръшвайки се на мястото си, когато каретата отново потегли.

Сибил остави книгата си настрана.

— Баща ми сложи край на тази практика. Майка ми се оплакваше. Както и пазачите.

— Има си хас!

— Не, Сам, те се оплакваха, че традицията се прекрати.

— Но тя е унизителна!

Сибил въздъхна.

— Да, Сам, зная, но също така е чист доход, разбираш ли? По времето на прадядо ми в по-натоварени дни човек е можел да изкара по шест пенса на ден. А понеже старият веселяк е пийвал почти непрекъснато ту ром, ту бренди, доста често е хвърлял по долар. От истинските едновремешни долари от чисто злато имам предвид. Човек е можел да си поминува доста добре цяла година с един такъв, особено тук наоколо.

— Да, обаче… — започна Ваймс, но жена му го спря с усмивка. Тя имаше специална усмивка за подобни случаи — топла, дружеска и изваяна от кремък. Човек или спираше да бистри политиката, или се забиваше право в тази усмивка, от което единственият потърпевш беше самият той. С добре усвоено благоразумие Сам Ваймс мъдро реши да се зазяпа през прозореца.

Портите останаха далече зад тях, а той продължаваше да зяпа под избледняващата светлина, напрегнал взор да види голямата къща, която очевидно беше центърът на всичко това. Така и не му се удаде обаче да я съзре чак докато каретата не изтрополи под дълъг коридор от дървета, а после покрай нещо, което някой сърцераздирателен поет би нарекъл „тучни пасбища", осеяни — според Ваймс почти със сигурност — с овце, през някаква фризирана гора и накрая стигна до мост, който би стоял съвсем на място в града.[3] Мостът се простираше над нещо, което отначало се стори на Ваймс декоративно езеро, но се оказа, че е много широка река. Докато трополяха по него с величайше достойнство, Ваймс дори забеляза възголемшко корабче, пътуващо по нея чрез неведоми способи, които обаче — съдейки по миризмата, докато ги подминаваше — сигурно имаха нещо общо с добитък. В този момент малкият Сам отбеляза: — Онези какички са без дрешки! Ще се чипкат ли?

Ваймс кимна разсеяно, понеже цялата тема за голите жени не е нещо, което гориш да обсъдиш с шестгодишно момче. При това вниманието му все още беше приковано от корабчето. Около него се пенеше бяла вода и моряците на палубата отправиха вероятно матроски жест към лейди Сибил или по-вероятно към някоя от голите моми.

— Това е река, нали? — попита за по-сигурно Ваймс.

— Това е Кир — обясни лейди Сибил. — Събира повечето притоци от Октариновите поля и стига до Куирм. Ако не се лъжа обаче, повечето хора я наричат „Старата Негодяйка". Има си своите настроения, но си спомням с умиление тези корабчета от детството ми. Наистина бяха доста весели.

Каретата слезе с трополене от далечния край на моста и се заизкачва по дълъг път към палата, както най-вероятно го наричат, помисли си Ваймс, понеже беше с размерите на средностатистически дворец. На моравата имаше стадо сърни и голямо стадо хора, струпани край онова, което очевидно беше главният вход. Тълпяха се в две редици, подобно на сватбари. Всъщност представляваха нещо като почетен кордон. Сигурно имаше над триста души, като се почне от градинарите и се стигне до лакеите, и всички те се стараеха да се усмихват не особено успешно. Това напомни на Ваймс за парада на Стражата.

Двама лакеи се сблъскаха в опита си да поставят стъпенка до каретата, а Ваймс тотално провали ефекта, като слезе от другата страна и смъкна лейди Сибил след себе си.

Насред притеснената тълпа се виждаше приятелско лице. То принадлежеше на Уиликинс, общ помощник и иконом на Ваймс от града. Затова поне Ваймс беше останал непреклонен. Щом като щеше да ходи в провинцията, ще вземе със себе си Уиликинс. Изтъкна пред жена си, че Уиликинс определено не е полицай, така че това не е като да си взема работата за вкъщи. И си беше точно така. Уиликинс категорично не беше полицай, понеже повечето полицаи не знаят как да светят маслото на някого със счупена бутилка, без да си наранят ръцете, или как да си направят средство за немасово, но безусловно унищожение от обикновени кухненски пособия. Зад гърба на Уиликинс стоеше минало, което си проличаваше, когато се заемеше да транжира пуйка. Ето че малкият Сам, зървайки нащърбената му, но позната усмивка, изтича през кордона от плахи служители, за да гушне иконома през коленете. Уиликинс на свой ред вдигна малкия Сам с краката нагоре и го завъртя като пумпал около себе си, преди внимателно да го остави на чакъла, тъй като цялата процедура представляваше огромно забавление за шестгодишното момче. Ваймс вярваше на Уиликинс. По принцип не вярваше на много хора. Дългогодишният стаж като ченге прави човек доста дискримитивен в това отношение.

Той се поприведе към жена си.

— Какво да правя сега? — прошепна, защото редиците напрегнати полуусмивки го смущаваха.

— Каквото желаеш, скъпи — отвърна тя. — Ти си шефът. Нали си водил парада на Стражата?

— Да, но там познавам всички и им знам ранга и, така де, всичко! В града е съвсем различно!

— Да, скъпи, понеже в Анкх-Морпорк всички знаят кой е командир Ваймс.

Е, какво пък толкова? Ваймс се отправи към някакъв човек с омачкана сламена шапка, лопата и, както забеляза с приближаването си, израз на потиснат ужас, който беше даже по-голям от неговия. Ваймс протегна ръка. Човекът я погледна, сякаш за пръв път в живота си вижда ръка. Ваймс успя да изръси:

— Привет, аз съм Сам Ваймс. А ти?

Така нароченият човек се озърна за помощ, подкрепа и насоки или път за бягство, но не откри нито едното. Тълпата се беше стаила в мъртвешка тишина.

— Уилям Скопосник, Ваша светлост, ако ви е угодно.

— Драго ми е да се запознаем, Уилям — рече Ваймс и отново подаде ръка, пред която Уилям едва не повехна, преди да я поеме в длан, подобна на древна кожена ръкавица.

Е, не е чак толкова страшно, каза си Ваймс и дръзна да пристъпи в непознатата територия с думите:

— А какво работиш тук, Уилям?

— Градинар — успя да смънка Уилям и вдигна лопатата между себе си и Ваймс като щит и същевременно като веществено доказателство „А" за своята добросъвестност. И понеже самият Ваймс се чувстваше също като в небрано лозе, единственото, което му дойде наум, беше да пробва острието с пръст и да смотолеви:

— Надлежно поддържано, както виждам. Браво, господин Скопосник.

Направо подскочи, като усети потупване по рамото.

— Браво на теб, скъпи — каза жена му, — но всъщност единственото, което се очаква от теб, е да се качиш по стълбището и да поздравиш домоуправителя и домакинката за чудесното посрещане от персонала. Ще имаме цял ден на разположение, ако искаш да си побъбриш с всички. — С тези думи лейди Сибил твърдо хвана съпруга си под ръка и го поведе по стълбите между фланговете от кукумявски погледи.

— Добре, де — прошепна той, — гледам, че има лакеи, готвачи и градинари, но кои са онези типове с дебелите куртки и бомбетата? И съдебни пристави ли си имаме?

— Това не би било в границите на разумната вероятност, скъпи. Тези хора са всъщност част от пазачите на дивеча.

— Шапките не им подхождат.

— Така ли смяташ? В интерес на истината са моделирани от лорд Бомбе с цел защита на неговите горски пазачи срещу злонравни нападения от бракониери. Изненадващо здрави са, доколкото знам, и са много по-удобни от стоманените шлемове, защото не кънтят отвратително в ушите.

Очевидно неспособни да скрият недоволството си, че господарят им е предпочел да се здрависа с градинар, преди да се обърне към някого от тях, домоуправителят и домакинката — с традиционната коремна обиколка и червендалести бузи, които Ваймс беше свикнал да очаква в такива случаи, явно бяха осъзнали, че господарят им не се е отправил към тях, и сами тръгнаха към него, припкайки, както забеляза той, колкото им държат тантурестите крачка.

Ваймс бе наясно с живота под стълбището, о, да, и още как, дявол го взел! Не чак толкова отдавна се случваше полицай, привикан в някоя голяма къща, да бъде изпратен до задната врата да измъкне някоя разплакана камериерка или не особено съобразително обущарче, обвинени без доказателство в кражба на пръстен или на гребен със сребърна дръжка, които собственичката на къщата вероятно откриваше по-късно, може би когато й свърши джинът. Това не биваше да е работа на ченгетата, макар че всъщност си беше, естествено, работа на ченгетата. Всичко опираше до привилегии и младият Ваймс още не беше износил първия си чифт полицейски обуща, когато сержантът му обясни какво означава това. Означаваше частен закон. В онези дни на влиятелните хора можеше да им се размине какво ли не, ако имаха правилния акцент, правилната емблема на вратовръзката или правилните познати, а младите полицаи, които негодуваха от това, можеха да изхвръкнат от работа и без препоръки.

Сега вече не беше така. Съвсем не беше така.

Навремето обаче младият Ваймс се беше нагледал на продажни домоуправители, играещи двойни игри, та сега измери дебелака в черен фрак с поглед, който направо го прониза. Фактът, че онзи кимна сервилно на Ваймс, изобщо не помогна. Ваймс живееше в свят, където хората козируват.

— Аз съм Съдини, домоуправителят, Ваша светлост — представи се мъжът с леко укоризнен тон.

Ваймс незабавно го сграбчи за ръката и крепко я разтресе.

— Радвам се да се запознаем, господин Съдини!

Домоуправителят потрепна.

— Само Съдини, сър, без господин!

— О, прощавай, господин Съдини. Как, значи, ти е първото име?

Лицето на домоуправителя беше забавна гледка.

— Съдини, сър! Единствено Съдини!

— Е, господин Съдини — обобщи Ваймс, според мен всички мъже са еднакви, като се изключат панталоните.

Изражението на домоуправителя стана абсолютно дървено.

— Сигурно е така, сър, но аз съм и винаги ще бъда Съдини, командире. Добре дошъл, Ваша светост — домоуправителят се обърна, — и добре дошла, лейди Сибил. Вече седем-осем години минаха, откакто някой от семейството е идвал да отседне тук. Да се надяваме ли на още посещения? И бих ли могъл, ако позволите, да ви представя жена си, госпожа Съдини, домакинката, която, предполагам, не познавате отпреди?

Ваймс не се сдържа и преведе наум тази малка тирада като: „Яд ме е, че ме прескочихте, за да се здрависате с градинаря…", което в интерес на истината не беше нарочно. Ваймс се беше ръкувал с градинаря от чиста проба непреодолим ужас. Преводът продължи: „И сега ме е страх, че може и да не я караме толкова сгодно в бъдеще".

— Я чакай малко — обади се Ваймс. — И жена ми е Светлост, да знаеш, а това си е повечко от лейди. Сиби… Нейна светлост ме накара да разгледам йерархията на благородническите титли.

Лейди Сибил познаваше съпруга си така, както хората, живеещи в съседство с вулкан, свикват да разпознават своенравието му. Важното беше да се избегне избликът.

— Сам, цялата прислуга и в двете ни имения още от малка ме нарича лейди Сибил, така че съм свикнала с това обръщение, поне в среда, която приемам за приятелска. Знаеш това! — И всеки си е чешит посвоему, Сам, додаде тя наум, еле пък ти.

Докато това понапудрено назидание още се носеше из въздуха, лейди Сибил се ръкува с домакинката, а после се обърна към сина си:

— Време е да си лягаш, Сами, веднага след вечеря. И без спорове.

Ваймс се огледа, когато малката процесия влезе във вестибюла, който по своя замисъл и цел очевидно представляваше оръжейна. Поне в очите на всеки полицай неизменно беше оръжейна, макар че за Рамкинови, окичили мечове, алебарди, саби, боздугани, пики и щитове на всяка стена, сбирката сигурно не беше нещо повече от скромна историческа декорация. Насред всичко това се кипреше огромният герб на Рамкин. Ваймс вече знаеше какво гласи мотото: „Пазим си нашето". Можеше да се приеме за… намек.

Не след дълго лейди Сибил енергично се отправи към огромното перално и гладачно помещение с Чистофайна — бавачката, която Ваймс беше настоял да наемат след раждането на Сами. Според него и жена му тя се имаше с Уиликинс, макар че какво точно се разбира под това „имане", си оставаше загадка.

Двете жени се впуснаха в изконното женско занимание да вадят дрешки от разни места и да ги слагат в други. Процедурата можеше да се проточи доста и включваше церемонията по вдигане на някои неща под светлината и отронване на тъжна въздишчица.

При липса на друго занимание Ваймс излезе обратно на величайшото стълбище и запали цигара. Сибил беше желязна относно пушенето вкъщи. Глас зад него се обади:

— Няма нужда да правите това, сър. Резиденцията разполага с доста добра пушалня, оборудвана с механизиран отдушник за отвеждане на дима, което е много шик, дума да няма, не се срещат често такива. — Ваймс остави на Уиликинс да го води.

Пушалнята наистина си я биваше, призна Ваймс, макар че личният му опит с такива, честно казано, беше ограничен. Освен всичко, имаше голяма билярдна маса, а под пода — изба с повече алкохол, отколкото никой бивш алкохолик не би трябвало да зърва.

— Уведомени са, че не пия, нали, Уиликинс?

— О, да, сър. Съдини обясни, че в резиденцията по принцип се счита за редно… думите му май бяха: „избата да се поддържа в пълна готовност за посетители".

— Е, струва ми се, че е грехота да пропуснем подобна възможност, Уиликинс, така че заповядай, сипи си!

Уиликинс видимо отстъпи.

— О, не, сър, не бих могъл.

— Защо бе, човече?

— Просто не е редно, сър. Ще стана за резил пред Лигата на благородните благороднически служители, ако проявя такава наглост да пийна с шефа си. Всяка жаба да си знае гьола, сър.

Ваймс се засегна до дъното на неустойчиво егалитарната си душа.[4]

— Знам ти гьола, Уиликинс, и той е същият като моя. Никой не излиза сух от водата.

— Вижте, сър — примоли се Уиликинс, — просто в някои случаи трябва да спазваме определени правила. В този случай няма да пия с вас, понеже нито е Прасоколеда, нито се е родил наследник, както си е по правилата. Наместо това обаче ще прегърна приемливата алтернатива да ви изчакам да си легнете и да изпия половината бутилка.

Е, каза си Ваймс, всички си имаме своите забавни малки чудатости, макар че някои от тези на Уиликинс няма да ти се видят чак толкова забавни, ако ти се ядоса в някоя тъмна уличка. Поободри се обаче, като видя Уиликинс да тършува из добре заредения шкаф за коктейли, щателно подбирайки съставки, които да сложи в стъкления шейкър.[5]

Не би трябвало да е възможно да се постигне алкохолен ефект с питие, в което липсва алкохол. Но сред уменията, които Уиликинс беше добил или може би откраднал с течение на годините, бе изкуството да забърка от най-обикновени домашни продукти абсолютно безалкохолно питие, което въпреки това представлява почти всичко, което желаеш от алкохола. Някъде из него имаше и табаско, и краставичка, и джинджифил, и чили, а за останалото беше най-добре да не задаваш твърде много въпроси.

В приповдигнато настроение с питието в ръка Ваймс се облегна назад и запита:

— Как е персоналът, Уиликинс?

Уиликинс снижи глас.

— А, пощипват си по нещичко, сър, но не повече от обичайното според мен. Всеки отмъква по нещо, това са си служебни облаги и така е устроен светът.

Ваймс се усмихна на почти театрално безизразното изражение на Уиликинс и високо заяви за скритите слушатели:

— Съвестен, значи, е този Съдини, а? Много се радвам да го чуя.

— На мен ми се струва стабилен, сър — отвърна прислужникът му, като изви очи към небесата и посочи с пръст малката решетка на стената, свързана към легендарния отдушник, който без съмнение имаше нужда от ненатрапчиво поддържане на механизма. А кой домоуправител, заслужил тлъстините си, ще пропусне възможността да подразбере какво си мисли новият господар? Ще я пропусне друг път!

Служебни облаги, а? Ама, разбира се, че хората тук щяха да се пооблажат. Нямаше нужда от доказателства. Това си е в човешката природа. Той непрекъснато предлагаше на Сибил (не би посмял да настоява) резиденцията да се затвори и продаде на някого, който наистина иска да живее в нещо, представляващо — според това, което беше чул — скърцаща, вледеняваща съборетина, която би могла да побере цял полк. Сибил не щеше и да чуе за това. Разправяше какви топли детски спомени имала оттам, как се катерела по дървета, как плувала и ловяла риба в реката, как беряла цветя и помагала на градинарите и се забавлявала с тем подобни селски занимания. А те за Ваймс бяха толкова далечни, колкото Луната, предвид че неговите юношески занимания се свеждаха най-вече до това просто да оцелее. То и на река Анкх можеш да идеш на риболов, стига да гледаш да не хванеш нищо. Впрочем беше изумително какво може да хване човек само като доближи капчица от Анкх до устните си. А колкото до излетите… е, като си хлапе в Анкх-Морпорк, понякога излиташ, понякога падаш, ама най-вече в помията.

Денят беше дълъг, а снощната нощувка в странноприемницата не беше нито спокойна, нито достатъчна. Преди да се мушне в грамадното легло обаче, Ваймс отвори единия прозорец и се взря в нощта. Вятърът мърмореше сред дърветата. Той не одобряваше особено дърветата, но Сибил ги харесваше, така че нямаше какво да се направи. Неща, за които не искаше и да чуе, шумоляха, кряскаха, пръхтяха и необяснимо защо пощръкляваха в мрака отвън. Той не знаеше какви са те и се надяваше никога да не разбере. Как да спи човек на такъв шум?

Той се навря при жена си в леглото, като я откри пипнешком едва след известно време, и притаи дъх. Беше го накарала да остави прозореца отворен, за да влезел уж великолепен чист въздух. Ваймс лежеше като на тръни, напрягайки слух да долови успокоителните викове на някое пиянде, тръгнало да се прибира или да спори със собственика на каретата за повръщаното по седалките, да дочуе периодичните улични сбивания, домашни свади или дори пронизителен писък, накъсвани на интервали от звъна на градските часовници, пословични със своето разногласие, и да усети по-ненатрапчивите звуци, като трополенето на „златните" колички на гюбретчиите на Хари Кинг, поели по пътя на рядкото щастие. А най-хубавото от всичко беше викът на нощния страж в края на улицата: „Дванайсет часът и всичко е наред!" Не чак толкова отдавна всеки, опитал това, щеше да остане без хлопка, щит и най-вероятно без ботуши, преди ехото да е затихнало. Но не и сега! Ей богу, не! Това беше модерната Стража, Стражата на Ваймс, и всеки, който злонамерено дръзнеше да закачи страж на поста му, щеше да чуе писъка на свирката и много бързо да научи, че ако някой ще бъде сритан на улицата, няма да е стражът. Дежурните стражи винаги се стараеха да обявят часа с театрална яснота и удивителна прецизност пред булевард „Скуун" № 1, така че командирът да ги чуе. А сега Ваймс зарови глава под огромната възглавница и се помъчи да не чува ужасната и угнетителна липса на шум, която можеше да събуди всеки, свикнал с години да не обръща внимание на надлежно повтарящите се звуци.

В пет часа призори Майката Природа натисна някаква аларма и светът полудя. Всички пернати твари, говеда и съдейки по звука алигатори взеха да се надпреварват с всички останали да бъдат чути. Какафонията обаче се добра след известно време до Ваймс. Ако не друго, гигантското легло поне имаше почти необятен запас от възглавници. Ваймс беше голям привърженик на възглавниците, когато беше далеч от собственото си легло. Една или дори две жалки торбички перушина като гарнитурчица към леглото не бяха за него, ама ха! Той обичаше възглавници, в които да се зарови и окопае като в някаква мека крепост, оставяйки само една амбразурка за достъп на кислород.

Ужасната врява вече поутихваше, когато той изплува на ленената повърхност. Ох, да, загря Ваймс, това беше още една от проклетите особености на провинцията. Започва прекалено рано, да й се не знае. По навик, необходимост и природа командирът беше нощна птица, понякога дори целонощна птица. Идеята два пъти в един ден да става седем часът му беше чужда. От друга страна, долови миризмата на бекон, а миг по-късно две притеснени девойки влязоха в стаята с подноси върху сложни метални пособия, които в разгънат вид направо приковаваха човек, така че беше почти, ако не и съвсем невъзможно да се понадигне и да изяде закуската, която съдържат.

Ваймс примига. Сутринта претърпяваше блажен обрат! Сибил по принцип считаше за свой съпружески дълг да се погрижи мъжът й да живее вечно и беше убедена, че този щастлив развой може да се постигне, като го храни с остъргващи червата ядки, семена и кисело мляко, което според Ваймс беше от онези сирена, които не си дават достатъчно зор. После пък му пробутваше някакво жалко подобие на предиобедния му сандвич с бекон, маруля и домат. Беше невероятно, но факт, че по този въпрос стражите бяха готови безпрекословно да изпълняват нарежданията на съпругата на шефа. Пък като шефът започнеше да вика и да тропа с крак, което е напълно разбираемо, дори простимо, когато лишат човек от предиобедната му доза препържено свинско, те се позоваваха на инструкциите от жена му с ясното съзнание, че всички заплахи за уволнение са безпочвени и ако се отнесат за разглеждане, ще бъдат незабавно анулирани.

Ето че Сибил се появи сред възглавниците и внесе яснота:

— В отпуск си, скъпи.

Онова, което можеше да се яде по време на отпуск, включваше и две пържени яйца, точно както ги обичаше, и наденичка… но за съжаление не и препържената сланинка, която дори в отпуск очевидно продължаваше да си бъде грях. Кафето обаче беше гъсто, черно и сладко.

— Добре поспа — отбеляза Сибил, докато Ваймс се цъклеше в неочакваната щедрост.

— Не, скъпа, хич не мигнах, уверявам те.

— Сам, цяла нощ не спря да хъркаш. Чух те!

Разбирането на Ваймс за успешно съпружество го възпря от по-нататъшни коментари, освен:

— Наистина ли? Нима, скъпа? О, съжалявам.

Сибил прехвърли някаква купчинка пастелни пликове, мушната в подноса й за закуска.

— Е, новините са плъзнали — съобщи тя. — Херцогинята на Сувенир ни кани на бал, сър Хенри и лейди Смръзна ни канят на бал, а лорд и лейди Показалски ни канят на… о, да, на бал!

— Слушай — подхвана Ваймс, — това са адски…

— Изобщо не си го помисляй, Сам! — предупреди го жена му и Ваймс увехнало завърши:

— …много покани. Нали знаеш, че не танцувам, скъпа? Само си плета краката и те настъпвам.

— Виж сега, баловете са най-вече за младите. Хората идват за лечебни бани в Шунково, което е съвсем наблизо. Всичко всъщност се свежда дотам да омъжат дъщерите си за подходящи господа, а това означава балове, почти нескончаеми балове.

— С един валс мога да се справя — великодушно призна Ваймс, — това си е просто въпрос на броене, но знаеш, че не мога да понасям цялото онова подскачане като при „Съблечи вдовицата" и „Сбърканият Гордън".

— Не се тревожи, Сам. Повечето мъже на възраст просто се разполагат в някое кътче да си пушат или да смъркат енфие. Майките се заемат с откриването на подходящи ергени за щерките си. Наистина се надявам приятелката ми Ариадна да намери читави съпрузи за момичетата си. Тя роди шестзначки, което е голяма рядкост. Разбира се, младата Дроздина е много благочестива, а винаги има по някой млад пастор, който си търси съпруга и най-вече зестра. Пък Емили е нисичка, руса, отлична готвачка, но доста комплексирана от огромния си бюст.

Ваймс зазяпа тавана.

— Подозирам, че бързо ще си намери съпруг — предсказа той. — Той, съпругът, сам ще я открие. Наречи го мъжка интуиция.

— А Цвета — продължи лейди Сибил, без да захапе въдицата, — доколкото разбрах, майстори доста хубави шапчици. Ъ-ъ, Аманда, струва ми се, очевидно проявява голям интерес към жабите, но се опасявам, че може да не съм дочула съвсем ясно майка й. — Тя се позамисли за момент и продължи: — О, за малко да пропусна Джейн. Доста странно момиче, поне според майка й, която явно не знае какво да прави с нея.

Ваймсовата липса на интерес за чуждите деца беше безгранична, но той умееше да брои.

— А последната?

— А, Хермеслава. Тя май е корав орех. Доста е скандализирала семейството, поне по тяхно мнение.

— И как?

— Станала е дърварка.

Ваймс поумува кратко и каза:

— Е, скъпа, то си е всеизвестна истина, че мъж, свикнал да се оправя в гората, има нужда от жена, която може да поеме грамадански…

Лейди Сибил го прекъсна остро:

— Сам Ваймс, да не би да възнамеряваш да направиш неделикатно заключение?

— Ти май стигна до него преди мен — ухили се Ваймс. — По принцип си по-бърза от мен, скъпа, признавам го.

— Може и да си прав, скъпи — съгласи се тя, — но то е само за да те изпреваря, преди да го изречеш. Ти все пак си херцогът на Анкх и си широко признат за дясната ръка на лорд Ветинари, а това означава, че би било препоръчително да спазваш известно благоприличие, не си ли на същото мнение?

Някой ерген би приел това за мил съвет. За опитния съпруг обаче си беше заповед, при това от най-строгите, понеже беше изречена деликатно.

И така, когато сър Самюъл Ваймс, командир Ваймс и Негова светлост херцогът на Анкх[6] излязоха навън след закуска, се стараеха да покажат най-добрите си обноски. За разлика от някои други хора, както се оказа.

Една прислужничка например метеше в коридора пред спалнята. Като зърна Ваймс, тя стреснато му обърна гръб и заби поглед в стената. Явно трепереше от страх, а Ваймс се беше научил, че при такива обстоятелства последното нещо, което трябва да направи един мъж, е да пита какво има или, не дай боже, да й предложи помощ. Това като нищо можеше да доведе до писъци. Може би е просто свенлива, каза си той.

Свенливостта обаче май беше заразна. Докато вървеше из сградата, се натъкваше на всякакви прислужнички, които носеха подноси, бършеха прах или метяха, и всеки път, когато доближеше някоя от тях, тя моментално му обръщаше гръб и забиваше очи в стената, сякаш животът й зависи от това. Докато стигне дългата галерия, окичена с предците на жена му, на Ваймс му беше дошло до гуша и когато поредната девойка, понесла поднос с чай, се завъртя като балеринка върху музикална кутия, той се обади:

— Ще прощаваш, госпожице, ама толкова ли съм отвратителен?

Е, това със сигурност беше по-добре, отколкото да я попита защо се държи толкова невъзпитано, нали така? Защо тогава, в името на която и да било Света Троица, тя побягна по коридора с дрънчащия порцелан? Сред множеството Ваймсовци надделя командирът (херцогът би бил твърде суров, а дежурният по дъска просто не вървеше в случая).

— Стой на място! Остави подноса и бавно се обърни!

Тя поднесе, наистина поднесе при спирането, като се плъзна с перфектна грациозност, все така стиснала подноса, и накрая се закова на място, разтреперана от ужас пред застигащия я Ваймс.

— Как се казваш, госпожице?

Тя отговори с извърнато лице.

— Ходжис, Ваша светлост. Много съжалявам, Ваша светлост.

Порцеланът още подрънкваше.

— Виж какво — смръщи се Ваймс, — не мога да си събера мислите при цялото това дрънчене! Просто остави таблата на пода, внимателно, става ли? Нищо лошо няма да ти направя, но бих искал да видя с кого разговарям, ако обичаш.

Лицето неохотно се обърна към него.

— Добре — подхвана той, — госпожице, ъ-ъ, Ходжис, какво има? Не се налага да бягаш от мен, надявам се?

— Моля ви, сър — проплака момичето, шмугвайки се през най-близката облицована със зелено сукно врата и изчезна. В този момент Ваймс осъзна, че зад него има още една прислужничка. С тъмната си униформа тя на практика се сливаше със стената, в която стоеше втренчена и трепереща. Със сигурност беше видяла случилото се, затова той внимателно я доближи и каза:

— Не искам от тебе ни дума. Само кимни или поклати глава, като ти задам въпрос. Ясно? — Получи едва доловимо кимване. — Добре, имаме напредък! Ще загазиш ли, ако ми кажеш нещо?

Още едно микроскопично кимване.

— А има ли вероятност да загазиш, ако аз ти говоря?

Прислужничката с неочаквана изобретателност сви рамене.

— А другото момиче?

Все така с гръб към него, незримото момиче протегна лявата си ръка с недвусмислено обърнат надолу палец.

— Благодаря — прошепна Ваймс на тайната си информаторка. — Много ми помогна.

Той умислено пое обратно по стълбите през кордона от обърнати гърбове и с благодарност зърна Уиликинс в пералното по пътя. Икономът не му обърна гръб, което беше облекчение.[7]

Той сгъваше ризи с такова старание и съсредоточеност, с каквото иначе би подходил към вещото отрязване на ухото на победен противник. Когато ръкавелите на безупречно чистия му жакет се поотдръпваха леко, човек можеше да зърне част от татуировките по китките му, но за щастие не и да разчете надписите по тях.

— Уиликинс, какво им става на прислужничките, та се връткат? — започна направо Ваймс.

Уиликинс се усмихна.

— Стар обичай, сър. Има си причина, разбира се. Често има такава, ако обичаят е адски тъп. Без да се обиждате, командире, но като ви познавам, бих ви предложил да оставите врътливите прислужнички да си се връткат, докато не влезете в тукашното положение, тъй да се каже. Между другото, Нейно благородие и младият Сам са в детската стая.

Няколко минути по-късно Ваймс, след известен брой проби и грешки, влезе в нещо като леко позастарял рай.

Ваймс открай време не беше особено богат на роднини. Малцина биха признали с ентусиазъм, че далечният им предшественик е цареубиец. Всичко това, разбира се, си беше история и новият херцог на Анкх все се чудеше как сега историческите книги възхваляват паметта на стария Каменолики — стража, светил маслото на проклетия гадняр на трона и внезапно отворил място за свобода и законност. Ваймс беше разбрал, че хората сами си коват историята. От своя страна лорд Ветинари беше човек, разполагащ с достъп и ключове от множество убедителни механизми, по една щастлива случайност оставени в наследство от цареубийственото време и понастоящем все така добре смазани в подземието. Наистина хората сами си коват историята, а лорд Ветинари можеше да я претопи… в каквото си пожелае. И така, омразният цареубиец чудодейно изчезна — никога не го бе имало, сигурно сте в грешка, изобщо не сме чували за него, няма такъв човек — и бе заменен от героичния, макар и печално недоразбран Покосител на тирани Ваймс Каменоликия, прочутия предтеча на Негова светлост високо уважаемия херцог на Анкх, командир сър Самюъл Ваймс. Историята беше чудно нещо — изменчива като морето, а Ваймс беше поел по прилива.

В рода му се живееше от поколение за поколение. Никога не беше имало наследства, семейни бижута, кърпички, бродирани от разни отдавна починали лели, нито интересни стари амфори от бабиния таван, за които да се надяваш начетеният младеж, знаещ всичко за антиките, да ти каже, че струват по хиляда долара, та да се пръснеш от самодоволство. И нямаше абсолютно никакви пари, само известна сума неплатени дългове. В тази детска стая обаче стояха прилежно натрупани поколения играчки и всевъзможни игри. Вярно, някои бяха малко похабени от дълга употреба, особено люлеещото се конче, което на практика беше в реален размер и имаше истинско кожено седло със сбруя, направена (както Ваймс недоверчиво установи, след като я потърка с пръст) от истинско сребро. Имаше и форт, достатъчно голям да побере някое отбраняващо го хлапе ведно с множество обсадни оръдия с детски размер, с които да се атакува, вероятно с помощта на безбройните сандъци оловни войници, до един оцветени в подобаващи полкови цветове и изпипани до най-малката подробност. Ваймс за една бройка не залази на четири крака да се заиграе с тях. Имаше и макетни яхти, и толкова голямо плюшено мече, че за един ужасен миг Ваймс се стресна да не би да е препарирано, имаше и катапулти, и бумеранги, и планери… и насред всичко това малкият Сами стоеше парализиран, почти разплакан от съзнаването, че независимо колко се мъчи, просто не може да си играе с всичко едновременно. Просто нямаше нищо общо с детството на Ваймс и играта на акидий, при която се играеше с истински лайна.

Докато очните им ябълки плахо следяха люлеещото се конче със страховито големи зъби, Ваймс спомена на жена си за обидно връткащите се прислужнички. Тя само сви рамене и обобщи:

— Те така си правят, скъпи. Така са свикнали.

— Как изобщо го казваш? Та това е толкова унизително!

Лейди Сибил беше усвоила съвършено спокоен и разбиращ тон за дискусиите със съпруга си.

— Така е, защото, формално погледнато, те са унизени. Прекарват много време да обслужват хора, които са по-важни от самите тях. А ти си начело на списъка с важните, скъпи.

— Но аз не се смятам за по-важен от тях! — разпали се Ваймс.

— Струва ми се, че разбирам за какво говориш и то ти прави чест, наистина ти прави чест — кимна Сибил, — но това, което всъщност говориш, е нелепо. Ти си херцог, командир на Градската стража и… — тя млъкна.

— Дежурен по дъска — автоматично додаде Ваймс.

— Да, Сам, най-високото звание, с което може да те удостои кралят на джуджетата. — В очите на Сибил просветнаха пламъчета. — Дежурен по дъска Ваймс: човекът, който може да изтрие писанията, лицето, което може да заличи наличното. Това си ти, Сам! И ако беше убит, целият държавен апарат щеше да скочи на крака, а той, уви, не би се трогнал от смъртта на една прислужничка. — Тя вдигна ръка, понеже Ваймс отвори уста, и продължи: — Знам, че ти би, Сам, но макар да съм сигурна, че са чудесни момичета, се опасявам, че ако починат, някое семейство, а може би и някой младеж ще бъдат неутешими, но останалата част от света така и няма да разбере. И ти, Сам, знаеш, че това е истина. Ако ти обаче бъдеш убит, боже опази, моля се всеки път, като тръгнеш на дежурство, не само Анкх-Морпорк, а целият свят мигновено ще научи за това. Може да се разразят войни и подозирам, че позицията на Ветинари може да стане малко по-опасна. Ти си по-важен от момичетата на служба. Ти си по-важен от всеки друг в Стражата. Според мен бъркаш стойност с важност. — Тя лепна целувка на разтревоженото му лице. — Каквото и да си мислиш, че си бил някога, Сам Ваймс, вече си израснал, и то заслужено. Нали знаеш, каймакът винаги изплува отгоре!

— Лайната също — автоматично отговори Ваймс, макар че на мига съжали.

— Как не те е срам да говориш така, Сам Ваймс! Може да си бил недодялан, необработен диамант, но си се шлифовал! И колкото и да спориш, съпруже мой, вече не си човек от народа, но все ми се струва, че си народен човек, и мисля, че на народа му е доста по-добре от това, чуваш ли?

Малкият Сам изви към баща си обожаващ поглед, докато люлеещото се конче галопираше. Изправен срещу сина и съпругата си, Ваймс нямаше никакъв шанс. Той толкова оклюма, че лейди Сибил, съвсем по женски, опита малко да го разтуши:

— В края на краищата, Сам, ти очакваш от твоите хора да си вършат работата, напи така? По същият начин домакинката очаква момичетата да си вършат тяхната.

— Това е различно, съвсем различно! Ченгетата гледат хората в очите и при това никога не съм им забранявал да си побъбрят с някого. Все пак този някой може да даде ценна информация! — Ваймс знаеше, че това формално е вярно, но из повечето градски улици всеки, зърнат да казва на полицай нещо по-ценно от това колко е часът, скоро откриваше, че му се налага да се храни с помощта на сламка. При все това аналогията беше вярна, каза си той или щеше да си каже, ако беше на ти с аналогиите. Само защото си част от нечий персонал, не значи, че трябва да се държиш като някаква марионетка, навита с ключе…

— Да ти кажа ли причината за връткащите се прислужнички, Сам? — въздъхна Сибил, а малкият Сами гушна огромното плюшено мече, което го стресна, изръмжавайки. — Обичаят е въведен по времето на дядо ми по повеля на баба ми. По онова време сме се забавлявали непрекъснато с десетки гости през някои от почивните дни. Естествено, част от тези гости са били младежи от много добри семейства в града, доста добре образовани и пълни с жизненост и енергия.

Сибил обърна очи към малкия Сам и с облекчение установи, че вече подрежда няколко войничета.

— Прислужничките от своя страна по стечение на обстоятелствата не са добре образовани и, срам ме е да го кажа, може би са били леко по-услужливи към хора, които са приемали за високопоставени.

Тя започваше да се изчервява и посочи с пръст малкия Сами, за нейна радост все тъй вглъбен във войничетата.

— Сигурна съм, че ти е ясна картинката, нали, Сам? Не ще й дума. А баба ми, която почти безрезервно би намразил, имаше благоприлични убеждения и в тази връзка разпореди, че всички прислужнички не само трябва да се въздържат от разговори с посетителите от мъжки пол, а и да не обръщат очи към тях, под заплаха от уволнение. Може да се каже, че добрите намерения са я подтикнали към жестокост, но като се замислиш, не е било кой знае каква жестокост. Като им дойде времето, прислужничките напускат резиденцията с добри препоръки и без да се свенят да сложат бяла рокля на сватбата си.

— Но аз съм щастливо женен — контрира Ваймс, — а и не мога да си представя Уиликинс да рискува да си навлече гнева на Чистофайна.

— Да, скъпи, и ще си поговоря по въпроса с госпожа Съдини. Това обаче е провинция, Сам. Тук нещата се случват малко по-бавно. А сега защо не заведеш Сами да види реката? Вземи и Уиликинс — той знае пътя.

Сами нямаше кой знае каква потребност да го забавляват. Той всъщност сам си създаваше забавления, изобретявайки ги в огромни количества от видяното навън, от приказките, с които го приспиваха нощем, или от някоя пърхаща мисъл, току стрелнала се през главата му. Пък и напоследък все по-често говореше за господин Свирчо, който живеел в къщурка на едно дърво, но понякога бил дракон. Освен това имал огромен обувник и не обичал срядите, понеже миришели странно, и имал дъждоброня.

Така че Сами изобщо не се стряскаше от провинцията и търчеше пред Ваймс и Уиликинс, сочейки наред дървета, овце, цветя, птици, водни кончета, облаци с чудновата форма и човешки череп. Находката изглежда доста го впечатли, защото се втурна да я покаже на татко си, който се оцъкли в нея, сякаш беше видял, така де, човешки череп. Явно от доста време си беше човешки череп и сякаш беше обгрижван. Всъщност до такава степен, че беше направо лъснат.

Докато Ваймс го обръщаше в ръцете си, търсейки със съдебномедицинска щателност някаква улика за мръсна игра, през гъстака се разнесе шляпащ звук, съпроводен от вокално изпълнение по темата какво един непознат би сторил на хора, които му крадат черепите. Когато гъстакът се разтвори, въпросният непознат се оказа човек с неопределена възраст и съмнителен брой зъби, мърляви кафяви дрипи и брада, по-дълга от всички, видени от Ваймс досега. А Ваймс все пак нерядко посещаваше Невидимия университет, където магьосниците смятаха, че мъдростта се олицетворява с пускането на брада, която да ти топли коленете. Тази се влачеше след собственика си като опашката на комета. Изравни се с него, когато обутите му в огромни сандали крака се заковаха на място, но поради въртящия момент се нахлупи върху главата му. Може би наистина въплъщаваше мъдрост, защото собственикът й прояви достатъчно благоразумие да не мръдне, като видя изражението на Ваймс. Настъпи тишина, ако не се брои кискането на малкия Сами, докато нескончаемата брада със свой собствен живот не покри мъжа досущ като снежна пряспа.

Уиликинс се прокашля и рече:

— Струва ми се, че това е отшелникът, командире.

— Какво прави тук отшелник? Мислех, че живеят върху разни колци из пустините! — Ваймс изгледа кръвнишки дрипльото, който очевидно почувства, че му се иска обяснение, и реши да го предостави, искано или не.

— Да, сър, знам, сър, това е широка заблуда и лично аз никога не съм й отдавал голямо значение, предвид евентуалните неудобства, тъй да се каже, с тоалетните нужди и подобни потребности. Имам предвид, че нещо такова може и да е приемливо в чуждестранни места, където има слънце и изобилие от пясък, но не става за мен, сър, изобщо не става.

Фантомът протегна мърлява десница, състояща се най-вече от нокти, и продължи с гордост:

— Пън, Ваша светлост, макар че рядко се отрязвам като пън, xa-ха, шегичка.

— Да, явно — каза Ваймс с каменно изражение.

— Така си е, сър — закима Пън, — това ми е личната шегичка, нямам си друга. Поех по благородното поприще на отшелничеството преди близо петдесет и седем години, практикувайки благочестивост, трезвеност, въздържание от полов живот и търсене на истинска мъдрост по примера на баща ми и дядо ми, и прадядо ми преди него. Това там, дето го държите, е прадядо ми, сър — доволно додаде той. — Много е лъскав, нали?

Ваймс съумя да не изпусне черепа от ръцете си. Пън продължи:

— Предполагам, че малкото ви момченце се е натъкнало на тайната ми бърлога, сър. Не се обиждайте, но селските малчугани по тия места понякога са големи лудетини и има-няма две недели, откак се наложи да вадя дядо от дървото.

Уиликинс откри у себе си достатъчно присъствие на духа, за да попита:

— Пазиш черепа на прадядо си в бърлога?

— О, да, господа, и на баща ми. Семейна традиция, разбирате ли? И на дядо ми. Ненарушима традиция от почти триста години отдаденост на благочестиви помисли и вяра, че всички пътища водят неизменно до гроба, наред с други печални съждения, каквито раздаваме на всички, които ни търсят. А те, бих добавил, са кът напоследък. Надявам се синът ми да може да поеме по моя път, когато порасне. Майка му казва, че станал много сериозен младеж, та живея с надеждата, че един ден може и мен да ме лъскат, както си трябва. За мое доволство, на лавицата за скелети има много място.

— Синът ти ли? — усети се Ваймс. — Нали говореше за въздържание…

— Много наблюдателно от ваша страна, Ваша светлост. Всяка година имаме по седмица отпуск. Човек не може да я кара само на охлюви и крайречни треволяци…

Ваймс деликатно посочи, че ги чака път, и остави отшелника благоговейно да си върне фамилната реликва в тайната бърлога, където и да беше тя. Когато му се стори, че са на безопасно разстояние от слуха му, той избухна, размахвайки ръце във въздуха:

— Защо? Искам да кажа… защо?

— О, доста от наистина старите фамилни домове са имали придворен отшелник, сър. Считало се е за романтично да има бърлога с отшелник в нея.

— Смрадливичък беше — отбеляза Ваймс.

— Струва ми се, че не им е позволено да се къпят, сър, но трябва да ви кажа, че получава седмична дажба от един килограм картофи, три халби бира или ябълково вино, три самуна хляб и половин килограм свинска мас. Както и вероятно всичките охлюви и крайречни треволяци, които може да погълне. Прегледах ведомостите, сър. Не е лоша диета за декоративна градинска особеност.

— Хич няма да е зле, ако се вкарат малко плодове и чат-пат разслабително, предполагам — кимна Ваймс. — Та значи, предците на Сибил са се отбивали да си побъбрят с отшелника, когато се натъкнат на философска загадка, а?

Уиликинс явно се озадачи.

— Не, за бога, не мога да си представя някой от тях дори да си помисли за такова нещо сър. Те изобщо не са товарили главите си с философски енигми.[8] Били са аристократи, разбирате ли? Аристократите не забелязват философските енигми. Те просто ги подминават. Философията изисква човек да допусне възможността, че греши, сър, а истинският аристократ знае, че винаги е прав. Това не е самомнение, нали разбирате, това е вродена безусловна увереност. Аристократите понякога са големи откачалки, но винаги са категорично и несъмнено откачалки.

Ваймс го зяпна с възхищение.

— Дявол го взел, откъде знаеш всичко това, Уиликинс?

— От наблюдения, сър. В доброто старо време, когато дядото на Нейно благородие беше жив, той държеше целият персонал от булевард „Скуун" да идва тук със семейството през лятото. Както знаете, не си падам много по учението, пък и вие, да си кажем правичката — също, но като отраснеш на улицата, учиш бързо, понеже ако не учиш бързо, си мъртъв.

Вече вървяха по префърцунен мост над нещо, което вероятно беше потокът с пъстърва и, както предположи Ваймс, приток на Негодяйка — име, чийто произход тепърва щеше да проумее. Двама мъже и едно момченце крачат по мост, който би могъл да поеме цели тълпи от хора, каруци и коне. Явно в света имаше дисбаланс.

— Да ви кажа, сър — разсъждаваше Уиликинс, — именно категоричността им е осигурила всичките тези пари и земи. Понякога са ги губели заради нея, разбира се. Един от прачичовците на лейди Сибил веднъж изгубил имение с две хиляди акра първокласна земеделска земя, понеже решил категорично, че билет от гардероб може да бие три аса. Загинал е в последващия дуел, но поне е загинал категорично.

— Това е снобарщина и хич не ми се нрави — изсумтя Ваймс.

Уиликинс се почеса по носа.

— Ами всъщност, командире, не е снобарщина. Според мен рядко има такава в истинските аристократи. Стопроцентовите имам предвид… тях не ги е грижа какво ще кажат съседите или че се размотават в овехтели дрехи. Те са уверени, разбирате ли? В детството на лейди Сибил цялото семейство пристигало тук за стригането на овцете, а баща й участвал наред с всички останали, със запретнати ръкави и прочее. След това черпел мъжете и пиел с тях, халба след халба. Разбира се, той бил навикнал на бренди, така че от малко бира не падал под масата. Ама изобщо не му пукало какъв е. Читав старец е бил баща й… че и дядо й. Уверени, разбирате ли, хич не им е пукало.

Известно време вървяха в мълчание по алея с кестени.

— Да не намекваш, че не си давам сметка какъв съм? — навъсено се обади Ваймс.

Уиликинс се загледа в дърветата и умислено отговори:

— Май ще има доста кестени тази година, командире, и ако не възразявате да ви предложа, не е зле да доведете младия господин тук, когато започнат да падат. Като бях хлапе, години наред държах първото място по кестенчета от умрели плъхове, докато не открих, че кестенчетата растат по дърветата и не се разпльокват толкова лесно. Колкото до въпроса ви, сър — продължи той, — мисля, че Сам Ваймс е в най-добрата си форма, когато е уверен, че е Сам Ваймс. Брей, те пък колко отрано са взели да зреят тази година!

Алеята от кестенови дървета току-що бе свършила и пред тях се ширеше ябълкова градина.

— Не са от най-хубавите — отбеляза Уиликинс, като я наближиха, вдигайки прахоляк по варовитата пътека. Фактът се стори несъществен на Ваймс, но Уиликинс изглежда считаше градината за много важна. — Момчето непременно ще иска да види това — ентусиазирано продължи Уиликинс. — Аз самият го видях, когато бях ваксаджийче. Коренно промени виждането ми за света. Третият граф, „лудият" Джак Рамкин, имал брат на име Улсторп,[9] сигурно за наказание. Той бил нещо като учен и щял да бъде изпратен в университета да става магьосник, ако брат му не дал да се разбере, че всеки негов първи родственик от мъжки пол, който си избере професия, свързана с носене на роби, ще бъде лишен от наследство посредством сатър.

— Въпреки всичко младият Улсторп упорито запазил интереса си към естествознанието по начин, достоен за джентълмен: ровел из всевъзможни подозрително изглеждащи погребални могили, на каквито се натъкнел в околията, попълвал колекцията си от гущери с колкото смогнел да улови редки видове и хербаризирал всякакви цветя, каквито успеел да открие, преди да изчезнат напълно. Случило се така, че в един топъл слънчев ден задрямал под някакво ябълково дърво и се събудил от паднала на главата му ябълка. По думите на биографа му, някой по-обикновен човек не би видял нищо нередно в това, но Улсторп се сетил, че щом като ябълките и на практика всичко останало все пада надолу, значи светът в крайна сметка ще стигне до опасен дисбаланс… освен ако в това нямал пръст друг фактор, все още непознат на естествознанието. Без да губи време, той довлякъл в градината един от лакеите и му наредил под заплаха от уволнение да лежи под дървото, докато не го удари ябълка по главата! Шансът това да се случи бил подпомогнат от друг лакей, на когото Улсторп наредил да клати усърдно дървото, докато не падне съответната ябълка. Улсторп застанал в готовност да наблюдава това отстрани.

— Можете ли да си представите радостта му, когато неизбежната ябълка паднала, а от дървото литнала втора, която скоростно изчезнала в небесния свод, доказвайки хипотезата, че каквото се издигне, следва да падне, при положение че каквото падне, следва да се издигне, запазвайки така равновесието на вселената. Това за съжаление се отнася само за ябълките и колкото и да е странно, само за ябълките на това дърво. Malus equilibria! Чух, че някой бил открил, че ябълките на върха на дървото се изпълват с въздух и излитат, когато дървото се разклати, та да се разселят по-надалеко. Чудно нещо е това природата! Жалко, че плодовете имат вкус на кучешки творения — додаде Уиликинс, когато Сами изплю хапката си. — Право да ви кажа, командире, пет пари не давам за повечето представители на висшето общество, на които съм се натъквал, особено в града, но някои от тях в тези стари провинциални къщи са променили света към по-добро. Като Рамкин Рапона например, който направил революция в земеделието…

— Май съм чувал за него — вметна Ваймс. — Като че ли имаше нещо общо със засаждането на кореноплодни? Дали пък прякорът му не идваше оттам?

— Почти уцелихте, сър — отговори Уиликинс. — Всъщност е изобретил редосеялката, което означавало по-надеждни реколти и големи икономии в дългосрочен аспект. Само е приличал на ряпа. Хората понякога са много жестоки, сър. Имал е и брат, Рамкин Галоша, който не само изобретил гумените галоши, но и мушамите, даже преди джуджетата да се сетят за тях. Наистина много го е интригувала гумата, доколкото разбрах. Е, светът се състои от най-различни хора и би бил странно място, ако всички си приличахме. Особено ако всички приличахме на него. Сухи крака и сухи рамене, сър, това е, за каквото се моли всеки земеделец! Една зима ходих за малко да бера зеле. Беше кучешки студ, а дъждът се сипеше така, че капките трябваше да се редят на опашка, та да паднат на земята. Благославях му името тогава, сър, наистина, макар че си беше вярно онова, дето разправяха за младите девойки, на които всъщност им харесвало, както подочух…

— Всичко това е много похвално — понамръщи се Ваймс, — но не оправдава цялото глупаво, арогантно…

Този път Уиликинс прекъсна господаря си:

— А после, разбира се, изобретиха и летящата машина. Покойният брат на Нейно благородие вложи доста усилия в изграждането й, но тя така и не отлепи от земята. Целта му беше да полети без метла или магия, но за съжаление стана жертва на епидемията от кризми, клетият младеж. В детската стая има модел между впрочем. Задвижва се с гумени ремъци.

— Е, сигурно са му се намирали в излишък, освен ако Рамкин Галоша не е почистил след себе си — отбеляза Ваймс.

Обиколката продължи през ливади с нещо, което Ваймс реши да нарече крави, и около поля с избуяла царевица. Заобиколиха едно „ха-xa", постараха се да не припарват до „хо-хо" и напълно пренебрегнаха поредното „хе-хе", а после се качиха по стръмна пътечка до един хълм, обрасъл с букови дръвчета. От него се виждаше на практика всичко наоколо и със сигурност чак до края на вселената, но за целта най-вероятно трябваше да гледаш право нагоре, без да ти се пречкат разни букови дръвчета. Можеха да се различат даже високите облаци дим и смог, които се издигаха над Анкх-Морпорк.

— Това е Обесническият хълм — съобщи Уиликинс, докато Ваймс се мъчеше да си върне дъха. — Може би няма да ви се ходи по-нататък — отбеляза той, като наближиха билото, — освен ако, така де, не желаете да обясните на малкия младеж какво е бесилка.

Ваймс изгледа въпросително помощника си:

— В смисъл?

— Е, както казах, това е Обесническият хълм. Защо според вас се нарича така, сър? Рамкин Валето горчиво е сбъркал, като е направил огромен облог на пияна глава с един от своите другари по чашка (също толкова пиян), че можел да види градския смог от имението си. Земемерът обаче, който проверил хипотезата, го осведомил, че за целта на хълма не му достигат тридесетина стъпки. Поспирайки само за да се опита да подкупи земемера и след като не успял — да го нашиба с камшик, той събрал всички трудоспособни мъже от имението си и от цялата околия и ги накарал да издигнат хълма с въпросните тридесетина стъпки, което било доста амбициозно начинание. Струвало му цяло състояние, разбира се, но от това всички семейства в околията вероятно са се сдобили с топли зимни дрехи и нови ботуши. Станал е много известен и естествено е спечелил облога.

Ваймс въздъхна.

— Някак си ми се струва, че знам отговора, но все пак да попитам: на какво се е обзаложил?

— На два галона бренди — тържествено отговори Уиликинс. — Изпил наведнъж точно на това място, под възторжените възгласи на насъбраната работна ръка, а после според преданието се търколил чак до подножието на хълма за още по-голям възторг на множеството.

— Не мисля, че бих могъл да погълна два галона бренди дори когато бях пиянде — отбеляза Ваймс. — Това са си дванайсет бутилки!

— Е, към края предполагам, че доста е отишло по гащите му, по един или друг начин. Макар че е имало много като него…

— Всичко отишло по гащите му — цъфна малкият Сами и се заля от любопитния сипкав смях на шестгодишен малчуган, който си мисли, че е зърнал някаква пакост. Съдейки по чутото, работниците, които са поощрявали стария пияница, са мислели по същия начин. Да насърчаваш човек да изпие годишните надници на един път? Що за щуротия?

Уиликинс сигурно беше прочел мислите му:

— Провинцията не е сложна като града, командире. Тук харесват големи и елементарни неща, а Валето е бил голям и елементарен, колкото ви душа иска. Тъкмо затова са го харесвали, защото са знаели какво да очакват от него, дори да се завъргаля. Бас държа, че са се хвалили с него из цялата околия. Просто си го представям: „Нашето вечно пияно благородие може да надпие вашето вечно пияно благородие когато и да е". И са се гордеели с това. Сигурен съм, вие смятахте, че постъпвате правилно, като се ръкувахте с градинаря, но просто объркахте хората. Те не знаят как да ви приемат. Човек ли сте или господар? Тузар или един от тях? Понеже, командире, според техните разбирания никой не може да бъде и двете. Това би било противоестествено. Пък и провинцията не обича загадки.

— Големи загадни гащи! — извика малкият Сами и падна на тревата, превивайки се от смях.

— И аз не знам как да се приема — каза Ваймс. като вдигна сина си и последва Уиликинс надолу по склона. — Сибил обаче знае. Нарочила ме е за балове, танци, вечери и, о, да, соарета — завърши той с тона на човек, генетично програмиран да се отнася с недоверие към всяка сложна дума. — Имам предвид, че в града някак си се оправях с това. Като видя, че проклетията ще е твърде чудовищна, вземам мерки да ме извикат по спешност още по средата… поне вземах, де, преди Сибил да се сети. Ужасно е, когато подчинените на някого следват нарежданията на жена му.

— Така е, командире. Тя е разпоредила на кухненския персонал да не се приготвят никакви сандвичи с бекон без нейното изрично разрешение.

Ваймс потръпна.

— Ти донесе малката скаричка, нали?

— За съжаление, Нейно благородие е разкрила малката ни скаричка, командире. Забранила е от кухнята да ми дават бекон, освен ако заповедите не идват лично от нея.

— Бога ми, тя е досущ като Ветинари! Как узнава за всичко това?

— Всъщност, командире, не мисля, че го узнава. Поне не и като действителен факт. Тя просто ви познава. Може би трябва да го приемете като акт на приятелско подозрение. Трябва да побързаме, командире. Казаха ми, че ще има пилешка салата за обяд.

— Аз обичам ли пилешка салата?

— Да, командире, Нейно благородие ми каза така.

Ваймс се предаде.

— Значи обичам.

У дома, на булевард „Скуун", Ваймс и Сибил обикновено се хранеха заедно само по веднъж на ден, в кухнята, която винаги ставаше приятно задушевна. Те седяха един срещу друг на масата, достатъчно дълга да побере огромната Ваймсова колекция от сосове, горчици, лютеници и, разбира се, туршии. Ваймс споделяше общонародното убеждение, че в буркана с лютеница винаги има по нещичко, стига да бъркаш достатъчно дълго в него с лъжицата.

В имението беше различно. Като се започне оттам, че имаше твърде много храна. Ваймс обаче не беше вчерашен, нито дори онзиденшен и се въздържа от коментар.

Уиликинс сервираше на Ваймс и лейди Сибил. Строго погледнато, това не беше негово задължение, когато бяха извън къщи, но също така строго погледнато, повечето благородни благороднически служители не носеха комплект боксове в добре скроения си жакет.

— Е, момчета, какво правихте тази сутрин? — жизнерадостно подхвана Сибил, докато опразваха чиниите.

— Видяхме смрадливия костеняк! — отзова се малкият Сам. — Той беше целият в брада, ама смрадлива! И открихме смрадливата ябълка, дето е като ако!

Ведрото изражение на лейди Сибил не потрепна.

— И после, търкул-пързул, слязохте по хълма, нали? А видяхте ли xa-ха, хо-хо и хе-хе?

— Да, ама там е пълно с кравешко ако! Стъпих в едно!

Сами зачака зрял отговор и майка му го предостави:

— Е, нали си имаш нови извънградски ботушки? Те са тъкмо за това.

Сам Ваймс видя как лицето на сина му светна от невъобразима наслада, когато майка му продължи:

— Дядо ти все ми казваше, че ако видя голяма купчина тор сред полето, трябва да я поразритам, та да се разстеле равномерно, понеже така всичката трева ще израсне както трябва. — Тя се усмихна на изражението на Ваймс и додаде: — Ами вярно си е, скъпи. Голяма част от земеделието се свежда до тора.

— Хубаво, стига да не вземе да разритва калищата, като се приберем в града — вдигна рамене Ваймс. — Някои от нещата там може да му го върнат.

— Той трябва да опознае провинцията. Трябва да знае откъде идва храната и как я получаваме. Това е важно, Сам!

— Разбира се, скъпа.

Лейди Сибил изгледа мъжа си така, както само съпруга умее.

— Това беше твоят „искрено почитаем" тон, Сам.

— Да, но не виждам защо… — Сибил го прекъсна.

— Един ден Сами ще притежава всичко това и бих искала да има известна представа за него, точно както бих искала ти да се отпуснеш и да се насладиш на почивката си. Мисля да заведа Сами до Домашния чифлик, за да види как се доят кравите и да събере малко яйца. — Тя стана. — Най-напред обаче ще го заведа долу в криптата да види предците си. — Тя забеляза паническия израз на съпруга си и бързо добави: — Няма страшно, Сам, те не витаят из нея. Кротуват си, впрочем в много скъпи ковчези. Защо не дойдеш и ти?

Сам Ваймс неведнъж се беше сблъсквал със Смърт и обратното. Това, което го потискаше, бяха самоубийствата. Повечето случаи се свеждаха до обесване, понеже човек трябва да е твърде самоубийствено настроен, за да скочи в река Анкх, най-малкото защото трябваше да се хвърля няколко пъти, преди да пробие кората. И всеки един от тези случаи трябваше да бъде разследван, просто за да е сигурно, че не е замаскирано убийство.[10] И докато господин Трупър, настоящият градски палач, можеше да прати някого във вечността толкова бързо и гладко, че вероятно не се и усещаше, Ваймс беше виждал твърде често какво успяват да направят аматьорите.

Семейната крипта на Рамкинови му напомни за градската морга в края на работния ден. Беше претъпкана. Някои от ковчезите бяха подпрени на ръбче, сякаш чакаха реда си в погребалния дом. На човек само му оставаше да се надява, че няма да се хързулнат. Ваймс напрегнато следеше как жена му грижливо развежда сина им от плоча на плоча, четейки имената и разказвайки по нещо за всеки от обитателите им. Почувства студените, бездънни дълбини на времето около себе си, спорадично полъхващи от стените. Как ли се чувстваше малкият Сам, докато му изреждаха имената на всички тези негови предци от столетия? Ваймс изобщо не познаваше баща си. Майка му беше казала, че бил прегазен от каруца, но Ваймс подозираше, че ако това изобщо е вярно, каруцата най-вероятно е била пълна с алкохол, който го е „прегазвал" капка по капка с течение на годините. Е, разбира се, че съществуваше и старият Каменолики, цареубиецът, вече реабилитиран и със собствена статуя в града, която никой не шареше с графити, понеже Ваймс даде ясно да се разбере какво ще се случи с извършителя.

Старият Каменолики обаче беше просто един етап от историята, нещо като действителен мит. Между него и Сам Ваймс нямаше връзка, само една болезнена празнота.

И все пак малкият Сам един ден щеше да бъде херцог и си струваше да се вкопчи човек за тази мисъл. Той нямаше да отрасне, тревожейки се какъв е, понеже щеше да знае, а влиянието на майка му, току-виж, надделее над огромната спънка в лицето на Самюъл Ваймс като негов баща. Младият Сам щеше да успее да вкара света в правия път. За това се искаше увереност. Пък да имаш пасмина от (очевидно) умопобъркани, но интересни предци, можеше да впечатли само някой случаен човек от улицата, а Ваймс познаваше доста улици и доста случайни хора.

Уиликинс не беше казал цялата истина. Дори на градските чада им допадаха разни типове, особено проклетници или достатъчно големи особняци, които допринасят за безкрайното налудничаво цирково представление, каквото беше животът по улиците на Анкх-Морпорк. И докато да имаш баща пияница е просто социална несполука, да имаш пра-пра-прадядо, който е успявал да погълне толкова бренди, че урината му сигурно е била огнеопасна, и въпреки това според Уиликинс да се върне във вкъщи да похапне калкан, последван от печена гъска (със съответните вина), а после да играе на свинска подпруга[11] с дружките си до зори, като си върне загубите от по-рано… Е, допадат им на хората такива неща и такива чешита, които ритат света отзад и го овикват. Това си е праотец за чудо и приказ, не е ли така?

— Май че… бих искал да се поразходя сам — обади се Ваймс. — Така де, да поогледам, да се поровичкам, да й хвана чалъма на тая провинция по мой си начин.

— Вземи Уиликинс с теб, скъпи — кимна лейди Сибил, — за всеки случай.

— За кой случай, скъпа? Та нали всяка нощ обикалям из улиците на града? Не мисля, че ми трябва придружител за разходка из провинцията. Опитвам се да усетя духа на нещата. Ще позяпам жълтурчетата да видя дали ме изпълват с радост или каквото там се предполага да правят, ще се оглеждам за изключително редкия поен гмурец и ще се любувам на полета на къртиците. От седмици чета статиите за природата във вестника. Смятам, че знам как да се справя и сам, скъпа. Командирът на Стражата не се страхува да зърне зърнената мухоловка!

Лейди Сибил знаеше от опит кога е мъдро да не спори и се ограничи само с напътствието:

— Поне гледай да не разстроиш някого, нали, скъпи?

След десет минути ходене Ваймс се загуби. Не физически, а в метафоричния, духовния и перипаттичния[12] смисъл. Мирисът на живия плет някак си беше безтеселен в сравнение с острата градска смрад и той нямаше ни най-малка представа какво шумоли в храсталака. Познаваше юниците и воловете, понеже често минаваше през района на кланиците, но тези тук не бяха обезумели от страх, а го наблюдаваха внимателно, сякаш си водеха надлежни бележки. Ами да — ето какво било! Светът беше сбъркан! Той беше ченге, открай време си беше ченге и щеше да си умре ченге. Ченгето, като цяло, никога не престава да е ченге. И като ченге обикаляше града повече или по-малко невидим, освен за онези, които нарочно се оглеждат за ченгета и чийто поминък зависи от това да зърнат ченгетата, преди ченгетата да зърнат тях. В повечето случаи си част от фона, докато писъкът, звънът на строшено стъкло и звукът от престъпни стъпки не те фокусира на преден план.

А тук всичко го наблюдаваше. Разни неща се шмугваха зад храсталака, литваха в паника или просто си шумоляха подозрително из шубрака. Той беше непознатият, натрапникът, нежеланият тук.

След поредния завой изникна селцето. Беше зърнал комините отпреди, но пътеките и пътечките се преплитаха в лабиринт под избуялите гъстаци и дървета, образуваха сенчести тунели — които впрочем бяха добре дошли — и си играеха на криеница с чувството му за ориентация.

Изгубил всякаква посока, потен и изтормозен, той внезапно се оказа на дълга прашна улица, накитена с къщи от двете страни. Сред тях се открояваше голяма сграда. Отвсякъде си личеше, че е кръчма, особено по тримата старци, седнали на пейка пред нея. Те загледаха с упование приближаващия се Ваймс, в случай че е от онези мъже, които биха почерпили други мъже по чашка. Дрехите им изглеждаха така, сякаш бяха заковани върху тях. При наближаването му единият каза нещо на другите двама и като минаваше край тях, и тримата станаха, докосвайки с показалец ръба на шапките си. Единият рече: „Дъбърдън, Въша чъст" — фраза, която Ваймс схвана след известен напън. Извърнаха очи наред с изразително кимване към празните халби, за да обърнат внимание, че те фактически са празни и съответно аномалия, която плаче за спешни мерки.

Ваймс знаеше какво се очаква от него. В Анкх-Морпорк нямаше кръчма, пред която еквивалентните трима старци да не седят на припек, винаги готови да заговорят непознати за добрите стари времена, т. е. когато в свидните им халби все още е имало бира. А приетата процедура е да им ги напълниш с евтино пиво и да получиш „Голямо благодарско, любезни господине", а твърде възможно и откъслечна информация за това кой какво е видян да върши, че и с кого и кога — все мливо за полицейската мелница.

Израженията на тези тримата обаче се смениха, когато единият зашепна нещо припряно на дружките си. Те се свиха обратно на дървената скамейка, явно мъчейки се да станат незабележими и все така стискайки празните халби, понеже, така де, човек никога не знае. Една табела над вратата обявяваше, че това е „Гоблинската глава".

Срещу кръчмата се ширеше голямо място, отделено за мера. На нея пасяха няколко овце, а в далечния край имаше голям наръч дърва, наподобяващ върбов плет, чието предназначение Ваймс не успя да отгатне. Беше запознат обаче с термина „селска морава", макар че никога не беше виждал такава. Анкх-Морпорк не си падаше особено по зелениите.

Кръчмата вонеше на вкиснала бира. Това действаше като лек срещу изкушението, макар че Ваймс от години беше чист и успяваше да преглътне по някое шери на официални събития, понеже и без това мразеше вкуса му. Миризмата на стара бира имаше същия ефект. Под жалката светлина на миниатюрните прозорчета Ваймс различи възстария кръчмар, който прилежно бършеше една халба. Мъжът вдигна очи към Ваймс и кимна по онзи типичен начин, който навсякъде има един и същ смисъл: „Виждам те и ти ме виждаш, а какво следва оттук нататък, зависи от теб". Въпреки че на някои ханджии им се удава да вложат в кимването и информацията, че като нищо може да им се намира еднометров оловен кол под тезгяха, ако на отсрещната страна й се прииска, тъй да се каже, да отпочне нещо.

— Даваш ли нещо, в което няма алкохол? — попита Ваймс.

Кръчмарят много внимателно окачи халбата на една кука над тезгяха, след което погледна Ваймс право в очите и отговори беззлобно:

— Виж сега, господине, ние на това му викаме кръчма. Хората се докачат, ако им спестя алкохола. — Той забарабани с пръсти по тезгяха и след малко продължи колебливо: — Жена ми прави бира от кореноплодни, ако искаш?

— Какви кореноплодни?

— Ами в случая цвекло. Помага за редовното ходене.

— Е, все си мисля, че правя редовни разходки — каза Ваймс. — Дай една чашка… не, нека е половин, ако обичаш.

Последва кимване и мъжът изчезна за малко от полезрението. Сетне се върна с голяма чаша, преливаща от червена пяна.

— Да ти е сладко — каза той, като я сложи внимателно на тезгяха. — Не я даваме в оловни канчета, понеже му прави нещо на метала. Черпнята е от мен тоя път. Аз съм Джимини, съдържател на „Гоблинската глава". Тебе те знам кой си. Дъщеря ми е прислужничка в имението, ама аз никому не цепя басма, щото кръчмарят е приятел на всички с парици в джоба, пък току-виж, даже на някои, дето временно са останали без пукната пара, а в тоя момент това не включва ония тримата синковци отпред. Кръчмарят вижда какво е човек след няколко чашки и не вижда защо да прави разлика.

Джимини намигна на Ваймс, а той протегна ръка с думите:

— В такъв случай с радост ще разтърся демократичната кръчмарска десница!

Ваймс не за пръв път чуваше тази тщеславна тирада. Всеки работещ зад бара се имаше за един от най-големите мислители на света и беше разумно да се отнасяш с него като такъв. След ръкостискането той добави:

— Бива си я тази напитка. Резливичка е.

— Да, сър, жена ми слага и люти чушлета, и керевизено семе, та да му се стори на човек, че пие нещо по-силничко.

Ваймс се облегна на тезгяха с необяснимо блаженство. Стената над бара беше окичена с препарирани глави на животни, особено от онези с големите рога и зъби. За свой потрес обаче под мъждивата светлина различи и гоблинска глава. Аз съм в отпуск, каза си той, а това сигурно се е случило много отдавна, в далечното минало. И заряза въпроса.

Джимини се захвана с десетките нещица, каквито един кръчмар винаги си намира за вършене, като от време на време хвърляше по едно око на единствения си клиент. Ваймс помисли малко и се обади:

— Ще занесеш ли по чаша на господата отвън, господин Джимини, като сипеш бренди във всяка, та да разберат, че пият нещо?

— Това са Том Дългуча, Том Дребосъка и Том Том — кимна Джимини, посягайки за няколко чаши. — Свестни момчета са, тризнаци по случайност. Изкарват си хляба, ама си делят един мозък, тъй да се каже, пък и поначало мозъкът не е кой знае какъв. За бостански плашила обаче много ги бива.

— И тримата ли се казват Том? — поучуди се Ваймс.

— Ами да. То си е нещо като наследствено име, че то и баща им, и той е Том. Сигурно за да не стане объркване, щото те лесно се объркват. Сега я карат криво-ляво, ама ако им дадеш работа, дето да могат да я вършат, ще се хванат яко и няма да спрат, докато не им кажеш. Няма просяци на село, да знаеш. Все се намира по нещичко за вършене. С твое позволение, сър, ще им сипя по едно малко. Не им трябва да се объркват повече, ако схващаш накъде бия.

Кръчмарят постави чашите върху поднос и излезе под ярките слънчеви лъчи. Ваймс с едно движение се прехвърли зад тезгяха и после обратно. Няколко секунди по-късно стоеше небрежно облегнат на него, когато три лица надникнаха през отворената врата. Три палеца се вдигнаха към Ваймс в знак на признателност и лицата отново се скриха, сигурно за в случай че той се пръсне на парченца или вземат да му израснат рога.

Джимини се върна с празния поднос и насърчително се ухили на Ваймс.

— Е, сър, спечели си приятелчета тук, ама да не те задържам. Сигурен съм, че си имаш много работа.

Ченге, помисли си Ваймс. Видя ли аз полицейска палка, не мога да я сбъркам. Та нали това е мечтата на ченгето — да зареже улиците и да върти кръчме нейде си. И понеже си ченге — а като си ченге, то е за цял живот — значи знаеш какво става наоколо. Знам те аз, а ти не знаеш какво знам. И като гледам, резултатът е едно на нула за мене. Само почакай, господин Джимини. Вече знам къде живееш.

До слуха на Ваймс достигна шум от бавни и тежки стъпки, които се приближаваха. Той съзря местните мъже да идват в работните си дрехи, понесли разни неща, които повечето хора биха нарекли земеделски оръдия, но Ваймс мислено ги преименува на офанзивни оръдия. Групата спря пред вратата и той долови шепот. Тримата Томовци очевидно съобщаваха злободневните новини, които се приемаха или с недоверие, или с насмешка. Изглежда се стигна до някакво заключение, но не с особена радост. След това мъжете влязоха в кръчмата, а съзнанието на Ваймс ги картотекира за бързи справки. Екземпляр № 1 беше възстаричък мъж с дълга бяла брада и, о, небеса, рубашка. Наистина ли още носеха такива? Както и да се казваше, останалите сигурно му викаха „деденце". Той свенливо докосна с показалец челото си за поздрав и свършил безопасно тая работа, се насочи към бара. Носеше голяма канджа, не много приятно оръдие. Екземпляр № 2 носеше лопата, която ставаше за брадва или за тояга, стига човек да знае какво върши. И той беше с рубашка, избегна очите на Ваймс, а поздравът му повече приличаше на стиснато помахване. Екземпляр № 3, който държеше кутия за инструменти (страхотно оръжие, ако се развърти както трябва), се шмугна бързешком, без почти да погледне към Ваймс. Изглеждаше млад и доста хилав, но въпреки всичко с тези кутии може да се докара добър въртящ момент. Следващият беше пак възрастен, този път с ковашка престилка, но без съответното телосложение, така че Ваймс го класифицира като налбант. Да, това ще да е, такъв нисък и жилав лесно щеше да се мушне под кон. Мъжът направи приемлив опит за козируване, а Ваймс не можа да различи никакви опасни издутини, прикрити от престилката му. Просто не можеше да се въздържи от тази алгебра — тя си е част от работата и това е. Дори да не очакваш неприятности, пак очакваш неприятности.

И в този момент цялото помещение замря.

Край Джимини се водеше някакъв безцелен разговор, който обаче секна при влизането на истинския ковач. Мамка му. Всичките предупредителни аларми на Ваймс задрънчаха едновременно, а те не бяха медени звънчета. Кънтяха. След кратко смръщване към присъстващите човекът се насочи към бара по траектория, която щеше да мине точно край или вероятно връз, или дори през Сам Ваймс. Предвид ситуацията Ваймс грижливо отмести чашата си встрани от опасността, така че неприкритият опит на онзи да я бутне „случайно" се провали.

— Господин Джимини — подвикна Ваймс, — сипи по едно на всички тези господа, а?

Това предизвика известно оживление сред останалите новодошли, но ковачът тресна лопатоподобната си пестница на тезгяха така, че чашите подскочиха.

— Хич не ме е еня да пия с разни, дето мачкат народа!

Ваймс удържа кръвнишкия му поглед и отвърна:

— Съжалявам, днес не си взех мачкалото.

Беше глупаво, защото едно-две изхилвания от обнадеждените пиячи на бара само разпали разните му там подпалки, които ковачът беше пропуснал да остави в ковачницата си. Той се вбеси:

— Кой си ти, бе, че си нещо повече от мен?

Ваймс сви рамене.

— Не знаех, че съм нещо повече от теб — отвърна той, но си мислеше: „Явно си голяма работа сред малки хорица и се имаш за много важен, понеже си як и никой не те дебне отзад да ти нашари задника с прът. Ей богу, та ти дори не знаеш как да стоиш прав! Даже ефрейтор Нобс може да те свали на земята и да те нарита усърдно в чатала, преди да се усетиш какво става."

Като всички кръчмари, опасяващи се да не се потроши нещо скъпо, Джимини припряно излезе зад бара и хвана ковача за ръката.

— Стига, Джетро, дай да си нямаме неприятности — заувещава го той. — Негово благородие само си пийва, както се полага на всеки мъж…

Това изглежда свърши работа, макар че агресията тлееше по лицето на Джетро и нажежаваше околни въздух. Съдейки по лицата на останалите, не за пръв път гледаха това представление. Само адски некадърно ченге не би успяло да разчете кръчмарската клиентела, а Ваймс вероятно можеше да напише цяла книга, че и с бележки под линия. Всяка общност си има своя тартор или въртоглавец, или самоук политикан. Обикновено го търпи, понеже внася разнообразие в простонародното ежедневие. Хората казват по нещо от сорта на „Кво да го правиш, той си е такъв", атмосферата се разведрява и животът продължава. Джетро обаче, седнал в далечния ъгъл на кръчмата, награбил халбата си, както лъв се вкопчва в газела… е, Джетро по Ваймсовата скала за риск имаше взривоопасни наченки. Светът от време на време трябваше да се взривява, разбира се, стига да не го прави там, където Ваймс си пие питието.

Ваймс наблюдаваше как кръчмата се пълни, най-вече с други чеда на земята, но също и с хора, които — господа или не — очакваха да ги наричат така. Носеха шарени кепета и бели панталони и устите им не млъкваха.

Отвън също закипя живот, улицата се изпълваше с коне и каруци. Някъде зачукваха нещо, а жената на Джимини застъпи на бара или по-точно на поста, докато мъжът й търчеше напред-назад с подноса. Джетро стоеше в ъгъла си като човек, изчакващ сгодния момент, и срещнеше ли погледа на Ваймс, му отвръщаше на кръв, а вероятно и жлъчка с опция от различни органични секрети.

Ваймс реши да се зазяпа през мърлявия прозорец на кръчмата. Тя за съжаление беше от най-противните, тоест живописна, което значеше, че прозорецът се състои от малки кръгли стъкълца, занитени с олово. Не бяха предназначени да се гледа през тях, а само да пропускат светлината, понеже я пречупваха толкова безотговорно, че едва не я трошаха. През едното стъкълце се виждаше нещо, което вероятно беше овца, но приличаше на бял кит, докато не помръдна, когато се оказа, че е гъба. Един минувач остана без глава, преди да стигне друго стъкълце, тогава пък стана само с едно огромно око. Малкият Сам щеше да изпадне във възторг, но баща му реши да си спести кокошата слепота и излезе навън.

А, установи той, заформя се някаква игра.

Е, добре.

Ваймс не си падаше по игрите, понеже генерираха тълпи, а тълпите генерираха работа за ченгетата. Да, де, ама той фактически не беше ченге тук, нали така? Усещането беше странно, така че заряза кръчмата и стана невинен зяпач. Не можеше да си спомни откога не му се беше случвало. Чувстваше се… уязвим. Отиде до най-близкия човек, който зачукваше някакви колове в земята, и попита:

— Та какво, значи, се мъти тук? — Осъзнавайки, че говори по-скоро ченгелъшки, отколкото простонароден език, той бързо додаде: — Ако нямаш нещо против, че питам?

Човекът се изправи. Беше от онези с цветните кепета.

— Никога ли не си виждал игра на крикец? Та това е играта на игрите!

Господин Цивилният Ваймс даде всичко от себе си, за да изглежда като турист, жаден за още възхитителна информация. Съдейки по ентусиазираната усмивка на информатора си, щеше да научи всички правила на крикеца, независимо дали желаеше или не. Е, каза си той, сам попитах…

— На пръв поглед, господине, крикецът може да ти се стори просто поредната игра с топка, при която две страни се съревновават, опитвайки се да вкарат топката с ръка, пръчка или друго средство в тъй наречената врата на противниците. Крикецът между другото е изобретен при игра на крикет в богословския колеж „Св. Онаний" в Шунково, когато начинаещият свещенослужител Джексън Полечестни, понастоящем първосвещеник в Куирм, хванал млата си с две ръце и вместо да побутне лекичко топката…

След време Ваймс се предаде не само защото правилата на играта сами по себе си бяха непонятни, а и защото извънредно ентусиазираният младеж позволи на ентусиазма си да надделее над всякаква необходимост от нуждата да обясни нещата в що-годе смислен ред, при което потокът от информация непрекъснато криволичеше през извинителни вметки от сорта на: „Извинявам се, трябваше по-рано да спомена, че не може да има втори конус повече от веднъж на размяна, а при обикновената игра се катурва само по един път, освен ако, разбира се, не става дума за кралския крикец…"

Ваймс умря… Слънцето изпадна от небето, гигантски гущери превзеха света, звездите се взривиха и изгаснаха и всяка надежда потъна с гълголене в сифона на забвението, а небесната твърд се изпълни с газове и се възпламени. И ето че се разкриха нови небеса, с нов грижовен повелител, нов диск и, о, чудо и може би наистина, от морето се роди живот или май че не, защото беше сътворен от боговете (това всъщност зависеше от страничния наблюдател), а гущерите се превърнаха в по-малко люспести гущери или може би не, а те се превърнаха в птици, пък червеите в пеперуди и разни видове ябълки се превърнаха в банани. И май че някакъв вид маймуна падна от едно дърво и осъзна, че животът е по-хубав, ако не ти се налага да висиш през цялото време, вкопчен в нещо, и само за няколко милиона години си еволюира панталони и ефектни раирани шапки, и кулминира в играта на крикец, където магически прероден и леко замаян, на селската морава стоеше Ваймс, зяпнал усмихнатото олицетворение на ентусиазма.

Успя да смотолеви:

— Брей, страшна работа, много благодаря. Нямам търпение да се насладя на играта.

Тъкмо се замисли, че един бърз крос до вкъщи няма да му дойде зле, когато изотзад го парира горчиво познат глас:

— Ей, на тебе викам, да, точно ти! Не си ли Ваймс?

Беше лорд Ръждьо, по принцип от Анкх-Морпорк, безпощаден стар боен кон, без чиито уникални схващания за стратегия и тактика няколко войни нямаше да бъдат спечелени с толкова кръвопролития. Сега седеше в стол на колелца — ултрамодерен модел, бутан от човек, чийто живот, познавайки негова милост, твърде вероятно бе непоносим.

Омразата обаче изглежда няма дълъг живот на полуразпад и напоследък Ваймс го приемаше по-скоро като титулован идиот, докаран до безпомощност от възрастта, макар и все тъй запазил дразнещия си конски глас, който — подобаващо впрегнат — можеше да се използва за поваляне на дървета. Лорд Ръждьо вече не беше проблем. Навярно му оставаха още една-две годинки, преди да си ръждяса в мир. А и дълбоко в чепатото си сърце Ваймс таеше лека възхита от свадливия стар касапин с неговото неувяхващо самолюбие и абсолютна готовност да не си промени мнението за нищо на света. Старият чешит беше реагирал на факта, че Ваймс, омразният полицай, сега е херцог и следователно доста по-знатен от него, като просто реши, че това изобщо не може да е истина, и съответно напълно го пренебрегна. В регистъра на Ваймс лорд Ръждьо се водеше за опасен буфон, но — и тук вече ставаше сложно — невероятно, ако не и самоубийствено храбър. Това нямаше да е никакъв проблем, ако не бяха самоубийствата на онези клети глупци, които го следваха в боя.

Очевидци разправяха, че било свръхестествено: Ръждьо се впускал стремглаво в пастта на смъртта начело на хората си, без изобщо да трепне, а многобройните стрели и копия все го пропускали, но неизменно уцелвали хората точно зад него. Страничните наблюдатели — или по-скоро хората, надзъртащи към битката иззад успокоително големи камъни — потвърждаваха това. Може би е имал способността да пренебрегва и стрелите, предназначени за него. Старостта обаче не можеше да се отсвири толкова лесно и старецът, макар и не по-малко арогантен, имаше отпаднал вид.

Крайно необичайно за него Ръждьо се усмихна на Ваймс и рече:

— За пръв път те мяркам насам, Ваймс. Какво, Сибил да не е решила да се връща към корените си?

— Иска малкият Сам да си поокаля малко обущата, Ръждьо.

— А, браво на нея, какво! Добре ще му дойде на момчето, ще възмъжее, какво!

Ваймс така и не разбра откъде се вземат експлозивните какво-та… Все пак, зачуди се той, какъв смисъл има просто да лаеш „Какво!" по абсолютно никакъв обясним повод? А колкото до „Какво какво!", е… за какво става дума? Защо какво? Какво-тата изглежда се набиваха в основата на разговора, но за какво, дявол го взел, какво?

— Не си се домъкнал по служебна работа значи, какво?

Мислите на Ваймс се завъртяха толкова бързо, че Ръждьо сигурно чу как проскърцват задвижките. Анализираха интонацията, изражението на човека, онзи лек, почти недоловим, но все пак съществуващ намек за надежда отговорът да бъде „не", и излязоха с предложението, че може и да не е лоша идея да пусне едно малко лисиче в кокошарника.

Той се засмя.

— Е, Ръждьо, Сибил не е спряла да ратува да дойдем тук още откак се роди малкият Сам, а тази година просто тропна с крак, та си мисля, че изпълнението на нарежданията на жената си е служебно задължение, какво! — Ваймс забеляза как човекът, който буташе огромния инвалиден стол, се опита да прикрие усмивката си, особено когато Ръждьо отговори със слисано „Какво?".

Ваймс реши да не продължи с „Къде" и наместо това рече с импровизирана фамилиарност:

— Е, нали знаеш как е, Ръждьо. Полицаят навсякъде ще открие престъпление, ако реши да се поразрови малко.

Лорд Ръждьо възвърна усмивката си, но беше леко скована:

— На твое място щях да слушам жена си, Ваймс. Не мисля, че ще откриеш нещо тук, дето да си струва да го ровиш!

Този път не последва никакво „какво" и липсата му някак се наби на очи.

Често е добра идея, както си мислеше Ваймс, да се създава работа на по-глупавите части от мозъка, така че да не се пречкат на по-важните, дето имаха да вършат същинската работа. И така, той позяпа първата в живота си игра на крикец цял половин час, преди вътрешният му часовник да го алармира, че скоро трябва да се върне в резиденцията, за да чете на малкия Сам (с малко късмет нещо, в което не се говори за ако на всяка страница) и да го пъхне в креватчето преди вечеря.

Навременното му пристигане получи одобрително кимване от Сибил. Тя грижовно му подаде нова книжка, която да чете на Сами.

Ваймс погледна корицата. Заглавието гласеше „Светът на àкото". Когато жена му се скри от поглед, той предпазливо я прелисти. Е, добре де, човек трябва да приеме, че светът се развива и че съвременните детски приказки вероятно няма да са за блещукащи мъничета с крилца. Докато прелистваше страница след страница, му светна, че който и да е написал тази книжка, със сигурност е знаел от какво хлапета като малкия Сами се кискат, докато съвсем останат без дъх. Той самият почти се усмихна на онази част за плаването по реката. Насред скатологията обаче имаше наистина доста интересна информация за септичните ями, боклукчиите и кенефаджиите и как кучешкият тор спомага за направата на най-първокласните кожи, и разни други неща, каквито изобщо не ти е хрумвало, че ти трябва да знаеш, но веднъж чути, някак ти се забиват в главата. Очевидно беше от авторката на „Пиш" и ако малкият Сам можеше да гласува за най-хубавата книга на света, щеше да е за „Пиш". Ентусиазмът му като че ли се разпалваше още повече от това, че необичайно пакостлив за Ваймс дух го подтикваше да озвучава до един всичките наложителни напъни.

По-късно, докато вечеряха, Сибил го разпита как е изкарал следобеда. Особено се заинтригува, когато той спомена, че е поспрял да погледа крикеца.

— О, още ли го играят? Това е страхотно! И как мина?

Ваймс остави ножа и вилицата си и за миг-два се втренчи умислено в тавана, преди да отвърне:

— Ами аз малко се поразговорих с лорд Ръждьо и трябваше да си тръгвам, естествено, заради Сами, но щастието се усмихна на свещениците, когато нападателят им успя да катурне двама от фермерите с умела употреба на гърбината. По този повод шапковецът обра малко освирквания, понеже при това си счупи млата, но по мое мнение решението му беше абсолютно правилно, особено като се има предвид, че фермерите бяха спретнали хиенска маневра. — Той пое дълбок дъх. — След като играта продължи, фермерите още не бяха съвсем във форма, но поеха глътка въздух, когато една овца се залута из терена и свещениците, приемайки, че това ще спре играта, се отпуснаха твърде рано, а Дж. Хигинс запрати страхотна бичкия под корема на преживния нарушител…

Най-накрая, осъзнавайки, че яденето съвсем изстива, Сибил го спря:

— Сам! Как стана такъв специалист по благородната игра на крикец?

Ваймс подхвана ножа и вилицата си.

— Не питай — въздъхна той. Същевременно един гласец в главата му се обади: „Лорд Ръждьо разправя, че тук нямало нищо за мен. По дяволите, най-добре да открия какво е то, какво?"

Той прочисти гърло и каза:

— Сибил, ти всъщност погледна ли книжката, която ми даде да чета на Сами?

— Да, скъпи. Педагогия О’Майна е най-прочутата детска писателка в света. Отдавна твори. Написала е „Мелвин и огромният цирей", „Джефри и вълшебната калъфка", „Малкото патенце, което се мислело за слон"…

— А написала ли е книжка за слон, който се мислел за патенце?

— Не, Сам, защото би било глупаво. О, „Дафне и сополанковците" също е нейна, а с „Голямата нужда на Гастон" грабна наградата Гладис X. Дж. Фъргюсън — за пети пореден път. Тя възбужда детския интерес към четенето, разбираш ли?

— Да — кимна Ваймс, — само дето е за говна и безмозъчни патенца!

— Сам, това е част от бита на човечеството, така че не бъди толкова педантичен. Сами е вече селско чедо и аз съм много горда с това, а и той обича книжките. Именно това е целта! Между другото, госпожица О’Майна спонсорира стипендии за Куирмския колеж за благородни девици. Сигурно вече е доста състоятелна, но чувам, че е взела Ябълковата вила — практически се вижда оттук, точно до хълма е, — и мисля, че е редно да я поканим в резиденцията, ако не възразяваш, разбира се.

— Разбира се — отговори Ваймс, макар че невъзразяването му се дължеше само на начина, по който жена му постави въпроса с финия резонанс, че идването на госпожица О’Майна е вече решено.

Същата нощ Ваймс спа доста по-добре, отчасти защото усещаше, че някъде из вселената наблизо има улика, която само го чака да се хване за нея. От това вече го сърбяха ръцете.

На сутринта, както бе обещал, той заведе Сами на езда. Ваймс се справяше с язденето, но искрено мразеше да го прави. При все това да паднеш по глава от гърба на пони си беше умение, което всеки младеж трябва да усвои, макар и само за да реши никога да не го практикува отново.

Остатъкът от деня обаче не потръгна добре. Изпълнен с подозрения, Ваймс в преносния и почти в буквалния смисъл беше замъкнат от лейди Сибил на гости на приятелката й Ариадна, благословена с шестте щерки. В действителност само пет от тях бяха в наличност в басмената гостна стая, в която бяха въведени двамата със Сибил. Посрещнаха го с „храбрия високоуважаем командир Ваймс". Той не понасяше подобни идиотщини, обаче под благия, но бдителен взор на Сибил прояви достатъчно благоразумие да не го каже, или поне не точно по този начин. Та затова той си лепна усмивка и стисна зъби, докато те пърхаха около него като големи нощни пеперуди, и си позволи само да отклони поредните кифлички и чай, които щяха да са добре дошли, стига да нямаха вид и вкус на онова, в което се превръща всеки сносен чай малко след като го изпиеш. Иначе Сам Ваймс обичаше чай, само че чаят не е чай, ако преди да отпиеш, виждаш дъното на чашата.

Провежданият разговор обаче беше още по-зле от почерпката. Въртеше се около шапчици — тема, по която не просто отстояваше, а съкровено тачеше невежеството си. На всичкото отгоре бричовете го жулеха. Едвам ги търпеше тия проклетии, но Сибил беше настояла с довода, че много му отивали и изглеждал точно като господата на село. На Ваймс не му оставаше друго, освен да допусне, че господата на село имат известни анатомични отклонения в областта на слабините.

Освен тях двамата имаше и друг гостенин — млад омниански викарий, мъдро облечен в широка черна роба, която предполагаемо не създаваше подобни проблеми. Ваймс нямаше идея защо младият мъже е там, но младите дами най-вероятно имаха нужда от някого, когото да пълнят с блудкав чай, подозрителни кифлички и безсмислени брътвежи при липсата на някого като Ваймс.

Изглежда, че когато темата за шапчиците изгуби очарованието си, единствената друга тема бяха изгледите за наследства и предстоящите балове. И така, предвид съклета си в женска компания и нарастващата си неприязън към чай с цвят на урина и празни приказки, в които и под микроскоп нямаше да се открие съдържание, Ваймс неизбежно каза:

— Прощавайте за въпроса, дами, но какво всъщност, имам предвид с какво наистина… преживявате?

Този въпрос предизвика пет искрено празни изражения. Ваймс не можеше да различи щерките една от друга, освен онази на име Емили, която определено се набиваше на очи и вероятно на по-тесните входове и която сега каза с леко озадачен тон:

— Моля за вашето извинение, командире, но ми се струва, че не разбираме от какво благоволихте да се заинтересувате?

— Имам предвид — от какво преживявате? Някоя от вас работи ли нещо? С какво си изкарвате хляба? Какво бачкате? — Ваймс не долавяше никакъв сигнал от Сибил, понеже не можеше да види лицето й, но майката на момичетата го зяпаше с усмихнат захлас. Уф, да му се не види, щом като щеше да си получи конското, поне да си го изкара до края.

— Искам да кажа, дами — продължи той, — как я карате в тоя живот? Как си изкарвате насъщния? Освен с шапчици, занимавате ли се с нещо друго — като с готвене например?

Друга щерка, вероятно Дроздина, но Ваймс можеше само да гадае, се прокашля и обясни:

— За щастие, командире, имаме прислуга за подобни неща. Ние сме благороднички, нали разбирате? Би било твърде, действително твърде немислимо да се занимаваме с търговия или занаят. Направо скандално! Това е просто невъзможно.

Като че ли се водеше съревнование по слисване на събеседник или по-скоро на събеседници. Ваймс обаче успя да се съвземе:

— Нямате ли сестра в дърварския бизнес?

Не е за вярване, помисли си той, че нито майка им, нито Сибил не се включват в разговора. Ето че сега друга щерка (вероятно Аманда?) изглежда се канеше да заговори. Защо, да му се не види, всичките носеха тези глупави воалени рокли? Никаква читава работа не може да се свърши в нещо толкова непрактично. Аманда (вероятно) каза внимателно:

— Опасявам се, че сестра ни е известен конфуз за семейството, Ваше благородие.

— Какво, задето е почнала работа! Защо?

Друга от щерките, Ваймс наистина започваше вече доста да се обърква, отговори:

— Вижте, командире, тя вече не може да разчита на подобаващо задомяване… ъ-ъ, с джентълмен.

Много заплетено взе да става, така че Ваймс уточни:

— А какво е джентълмен, ако обичате?

След като обсъдиха въпроса шепнешком, една жертвоготовна щерка с голям смут съобщи:

— Доколкото ни е известно, джентълменът е човек, комуто не се налага да си цапа ръцете с работа.

Говори се, че елмазият бил най-здравият от всички метали. Да, ама щеше да се огъне като нищо от упорството на Сам Ваймс. Звънко заковавайки всяка сричка, той произнесе:

— О, готованец! И как, моля, възнамерявате да си спечелите такива джентълмени?

Девойките добиха наистина молитвен вид. Една от тях успя да промълви:

— Да си признаем, командире, нашият скъп баща, лека му пръст, нямаше късмет на финансовата борса и се опасявам, че до кончината на пралеля Невена, която разчитаме да наследим, никоя от нас, уви, не разполага с никаква зестра.

Докато концепцията за зестра бъде обяснена на Сам Ваймс, небесата затаиха дъх, а от напъна му да я осмисли по прозорците плъзна скреж.

Накрая той прочисти гърло и рече:

— Дами, решението на вашия проблем според мен е да си размърдате доста привлекателните четирибуквия, да излезете навън и да си проправите сами пътя в този живот! Зестра ли? Да не ми разправяте, че на някой тип трябва да му се плати, за да се ожени за вас? В кой век си мислите, че живеете? Аз ли съм сбъркан, или това е най-тъпата идиотщина, която изобщо може да си представи човек? — Той погледна пищната Емили и си помисли: „Мили боже, та мъжете на опашка ще се редят на моравата, за да се сбият за теб, драга. Как така никой не ти е споменал? Аристократизмът е едно, но практичността не бива да се подценява. Иди да видиш свят и светът да те види, пък току-виж, открил нова дума в речника си, като например „Ойтьотьотоу!". На глас продължи: — Ама наистина, има толкова много професии, с които една млада дама с глава на място може да се захване. Безплатната лечебница „Лейди Сибил" винаги търси схватливи момичета, които да обучи за медицински сестри например. Добра заплата, чудесно прилягащи униформи и прекрасен шанс за задомяване със способен млад лекар, който може шеметно да поеме към върха, особено ако го ритнете отзад. Плюс, разбира се, фактът, че като медсестри наследявате изумително голяма сума забавни и пикантни истории за нещата, които хората си слагат… Май не му е сега моментът за това, но както и да е, винаги имате възможност да станете старша сестра, ако достигнете определено тегло. Много отговорна работа, в полза на обществото като цяло и носеща удовлетворение, че сте направили нещо добро в тоя свят. — Ваймс огледа поруменелите лица, планиращи скок в неизвестното, и продължи: — Естествено, ако наистина държите да си се занимавате с шапчиците, ние със Сибил имаме приличен имот в големия град на Старата обущарска, който стои празен. Районът беше проблемен, но напредничавите тролове и вампири вече се установяват в него, а тежкият долар и черният долар хич не са за пренебрегване, особено като се има предвид, че плащат по долар отгоре за всичко, което искат. При това районът е доста изискан. Хората в действителност слагат маси и столове отпред на паважа и не винаги им изчезват. Можем да ви го дадем безплатно за три месеца да видите как ще ви потръгне, а след това сигурно ще ви се наложи да научите какво е наем, макар и само за ваше самоуважение. Повярвайте ми, дами, самоуважението е онова, с което се сдобивате, когато не ви се налага да си похабявате живота в очакване някоя богата дъртофелница да ритне камбаната. Е, какво ще кажете?

Ваймс прие за оптимистичен знак факта, че девойките мигаха една срещу друга в неистова догадка за възможността да не бъдат напълно безполезни декорации, така че добави:

— Каквото и да правите обаче, зарежете четенето на тъпите проклети любовни романчета!

Но имаше искрица — или вероятно огнище — на антиреволюционна съпротива. Една от девойките се беше изправила до викария така, сякаш го притежаваше. Тя погледна предизвикателно Ваймс:

— Моля да простите дързостта ми, командире, но аз предпочитам по-скоро да се омъжа за Джереми и да му помагам в духовническата служба.

— Чудесно, чудесно — размаха ръце Ваймс, — та значи вие двамата се обичате, а? Хайде де, кажете си! — И двамата кимнаха, изчервени от притеснение, хвърляйки поглед към майката на момичето, чиято широка усмивка предполагаше, че това определено би било добре дошло. — Е, в такъв случай ви предлагам да се стягате, а теб, младежо, бих посъветвал да си намериш по-добре платена работа. Не мога да ти помогна в тая област, но в днешно време направо бъка от религии, та на твое място щях да гледам да впечатля някой си там епископ със здравия си разум, от какъвто всеки духовник има най-голяма нужда…Е, почти най-голяма нужда. И бъди уверен, че можеш да се издигнеш до върха… Макар че в случая с религията — не чак най-отгоре, а? — Ваймс помисли кратко и додаде: — И все пак най-добрата идея, дами, може би е да се поогледате малко, докато не откриете някой момък със заложби за успех, благородник или не. Пък ако е читав, да застанете до него, да го подкрепяте, когато трябва, да му помагате, като закъса, и като цяло да бъдете край него, когато има нужда, като се погрижите и той да е край вас, когато вие имате нужда от него. Така де, ако и двамата се понапънат, може и да излезе нещо добро. Определено се е случвало вече веднъж, нали, Сибил?

Сибил избухна в смях и втрещените момичета закимаха прилежно, сякаш наистина разбираха какво им се казва, но Ваймс бе възнаграден с леко кимване от лейди Сибил, което му даде надежда, че няма да плати твърде висока цена за прямотата си към тези саксийни цветя.

Той се поогледа, като че търсеше парцал да позабърше мазалото.

— Е, ами май е това, а?

— Извинете, командире?

На Ваймс му отне известно време да установи откъде идва гласът. Тази щерка не беше обелила ни дума цял следобед, но от време на време записваше нещо в едно тефтерче. Сега го гледаше с очи, някак по-ведри от тези на сестрите си.

— Мога ли да ви помогна, госпожице? И бихте ли ми казала името си?

— Джейн, командире. Опитвам се да стана писателка. Ще позволите ли да ви попитам дали смятате това за приемлива кариера за млада дама?

Джейн, помисли си Ваймс, особнячката. И наистина беше такава. Беше също толкова свита както сестрите си, но като я гледаше, някак си имаше чувството, че вижда право в главата му, мислите му и прочее.

Ваймс се облегна на стола малко отбранително и каза:

— Е, не може да е гърчава работа, при положение че всички думи сигурно вече са измислени, а пък и се икономисва време, предвид че просто трябва да се навържат в някаква по-различна върволица. — Това беше, кажи-речи, границата на познанията му в областта на литературното творчество, но той добави: — За какво мислите да пишете, Джейн?

Девойката изглежда се смути.

— Ами, командире, в момента работя над нещо. което може да се разглежда като новела за сложността на личните взаимоотношения на хората, с всичките им надежди, мечти и недоразумения. — Тя се покашля притеснено, сякаш за извинение.

Ваймс сви устни.

— М-да. Звучи по принцип като добра идея, госпожице, но наистина не мога да съм ви от полза тук… макар че на ваше място, сега ми хрумва, щях да набутам доста въргали и изпадащи от гардероби трхтюве… а може би и някоя война, евентуално за фон?

Джейн кимна неловко.

— Забележително предложение, командире, с много достойнства, но взаимоотношенията няма ли да бъдат донякъде пренебрегнати?

Ваймс обмисли този довод и призна:

— Е, може и да е така. — А после направо от нищото или от някакви бездънни дълбини изплува мисъл, както много пъти преди му се случваше, понякога в кошмарите. — Чудя се дали някой писател досега се е замислял върху отношенията между преследвания и преследвача, потайния убиец и полицая, служителя на закона, който понякога трябва да мисли като престъпник, за да си свърши работата, и може би, примерно, се оказва неприятно изненадан колко го бива да мисли така. Просто една идея, нали разбирате — неубедително завърши той и се зачуди откъде, по дяволите, беше дошла. Може би тази особена Джейн я беше извлякла от него и сигурно даже можеше да я разплете.

— Някой желае ли още чай? — ведро изчурулика Ариадна.

Когато каретата им потегли, лейди Сибил не продума и дума, така че Ваймс реши да преглътне горчивия хап сега, та да се свършва с това. Жена му имаше умислен вид, което винаги беше тревожно.

— Сгазих ли лука, Сибил?

Тя отмести отсъстващ поглед към него, но след миг се окопити:

— Имаш предвид, задето каза на тези саксийни цветчета да спрат да копнеят за живота и да тръгнат сами да си го създадат? Боже мой, не! Ти направи всичко, каквото очаквах от теб, Сам. Винаги го правиш. Казах на Ариадна, че няма да я разочароваш. Тя няма кой знае какви приходи и ако ти не им беше казал да си стягат партакешите, струва ми се, че щеше да й се наложи да ги изтика с лопата навън. Не, Сам, просто се чудя какво става в главата ти, това е. Искам да кажа, сигурна съм, че според някои да си полицай е само професия, но не и според теб, нали? Аз много се гордея с теб, Сам, и не бих искала да се променяш, но понякога наистина се тревожа. Както и да е, браво на теб! С интерес очаквам да видя какво ще напише младата Джейн.

На следващия ден Ваймс заведе момченцето си на риболов, донякъде обречен от пълното му невежество в тази област. На Сами обаче май хич не му пукаше. Беше открил някаква мрежа за скариди сред изобилието в детската стая и търчеше из плитчините да преследва раци, току застивайки, за да се зазяпа в нещо. Щом като се посъвзе от шока, Ваймс осъзна, че Сами всъщност доста се забавлява. Даже посочи на любящия си баща нещо „като водни насекоми с корубка от камъчета", което Ваймс трябваше да разследва, за да установи, че е абсолютно вярно. Това изуми Сам Ваймс даже повече от сина му, който всъщност (както сподели, докато се връщаха за обяд) искал да види дали рибите правят ако — въпрос, който изобщо не беше хрумвал на Сам Ваймс през живота му, но изглежда беше изключително важно за сина му. Дотолкова, че по пътя до вкъщи трябваше да го удържа да не кривне пак към потока, за да види дали не излизат да го правят извън водата, понеже иначе, ъ-ъ, гнус!

Сибил беше обещала на Сами още една разходка до Домашния чифлик след обяда, така че Сам Ваймс оставаше изцяло на собствено разположение или на каквото там един полицай може да се разположи из тихите алеи. Ваймс беше наясно с улиците. Той не знаеше какви изненади ще му сервират алеите, но вероятно бяха свързани с прегазване на белки и разпознаване на онова, което току-що е казало „муу", без да се налага да се наведеш, за да погледнеш под корема му.

Докато крачеше из необятните си декари с наболяващите го ходила, мечтаейки си да стъпва по калдъръм, той отново почувства мравучкане — онова мравучкане, което изправя косъмчетата по тила на ченгето, когато добре изострените му сетива подсказват, че нещо не е наред и плаче за намеса.

Но тук имаше и друго ченге, нали така? Истински стар агент, пратен да пасе трева. Да си ченге обаче си е клеймо до кокал — никога не се отърваваш от него. Той се усмихна. Май беше време да се отбие за по дружеска чашка с господин Джимини.

По това време на деня в „Гоблинската глава" нямаше клиентела, освен вечно присъстващото трио на пейката отпред. Ваймс седна на бара с чаша от кореноплодната бира на госпожа Джимини и съзаклятнически се приведе към кръчмаря.

— Е, господин Джимини, какво интересно има тук за едно старо ченге?

Джимини отвори уста, но Ваймс продължи:

— Палисандрова палка, Градската стража на Псевдополис, а? Знам, че съм прав. Това не е престъпление. Това си е мечтата на ченгето. Взимаш си с теб и вярната палка, та да си имаш приятелче, на което можеш да разчиташ, ако някой клиент не носи на пиене и не отбира от намек. — Ваймс се разположи, облягайки лакът на бара и шарейки с пръст върху петно разлята бира. — Работата обаче те следва, не е ли така? Пък ако въртиш кръчма, е, направо се удвоява, понеже чуваш всякакви неща. Неща, за които не си мръдваш пръста, понеже вече не си ченге. Само дето знаеш, че си. И сигурно те гложди някъде отвътре, че тук стават неща, които не са наред. Даже аз го знам. Това е то, нюхът на ченгето. Направо ги подушвам във въздуха. Усещам ги с ботушите си. Скрито-покрито, господин Джимини, скрито-покрито.

Джимини се зае да бърше с парцала си разляната бира и каза сякаш между другото:

— Да знаеш, командире, нещата в провинцията са различни. Хората си мислят, че провинцията е място, където може да се укрият. Да, ама не е така. В града човек е просто едно лице от тълпата. В провинцията хората не свалят очи от него чак докато не го изгубят от поглед, па макар и само за развлечение. Както забеляза, аз вече не съм ченге. Не съм упълномощен, пък и нямам желание да се меся. А сега, ако не възразяваш, имам да посвърша малко работа. Скоро ще заприижда клиентелата. Внимавай къде стъпваш, Твое благородие.

Ваймс обаче не му даде да се измъкне.

— Много интересно, господин Джимини, знам, че си стопанин на тази кръчма, но невероятно как тя все пак е мое имущество. Съжалявам за което, но преди да дойдем тук, разгледах една карта и видях, че кръчмата попада в земите ни. Язък, викам си, значи все пак ти се падам господар. Знам, не е много демократично от моя страна, ама просто се чудя, господин Джимини, дали пък случайно не всички наоколо са толкова възторгнати, че командирът на Градската стража им се изтърсва тук в това тихо, закътано местенце, ммм? — В главата на Ваймс се мерна образът на клетия стар лорд Ръждьо, бездарно подлъгващ го, че тук няма нищо интересно.

Физиономията на Джимини стана безизразна, но Ваймс познаваше тази игра и забеляза лекото потрепване, което при разшифроване означаваше:,Да, ама не съм издал нищо и никой не може да докаже обратното. Дори и ти, приятелче".

По-нататъшната разговорка по темата беше прекъсната, когато чедата на земята започнаха да се намъкват един по един в кръчмата, за да отпразнуват завършека на работния ден. Този път, когато кимваха към Ваймс на път към бара, в очите им се четеше по-малко подозрение, така че той остана да си дундурка чашата с пикантен сок от цвекло и просто да се наслади на момента. Оказа се доста кратък момент, в края на който ковачът се изтъпани в кръчмата и тръгна право към него.

— Седнал си на мястото ми!

Ваймс се озърна. Седеше на стол, неразличим от всички останали в помещението, но прие вероятността да има нещо мистично именно в този, който беше заел, вдигна чашата си и се премести на един свободен. Едва седнал обаче, чу ковачът да казва:

— И това място е мое, ясно?

О, боже, ей ти нà увертюра за начеваща свада. Ваймс обаче, не ще и дума, не беше начинаещ. Но очите на ковача бяха кървясали като на човек, който не се сдържа да закове някого и най-вероятно виждаше Ваймс като идеален кандидат за целта. Ваймс усети лекия натиск на металния бокс в джоба на панталона си. Беше поспестил малко от истината, когато обеща на жена си да не взема оръжия в отпуска. Освен това се оневиняваше с тезата, че боксът не е толкова оръжие, колкото средство за самозащита. Можеше да се приеме, че е предпазна мярка, един вид щит, тъй да се каже, особено ако трябва да прибегнеш до предпазната мярка, преди да бъдеш нападнат. Той се изправи.

— Господин Джетро, ще съм ти задължен, ако бъдеш тъй любезен да решиш кой стол е твой за тая вечер. Много ти благодаря, а сега възнамерявам да се насладя на питието си в мир.

Който и да е казал, че мекият тон во истина смирява гнева, никога не е стъпвал в кръчма. Ковачът се сгорещи до почти същата температура като ковачницата си.

— Не съм ти никакъв Джетро! За тебе съм господин Джеферсън, ясно ли ти е?

— А пък ти можеш да ми викаш Сам Ваймс. — Той проследи как Джеферсън пресметнато остави чашата си на бара, преди да тръгне към Ваймс.

— Знам аз как мога да ти викам на теб, господинчо…

Ваймс усети гладкия месинг на изкуствените кокалчета, полирани от дългогодишното триене в панталона му и, то се знае, от по някоя и друга брадичка. Като мушна по-надолу ръка, почти скочиха върху пръстите му.

— Прощавай за това, Твое благородие — каза Джимини, като леко го избута и се обърна към ковача: — Виж сега, Джетро, какво толкова има, значи?

— Твое благородие? — подигра му се Джетро. — Хич няма да го нарека така. Хич няма да му ближа подметките, както всички останали! Да идва тук, да ни се прави на господар, да ни се разпорежда, сякаш това му е бащиния! Ама то било така, а? Наистина бил собственик, а? Един човек с цялата тая околия! Това не е редно! Я ми кажи как става така, а? Хайде де, кажи ми!

Ваймс сви рамене.

— Е, аз не съм специалист, но доколкото разбирам, дедите на жена ми са я завоювали от някого.

Лицето на ковача цъфна от злорада наслада и той захвърли кожената си престилка.

— Е, добре тогава. Няма проблем. Така става значи, а? Бива, бива. Слушай сега какво ще направим. Аз ще се бия с теб за нея, тук и сега. И знаеш ли какво ще направим? Ще се бия с една ръка, вързана на гърба, понеже си по-дребен от мен.

Ваймс долови зад гърба си звук от тихичко приплъзване на дърво. Беше звукът на кръчмар, измъкващ крадешком еднометрова палисандрова палка от обичайното й място под тезгяха.

Джетро явно също го беше чул, защото викна:

— И хич да не си се пробвал с това, Джим. Знаеш, че ще ти го измъкна от ръцете, преди да разбереш какво става, ама тоя път ще го завра, където слънцето не свети.

Ваймс огледа остатъка от клиентелата, която забележително имитираше каменни статуи.

— Виж какво — подхвана той, — наистина не ти трябва да се биеш с мен.

— Напротив, наистина трябва! Сам го рече. Някакъв си прадядо е награбил всичко това в бой, нали? Кой е казал, че не бива да се бием повече?

— Бърли и Силенвръката, сър — отговори вежлив, но студен глас зад бабаита. За потрес на Ваймс се оказа Уиликинс. — Аз не съм жесток човек, сър, няма да ви гръмна в червата, но ще ви накарам да осъзнаете колко лековерно сте приемал пръстите на краката си за даденост. Не, моля ви, не правете никакви резки движения. Арбалетите на Бърли и Силенвръката имат пословично чувствителни спусъци.

Ваймс задиша отново, когато Джетро вдигна ръце. Някъде из целия този гняв явно имаше половин капчица самосъхранение. Въпреки всичко ковачът го изгледа на кръв и каза:

— Наемен убиец ли ти трябва да те пази, а?

— Всъщност, сър — гладко се намеси Уиликинс, — аз съм нает от командир Ваймс за благороднически благороден служител, а този арбалет ми е необходим, тъй като понякога чорапите му въстават. — Той изви очи към Ваймс. — Имате ли някакви нареждания, командире? — Но веднага извика: — Не мърдайте, господине, понеже доколкото знам, на ковача му трябват две ръце, за да си върши работата. — Той отново се обърна към Ваймс. — Моля да извините това вмешателство, командире, но познавам този тип хора.

— Уиликинс, според мен ти си от този тип хора.

— Да, сър, благодаря ви, сър, и аз не бих си вярвал ни на йотичка. Познавам аз мерзавец, като го зърна. Имам си огледало.

— Виж сега, Уиликинс, искам да свалиш това проклето нещо. Може да пострада някой! — Ваймс изрече това със служебния си тон.

— Да, сър, и моето намерение щеше да е такова. Не бих могъл да погледна Нейно благородие, ако нещо ви се беше случило.

Ваймс отмести очи от Уиликинс към Джетро. Истински цирей, набрал до пръсване. Но човек не можеше да го вини. Та и той самият малко ли пъти беше се пенил по същия повод.

— Уиликинс — рече той, — моля те, внимателно остави това ужасно нещо и си извади тефтерчето. Благодаря ти. А сега, моля те, запиши следното: „Аз, Самюъл Ваймс, донякъде зорлем херцог на Анкх, възнамерявам да се поозоря, xa-xa, с познайника си Джетро…“ Как ти беше фамилията, Джетро?

— Виж сега, господинчо, аз не…

— Попитах за проклетото ти име, господинчо! Джимини, как му е фамилията?

— Джеферсън — отвърна съдържателят, стиснал палката си като светая светих, — но моля ви, Ваше благородие, не ви трябва да…

Ваймс го пренебрегна и продължи:

— Докъде бях стигнал? А, да: „с моя познайник Джетро Джеферсън в приятелски двубой за собствеността на резиденцията и околията й, каквото и по дяволите да е това, те ще станат притежание на онзи от нас, който не извика пръв „предавам се", а ако аз самият го кажа, няма да има никакви последствия от никакъв вид спрямо моя познайник Джетро или моя служител Уиликинс, който ме увещаваше да не се впускам в това приятелско юмручно единоборство". Записа ли го, Уиликинс? Даже ти осигурих спасителен жокер, който да покажеш на Нейно благородие, ако ме насинят. Дай сега да го подпиша.

Уиликинс с неохота му подаде тефтерчето.

— Не мисля, че ще мине пред Нейно благородие, сър. Нали разбирате, не е прието херцозите да се… — възражението му засече пред усмивката на Ваймс.

— Канеше се да кажеш, че херцозите, като един вид самодържци не бива да се бият сами по себе си, нали, Уиликинс? Ако го беше казал, щях да отговоря, че „самодържец" буквално означава да си се държиш сам.

— О, чудесно, сър — отвърна Уиликинс, — но може би е редно да предупредите опонента си…

Уиликинс беше прекъснат от скоростното изнасяне на клиентелата, която се юрна из селото, оставяйки Джетро сам и шашнат. На път към него Ваймс подметна през рамо на Уиликинс:

— Може да ти се стори, че паля цигара, Уиликинс, но в този случай вероятно те лъжат очите, нали разбираш?

— Да, всъщност и оглушах, командире.

— Браво на тебе. Дай сега да идем навън, където има по-малко стъкларии и по-добра гледка.

Джетро изглеждаше като човек, изгубил почва под краката си, но не знаещ как да падне. Ваймс запали цигара и с наслада вкуси забранения плод. После протегна пакета към ковача, който безмълвно му отказа.

— Много разумно — похвали го Ваймс. — Е, май е най-добре да ти споделя, че поне веднъж седмично, дори в последно време, ми се налага да се бия с хора, които се опитват да ме убият с всичко налично, от мечове до столове, а веднъж и с много голяма сьомга. Те може би не искат всъщност да ме убият, но се опитват да ми попречат да ги арестувам. Виж — той махна с ръка към пейзажа като цяло, — всичко… това просто се е случило, независимо от моите желания. По занятие чисто и просто съм си ченге.

— Да, бе — изръмжа Джетро с кръвнишки поглед, — и вадиш с ченгел душите на клетите хора!

Ваймс беше свикнал с подобни приказки и отговори меко:

— Напоследък не мога да ги вадя, понеже мачкалото ми се пречка. Добре де, не беше много смешно, признавам си. — Ваймс забеляза, че по пътя се стичат хора. Сред тях имаше жени и деца. Изглежда клиентелата на кръчмата беше вдигнала целия квартал на крака. Той се обърна към Джетро: — По правилата на маркиз дьо Въртиопаш ли ще действаме?

— Те пък какви са? — изсумтя ковачът, помахвайки на прииждащата орда.

— Ръкопашните правила на маркиз дьо Въртиопаш — сви рамене Ваймс.

— Щом са написани от маркиз, не ща да имам нищо общо с тях!

Ваймс кимна.

— Уиликинс?

— Чух, командире, и записвам в тефтерчето: „отказва Въртиопаш".

— Е, господин Джеферсън — заключи Ваймс, — в такъв случай предлагам да помолим господин Джимини да даде сигнал.

— Искам лакеят ти да запише в оная негова книжка, че мама няма да изхвръкне от дома си, каквото и да се случи, ясно?

— Става — съгласи се Ваймс. — Уиликинс, ако обичаш отбележи, че уважаемата мама на господин Джеферсън не бива да бъде изхвърляна от дома си, удряна с пръчки, оковавана в пранги или тормозена по какъвто и да било друг начин, ясно?

Уиликинс, опитвайки се безуспешно да прикрие усмивката си, облиза молива и се зае да записва прилежно. Ваймс си отбеляза едно на ум, а именно: „Юнакът губи свирепост. Пита се дали наистина няма да бъде убит. Още не съм го пипнал, не съм и замахнал, а той вече се приготвя за най-лошото. А правилното, естествено, е да се подготви за най-доброто."

Тълпата набъбваше с всяка секунда. Докато Ваймс се оглеждаше, по пътя се зададоха хора, понесли на дюшек един много възрастен старец, като напредването им се ускоряваше от това, че той въодушевено ги удряше с бастуна си отзад по краката. Майките в края на тълпата вдигаха децата си на ръце, за да виждат по-добре, а мъжете до един бяха въоръжени, макар и с непознати оръжия. Беше като селско въстание, само че без въстанието и с много вежливи селяни. Срещнеха ли погледа му, мъжете докосваха челата си, а жените правеха реверанс или току подрипваха в потискаща дисхармония, като разбрицани педали на орган.

Джимини се приближи до Ваймс и ковача предпазливо и съдейки по лъсналото му от пот лице, беше изпълнен с лоши предчувствия.

— Е, господа, нека приемем това за малка демонстрацийка на юмручен бой, весело премерване на сили и умения, както се случва на всяка лятна вечеринка, дето всички си остават дружки, нали така? — В очите му се четеше молба, когато продължи: — Пък като си го изкарате, на бара ще ви чака по халба. Моля ви, не трошете нищо. — Той измъкна похабена носна кърпа от джоба на жилетката си и я вдигна във въздуха. — Когато докосне земята, господа… — обяви, отдръпвайки се скоростно.

Парчето плат изглежда се поопъна на гравитацията, но в момента, в който докосна земята, Ваймс хвана с две ръце ботуша на ковача, опитал се да го изрита, и много тихо каза на изкривилия се мъж:

— Малко отраншко започна, а? И какво си спечели с това? Чуваш ли как се подхилват? Този път ще те пусна.

Той с оттласване освободи хватката си, при което Джетро залитна назад. Ваймс изпита известно доволство от това, че ковачът се изложи толкова рано, но онзи се стегна и се засили към него. Обаче спря, може би защото Ваймс се усмихваше.

— Само така, момчето ми — поощри го Ваймс, — току-що си спести ужасна болка в неназоваемото. — Той сви юмруци и кимна подканящо на объркания си противник над левия си юмрук. Мъжът се хвърли напред и получи ритник в коляното, който го срути на земята, но Ваймс го вдигна и това в преносния смисъл го срути отново.

— Защо ли пък реши, че ще се боксирам, а? На това ние, професионалистите, му викаме заблуда. Искаш да се гушнем ли? На твое място щях да искам, ако бях такъв здравеняк като теб, ама няма да ти падне тая възможност. — Ваймс печално поклати глава. — Трябваше да приемеш маркиз дьо Въртиопаш. Според мен това е издълбано на доста надгробни камъни. — Той си дръпна щедро от цигарата. Пепелта дори не успя да падне.

Вбесен до немай къде, Джетро се метна към Ваймс и получи светкавичен удар в главата, почти едновременно с коляно в стомаха, което направо му изкара въздуха. Падна заедно с Ваймс, хореографа на това изпълнение, който се погрижи да е отгоре, за да се поприведе и да изсъска в ухото на Джетро:

— Я да видим сега какъв си умник, а? Можеш ли да си сдържаш нрава? Щото ако не можеш, така ще ти подредя носа, че ще трябва да си връзваш кърпичката на пръчка. И хич не си въобразявай, че не мога да го направя. Предполагам обаче, че всеки ковач знае кога да охлади метала, и ти давам шанс да разправяш пред всичките си дружки, че поне си тръшнал херцога на земята. Така че ще станем и ще стиснем ръце като джентълмени, каквито и двамата не сме, а тълпата ще се възрадва и ще иде в кръчмата да се отдаде щастливо на бирата, за която аз ще платя. Разбрахме ли се?

Последва глухо „Да" и Ваймс се изправи, хвана ръката на ковача и я вдигна високо. Това причини известно недоумение, но когато каза: „Сам Ваймс кани всички ви да пийнем по чашка в заведението на господин Джимини!", всички зарязаха настрана недоумението, за да направят място за бирата. Тълпата се устреми към кръчмата, оставяйки ковача и Ваймс насаме… плюс Уиликинс, който можеше да бъде изключително самозаличаващ се, когато поиска.

— И ковачите разбират от нрав — отбеляза Ваймс, когато тълпата се изнесе кръчмоготовно. — Понякога студеното е по-добро от горещото. Не знам нищо за теб, господин Джеферсън, но Градската стража има нужда от хора, които учат бързо, и като гледам, скоро ще се издигнеш до сержант. Пък и като ковач ще си ни от полза. Да не повярва човек как се нащърбва старата броня от ваденето на клетите души.

Джетро сведе очи към ботушите си.

— Виж, може и да си ме повалил, ама това не значи, че е редно, ясно? Нищо не знаеш ти!

От кръчмата долитаха звуци от веселба. Ваймс се зачуди колко ли ще разкрасят днешната малка схватка. Той се обърна към ковача, който не беше помръднал.

— Чуй ме сега, твърдоглав зелен тиквенико. Не съм се родил със сребърна лъжичка в устата! Като бях хлапе, единствените лъжици, които ми попадаха пред очите, бяха дървени и бях късметлия, ако в тях имаше някаква ядивна храна. Израснах на улицата, ясно ли ти е? Ако ме бяха захвърлили тук, щях да си мисля, че съм в рая, с всичката тая храна, дето се втурва към теб иззад всеки плет. Станах ченге, щото даваха по някоя пара, а се научих да бъда ченге от свестни ченгета, понеже, повярвай ми, господинчо, всяка нощ се будя с мисълта, че можех да тръгна по друг път. После срещнах една добра дама и на твое място, хлапако, щях да се моля и аз да си намеря такава. Така че се поспретнах, а един ден лорд Ветинари… чувал си за него, нали, малкия? Е, на него му трябваше някой да върши работа, пък титлата отваря врати, така че всъщност не ми се налага да ги отварям с ритник. И знаеш ли какво? Все си мисля, че ботушите ми са видели толкова много престъпления през годините, че по своя воля тръгват към тях, и така разбирам, че има нещо, дето си плаче за ритника. Ти също, подушвам го у теб. Кажи ми какво е.

Джетро остана все така втренчен в собствените си ботуши и не каза нищо. Уиликинс се прокашля.

— Чудя се, командире, дали не бих могъл да помогна, ако си поговоря мъничко с младежа от, така да се каже, по-ниска позиция. Защо не се полюбувате на красотите на местната околност?

Ваймс кимна.

— Разбира се, Уиликинс, щом мислиш, че ще е за добро.

Той се отдалечи и с подчертан интерес заразглежда един плет, обрасъл с орлов нокът, а Уиликинс, с лъскавите си благородническослужителски обувки и безупречния си жакет пристъпи към Джетро, обви с ръка раменете му и рече:

— Това, което държа до врата ти, е стилет, което ще рече не дамско токче, а истинско шило, пронизващо острие, тъй да се каже. Ти си смотан тъпак, а аз не съм командирът и ще те продупча до кокал, само да мръднеш. Чат ли си? Гледай да не кимнеш с глава! Добре, май взехме да схващаме, а? Та така, момчето ми, командирът, както го гледаш, е спечелил доверието на Диамантения крал на троловете и на низшия крал на джуджетата. Една думичка да продумат и пъпчивата ти особа ще бъде отрупана с милувките на най-разнородни брадви. Да не говорим за лейди Марголота от Юбервалд, която има вяра на много малко хора, и на лорд Ветинари от Анкх-Морпорк, който пък не вярва на никого. Чат ли си? Не кимай! А ти, жалък недорасляко, проявяваш проклетата наглост да се съмняваш в думата му! Аз по принцип съм сговорчив човек, но от подобно нещо, да си призная, излизам от кожата си. Разбираш ли? Попитах, разбираш ли? А, добре, сега може да кимнеш. Между другото, сополанко, внимавай кого наричаш лакей, ясно? Някои хора може по изключение да си изпуснат нервите при подобно нещо. И от мен да знаеш, момко, щото си познавам командира: не си лилав в момента, понеже се сети за старата си мамичка и какво ще се случи с нея, а той е чувствителна душа.

Ножът на Уиликинс изчезна толкова бързо, колкото изникна, и с другата си ръка благородният благороднически служител извади малка четчица и позачисти яката на ковача.

— Уиликинс — обади се Ваймс от разстояние, — би ли се поразходил малко сега, моля?

Докато прислужникът му се помотваше под едно дърво малко по-нагоре по пътя, Ваймс каза:

— Прощавай за това, но всеки си има гордост. Аз никога не го забравям. Ти също би трябвало да го имаш предвид. Аз съм ченге, полицай, и надушвам нещо тук. Струва ми се, че ти знаеш нещо, което ти се ще да разбера, и то не е само до това кой седи в големия замък, прав ли съм? Случило се е нещо лошо, издаваш го буквално с потта си. Е?

Джетро се наведе към него и каза:

— Корията на мъртвеца, на хълма. В полунощ. Няма да чакам. — След това ковачът се обърна и си тръгна, без да погледне назад.

Ваймс запали нова цигара и закрачи към дървото, откъдето Уиликинс изглежда се наслаждаваше на пейзажа. Той се изправи, като видя Ваймс.

— По-добре да поемаме, сър. Вечерята е в осем часа и Нейно благородие ще иска да сте изтупан. Тя много държи да сте изтупан, сър.

Ваймс изпъшка.

— С официалните чорапогащи ли?

— За щастие не, сър, не и в провинцията. Но Нейно благородие ми обърна специално внимание да ви взема тъмнолилавия вечерен костюм.

— Казва, в него че изглеждам ослепително — мрачно сподели Ваймс. — Според теб изглеждам ли ослепително в него? Би ли казал, че съм от ослепителните особи?

Изпод короната на дървото запяха птички.

— Бих ви причислил по-скоро към светкавичните особи, сър — призна Уиликинс.

Те повървяха известно време в тишина, което ще рече, че никой от двамата не продумваше, докато дивата природа около тях така цвърчеше, жужеше и скрибуцаше, че Ваймс по едно време не издържа:

— Ще ми се да знаех какви са всичките тези проклетии.

Уиликинс наклони глава за момент и го осведоми:

— Паркинсоново шаварче, дълбокогърлен жабояд и обикновен вяроклатач, сър.

— Без майтап?

— О, да, сър. Често посещавам вариететата, а там винаги има по някой подражател на птици или други животни. Изпълненията им някак се набиват в ума. Освен това зная седемдесет и три селскостопански звука, любимият от които ми е звукът от фермер, чийто ботуш се е изхлузил в тора, опитал се е да го прескочи и няма къде да сложи събутия си крак, освен във въпросния тор. Изключително забавен звук, сър.

Вече бяха стигнали дългата алея до резиденцията и под краката им скриптеше чакъл. Ваймс сподели шепнешком:

— Имам среща с младия господин Джеферсън в полунощ в корията на Обесническия хълм. Иска да ми каже нещо важно. Припомни ми, Уиликинс, какво по-точно беше кория?

— Нещо средно между гъстак и горичка. Формално погледнато, сър, онова на върха на Обесническия хълм е букак, ъ-ъ, сиреч букова горичка. Помните ли Лудия Джак Рамкин? Чешитът, дето вдигнал хълма с трийсет стъпки, попилявайки сума ти пари. Той е наредил да се насадят отгоре буковите дръвчета.

На Ваймс му допадаше скриптенето на чакъла, което заглушаваше разговора им.

— Бих се заклел, че никой не ни чу, като говорих с ковача. Но това е провинцията, нали, Уиликинс?

— Един човек слагаше примки за зайци в храсталака зад вас — отбеляза Уиликинс. — Съвсем нормална дейност, само дето според мен му отне твърде дълго време.

Поскриптяха си още малко напред, преди Ваймс да се обади:

— Кажи ми, Уиликинс, ако човек има среща с друг човек в полунощ на място с име като Корията на мъртвеца, и то на Обесническия хълм, какво според теб е най-разумно да стори, при положение че жена му е забранила да носи оръжия в провинциалната им обител?

Уиликинс кимна.

— Е, сър, предвид вашата максима, че всичко е оръжие, ако се използва като такова, бих посъветвал въпросния човек да види дали някой негов съгражданин не се е сдобил например с ключовете за шкаф, съдържащ множество великолепно изработени колбасарски ножове, идеални за ръкопашен бой. Лично аз бих включил и допълнителен комплект струни за рязане на сирене, сър, в съответствие с убеждението ми, че единственото важно нещо при боя до смърт е смъртта да не е моята.

— Не мога да нося струни за сирене, бе, човек! Все пак съм командир на Стражата!

— Именно, командире. Затова, ако позволите, бих ви препоръчал алтернативата за джентълмени — месинговия бокс. Зная, че никъде не тръгвате без него, сър. Светът е пълен с проклетници, а вие все сте сред тях.

— Виж, Уиликинс, не ми се ще да те замесвам във всичко това. Пък и е само някакво предчувствие.

Уиликинс махна с ръка.

— И за торба злато не можете да ме удържите настрана, сър, понеже то гложди и моето любопитство. Ще донеса в дрешника ви подбор от режещи пособия, а аз самият с верния си лък и асортимент от любими играчки ще се кача до корията половин час преди уречената среща. Почти пълнолуние е, небето е ясно, ще има сенки навсякъде и аз ще заема най-тъмната от тях.

Ваймс го изгледа за кратко и каза:

— Ще позволиш ли да изменя предложението ти? Като например да заемеш следващата по тъмнина сянка един час преди полунощ, за да видиш кой застава в най-тъмната.

— Е, да, ненапразно сте командир на Стражата, сър — кимна Уиликинс и за потрес на Ваймс в гласа му долови намек за просълзяване. — Слушате улицата, нали, сър?

Ваймс сви рамене.

— Тук няма улици, Уиликинс!

Уиликинс поклати глава.

— Уличното чедо си остава улично чедо, сър. Проличава си, като стане напечено. Майките си отиват, бащите си отиват — ако изобщо се знае кои са, — но Улицата… е, Улицата се грижи за нас. Опазва ни живи в критични моменти.

Уиликинс се впусна пред Ваймс и звънна на входната врата, така че лакеят я отвори, преди Ваймс да се качи по стълбите.

— Тъкмо ще имате време да послушате как младият Сам ви чете, сър — додаде Уиликинс, отправяйки се нагоре по стълбището. — Чудесно нещо е това, четенето. Де да го бях научил, като бях хлапе. Нейно благородие ще ви очаква в будоара си, а гостите ще пристигнат след около половин час. Налага се да ви оставя, сър. Трябва да науча онзи тлъст жабок, домоуправителя, на малко обноски.

Ваймс трепна.

— Не е прието да се удушават домоуправители, Уиликинс. Сигурен съм, че го прочетох в някаква книга по етикеция.

Уиликинс му хвърли престорено обиден поглед.

— Няма да прилагам никакви метални примки, сър — обеща той, отваряйки пред Ваймс вратата на дрешника му, — но той е сноб от най-чиста проба. Изобщо не съм срещал домоуправител, който да не е. Просто трябва да му дам урок по служебна ориентация.

— Е, той нали е домоуправител, а това е неговият дом — защити го Ваймс.

— Не, сър, това е вашият дом и тъй като аз съм личният ви прислужник, аз, по неоспоримите закони на прислужническата йерархия, превъзхождам по старшинство всеки един от разхайлазените мръсници! Ще им покажа аз как стават нещата в истинския свят, сър, не се безпокойте…

Прекъсна го силно тропане по вратата, последвано от решително разтърсване на дръжката й. Уиликинс отвори, а малкият Сам изтопурка вътре и обяви:

— Четене!

Ваймс вдигна сина си и го сложи на един стол.

— Как беше следобедът ти, младежо?

— Знаеш ли — сподели Сами, сякаш разкриваше резултатите от строго научно изследване, — кравите правят много големи кашкави àкита, а пък овцете правят малки àкита, като бонбонки.

Ваймс се опита да не срещне очите на Уиликинс, който потрепваше от потиснат смях. Успя да запази собственото си изражение сериозно и отвърна:

— Ами те, овцете, са по-дребни, разбира се.

Малкият Сам обмисли аргумента.

– Àкото на кравите прави шльоп — изтъкна той. — Това го нямаше в „Къде е моята крава". — В гласа на Сами пролича известно раздразнение, че тази съществена информация е била пропусната. — Госпожица Педагогия О’Майна щеше да го каже това.

Ваймс въздъхна.

— Не се и съмнявам.

Уиликинс отвори вратата.

— Е, господа, оставям ви насаме с темата и доскоро, сър.

— Уиликинс? — спря го Ваймс с ръка на дръжката. — Изглежда смяташ месинговия ми бокс за по-долнокачествен от твоя. Така ли е?

Уиликинс се усмихна.

— Никога не сте одобрявал идеята за онези с шиповете, нали, сър? — Той внимателно затвори вратата след себе си.

Малкият Сами напоследък вече четеше сам, което беше голямо облекчение. За щастие творбите на госпожица Педагогия О’Майна не се състояха единствено от вълнуващи препратки към àкото (във всичките му форми), но за сметка на това продукцията й от детски книжки беше както редовна, така и много популярна, поне сред децата. Това беше така, защото тя грижливо изучаваше аудиторията си. Сами например през смях беше изчел „Малките пикльовци", „Войната със сополивите гоблини" и „Джефри и земята на àкото". За момчета на определена възраст тези книжки попадаха направо в разпльоканата десетка. В момента с кискане, от което едвам си поемаше дъх, той четеше „Момчето, което не знаеше как да си изчопли струпейчетата" — абсолютен хит за хлапе, току навършило шест годинки. Сибил изтъкваше, че книжките изграждат речника на Сами, при това не само по екскрементални въпроси. И всъщност той наистина започваше, и то с мерак, да чете книжки, в които изобщо никой не ходеше по голяма нужда. Като се замисли човек, това само по себе си е мистерия.

След като слуша с удоволствие десетина минути, Ваймс сложи сина си в леглото и успя да се обръсне и навре в ужасяващия вечерен костюм няколко мига преди жена му да почука на вратата.

Отделни дрешници и бани, помисли си Ваймс… стига парите да са в наличност, няма по-добър начин да се запази щастлив щастливият брак. И за да запази щастлив щастливия брак, той й позволи да го заклещи насред своя кринолин[13], за да му доизпъне ризата, дръпне яката и изобщо да го направи годен за пред хора.

Като приключи, тя съобщи:

— Дочух, че си дал на ковача кратък урок по невъоръжена борба, скъпи…

Паузата висна във въздуха като копринена примка.

— Ами има нещо гнило, усещам го — успя да смънка Ваймс.

— И аз така мисля — каза Сибил.

— Наистина ли?

— Да, Сам, но не му е сега времето. Гостите ще запристигат всеки миг. Ако се въздържиш да метнеш някой от тях през рамо между ястията, ще ти бъда благодарна. — Това беше ужасно смъмряне по обичайно кротките стандарти на Сибил. В отговор Ваймс предприемчиво стори онова, което всеки благоразумен съпруг би сторил, а именно — нищо.

Внезапно всичко отдолу се изпълни с гласове и шума от скриптящи по чакъла карети. Сибил обърна платната и се понесе нататък в ролята си на приветлива домакиня.

Въпреки онова, за което намекваше жена му, Ваймс беше доста надобрял с вечерите, обръгнал след безброй обществени приеми в Анкх-Морпорк. Номерът беше да оставиш другите да говорят и чат-пат да изразяваш съгласие, докато си използваш времето да мислиш върху други работи.

Сибил се беше погрижила тазвечерният прием да не е тежък. Гостите бяха предимно хора от определена класа, които живееха в провинцията, но не бяха, тъй да се каже, провинциалисти. Неколцина военни в оставка, един омниански свещеник, госпожица Пробирна — стара мома със своята придружителка, една строго изглеждаща, късо подстригана дама с мъжка риза и джобен часовник и, да, госпожица Педагогия О’Майна.

Ваймс реши, че окончателно е сгазил лука, като се изпусна: „А, да, дамата с àкото!", но тя се разсмя и му стисна ръката с думите: „Не се безпокойте, Ваше благородие, усърдно си измивам своята след писане!", така че падна голям смях. Тя беше дребничка, с присъщото за някои хора странно излъчване, от което изглеждат така, сякаш леко вибрират дори когато стоят абсолютно неподвижно. Човек добиваше усещането, че ако внезапно се счупи някаква вътрешна спирачка, отприщената й енергия ще я катапултира през най-близкия прозорец.

Госпожица О’Майна го сръчка в стомаха.

— А вие сте прочутият командир Ваймс. Дошъл сте да ни опандизите до крак, а?

Разбира се, винаги можеш да очакваш нещо подобно, ако не спреш овреме Сибил да приеме някоя покана за поредния гъзарски прием. В случая обаче докато госпожица О’Майна се смееше, тишината се спусна над останалите гости като чугунена отливка. Те загледаха свъсено госпожица О’Майна, а тя се вторачи напрегнато във Ваймс, пък Ваймс познаваше това изражение. Беше изражението на човек, който има нещо за казване. Сега определено не беше моментът да подхване въпроса, така че Ваймс си го отбеляза в раздел „интересни".

Каквито и да бяха опасенията на Ваймс, резиденцията на Рамкин се представи с адски добра вечеря и — което беше съществено — повелите на общоприетите социални отношения задължиха Сибил да предложи меню, пълно с неща, които в никакъв случай нямаше да бъдат отпуснати на Ваймс у дома. Едно е да се разпореждаш с вкусовите предпочитания на собствения си съпруг, а друго — и то осъдително — да постъпваш така спрямо гостите.

На масата срещу него един военен в оставка беше уверяван от жена си, че противно на собствените му убеждения не обича мариновани скариди. Слабите му протести в подкрепа на обичта му към маринованите скариди отидоха всуе пред деликатния отговор:

— Ти може и да обичаш мариновани скариди, Чарлз, но те не те обичат.

На Ваймс му дожаля за мъжа, който изглежда изпадна в недоумение от това, че си е създал врагове сред низшите ракообразни.

— А, ъ-ъ, омарите обичат ли ме, скъпа? — запита той с глас, в който нямаше особено голяма надежда.

— Не, скъпи, изобщо не се погаждат с теб. Помниш ли какво стана вечерта у Магданози на виста?

Мъжът хвърли поглед към отрупания бюфет и пробва:

— Смяташ ли, че мидите ще успеят да ме изтърпят за пет-десет минутки?

— Боже мой, Чарлз, не!

Той отново изви очи към бюфета.

— В такъв случай предполагам, че зелената салата ми е пръв приятел, а?

— Разбира се, скъпи!

— Да, така си и помислих.

Мъжът срещна погледа на Ваймс през масата и като му се усмихна безнадеждно, рече:

— Уверяват ме, че служите като полицай, Ваше благородие. Правилно ли съм разбрал?

Ваймс за пръв път се вгледа по-внимателно в него: стар мустакат воин, вече пратен да пасе трева… и вероятно това беше всичко, което жена му позволяваше да погълне без препирни. Имаше белези от изгаряне по лицето и ръцете си и говореше с псевдополски акцент. Фасулска работа.

— Бил сте в леката драконерия, нали, сър?

На стареца явно му стана кеф.

— Браво бе, човече! Малцина си спомнят за нас. Аз, уви, съм единственият останал. Полкови командир полковник Чарлз Августус Миротворски — странно име за военен или може би не, де да знам. — Той подсмръкна. — Ние сме само една опърлена страница в историята на военното дело. Допускам, че не сте чел мемоарите ми, „Двадесет и четири години без вежди"? Не? Е, не сте само вие, да ви призная. Навремето срещнах вашата госпожа. Тя ни обясни, че е абсолютно невъзможно да се отглеждат дракони, достатъчно стабилни за военни действия. И беше права, дума да няма. Ние, естествено, продължихме да упорстваме, понеже така правим по военному!

— Имате предвид, да трупате ужасен провал след провал? — уточни Ваймс.

Полковникът се разсмя.

— Е, това понякога върши работа! Още си гледам няколко дракона, да ви кажа. Не мога без тях. Ден без опърляне си е ден без слънце. Пък са голяма икономия откъм кибрит, а и, разбира се, ни пазят от нежелани гости.

Ваймс реагира като въдичар, който след известно дремане на брега е усетил как рибата клъвва.

— О, но тук нали не се навъртат такива?

— Така ли мислите? Нищичко не знаете, млади човече. Какви истории само мога да ви разкажа…

Той рязко млъкна и опитът на Ваймс в съпружеския живот му подсказа, че мъжът току-що е бил сритан под масата от жена си, която не изглеждаше особено щастлива и съдейки по бръчките на лицето й, вероятно никога не е била. Тя се наведе през съпруга си, който тъкмо посягаше към келнера за още едно бренди, и се намеси с хладен тон:

— В качеството ви на полицай, Ваше благородие, юрисдикцията ви обхваща ли графствата?

Още едно мехурче във водата, отбеляза си въдичарят в главата на Ваймс.

— Не, мадам, моят периметър е Анкх-Морпорк и част от околностите му. По принцип обаче полицаят си носи юрисдикцията със себе си, ако се е впуснал по гореща следа на престъпление, извършено в неговата територия. Но, разбира се, Анкх-Морпорк е далеч оттук и се съмнявам, че мога да тичам толкова дълго.

Това изтръгна смях от масата като цяло и тънкоуста усмивка от госпожа командиршата.

Дръпни кордата, дръпни кордата…

— При все това — додаде Ваймс, — ако стана свидетел на подсъдно деяние тук и сега, имам правомощия да направя арест. Нещо като граждански арест, но един вид по-професионален. След което ще трябва да предам заподозрения на местната полиция или на друг подходящ орган, както намеря за добре.

Свещеникът в периферното полезрение на Ваймс се беше заслушал с интерес в разговора и сега се наведе напред, изненадан:

— Както намерите за добре ли, Ваше благородие?

— Моето благородие няма общо с тая работа, сър. Като заклет член на анкх-морпоркската Градска стража имам служебно задължение да осигуря безопасността на заподозрения. В идеалния случай ще търся дранголник. В града това е вече отживелица, но доколкото разбрах, в повечето селски райони още се намират такива, макар и само за да приютяват пияници и избягали прасета.

Сред избухналия смях госпожица О’Майна се обади:

— Ние наистина имаме селски стражар, Ваше благородие, и той държи свинете в дранголника долу до стария мост!

Тя загледа оживено Ваймс. Неговото изражение обаче беше каменно.

— Той изобщо вкарва ли хора там? Има ли пълномощно? Има ли значка? — запита.

— Е, вкарва чат-пат по някой пияница, за да изтрезнее, пък и казва, че прасетата не възразявали, но нямам представа какво ще да е това пълномощно.

Отново се разнесе смях, но бързо затихна, спаружен под неумолимата твърдост на Ваймс.

— За мен той не е полицай и докато не се убедя, че действа в рамките на закона, по моите стандарти не се категоризира като полицай, а като уличен чистач с лек деспотичен уклон. От известна полза, но не и полицай.

— По вашите стандарти ли, Ваше благородие? — обади се свещеникът.

— Да, сър, по моите стандарти. Това е моето решение. Моята отговорност. Моят опит. Моят задник, ако нещата се объркат.

— Но, Ваше благородие, както казахте, вашата юрисдикция не е тук — вежливо напомни госпожа командиршата.

Ваймс усещаше смущението на съпруга й, което определено нямаше нищо общо с храната. Мъжът желаеше с цялата си душа да не бъде тук. Странно как хората все искат да си говорят с полицаите за престъпления и никога не осъзнават какви странни сигналчета предават техните скрупули. Той се обърна към жена му и отговори с усмивка:

— Обаче, както казах, мадам, ако полицай попадне на явно престъпление, неговата юрисдикция се озовава до рамото му като стар приятел. Но имате ли нещо против да сменим темата? Без да се засягате, дами и господа, в течение на годините съм забелязал, че при подобни приеми всякакви банкери, военни и търговци получават възможност да си ометат с наслада вечерите, докато на бедното старо ченге все му се налага да говори за полицейска работа, която в повечето случаи е доста скучна. — Той отново се усмихна в името на приятелската атмосфера и додаде: — А тук, както си представям, е изключително скучна Мене ако питате, това място е направо… мъртвило.

Едно на нула: милият стар полковник трепна, а свещеникът заби очи в чинията си. Е, това последното не бива да се взема твърде насериозно, каза си той, понеже рядко се среща свещеник, който да не може да извади искри с ножа и вилицата си.

Със специалния си очарователно домакински тон Сибил разби тишината като ледоразбивач:

— Струва ми се, че е време за основното ястие — обяви тя, — което е превъзходно овнешко в стил никакви приказки за полицейска работа. Честно, ако го подхванете, Сам може да ви цитира законовата уредба на Анкх-Морпорк и устава на полицията, докато не го замерите с възглавница!

Браво, помисли си Ваймс, сега поне мога да си изям вечерята на спокойствие. Той се поотпусна, когато разговорът около него стана по-непринуден и отново се насити с делничното одумване и оплюване на други обитатели на околията, трудностите с прислугата, изгледите за реколтата и, о, да, проблема с гоблините.

Ваймс наостри уши. Гоблини. В Градската стража очевидно имаше поне по един представител на всеки от известните двуноги разумни видове, плюс един Ноби Нобс. Беше нещо като традиция: ако ставаш за ченге, значи може и да минеш за разумен вид. Никой обаче изобщо не беше предлагал на Ваймс да наеме гоблин по простата причина, че по общо мнение те бяха смрадливи, злобни, долни изчадия с канибалски наклонности.

Естествено, всички знаеха, че джуджетата са подла пасмина, която мами при всяка възможност, че троловете са едва ли не главорези, че единствената медуза в града никога не би те погледнала в лицето, че на вампирите не може да имаш вяра, колкото и да ти се усмихват, че върколаците са си просто вампири, които не могат да летят, а и, честно казано, съседът ти е истински негодник, който си хвърля помията в двора ти, пък и жена му, и тя хич не е цвете за мирисане. Но все пак — свят широк, люде разни. И дума не може да става за предубеденост, понеже в крайна сметка в университета работи орк, нали така? Освен това той е запален по футбола, а на всеки, който може да вкара гол от центъра, всичко му е простено и човек трябва да приема нещата такива, каквито са… Само не и проклетите гоблини, ще извинявате.

Появяха ли се в града, народът ги пъдеше като кучета и те се изнасяха надолу по реката да работят за такива като Хари Кинг в цехове за мелене на кости, щавене на кожи и отпадъчни метали. Така справедливо натирени, попадаха извън градските порти и извън закона.

А сега в близост до имението имаше тъкмо такива, за което свидетелстваха изчезващите кокошки, котки и прочее. Е, сигурно беше така, но Ваймс още помнеше как хората твърдяха, че троловете крадели кокошки. В една кокошка няма абсолютно нищо, което да се услади на трол. Все едно хората да ядат хоросан. Сега обаче той си премълча всичко това.

Да, никой не каза една добра дума за гоблините, а госпожица О’Майна изобщо не обели и дума. Погледът й остана прикован в лицето на Ваймс. Ако му хванеш цаката, можеш да уловиш общия уклон на масата, а ако си ченге, можеш да си изградиш ясна представа какво е мнението на всеки вечерящ относно останалите. Всичко се четеше по лицата им. Било то изречено или неизречено. Личаха си хората в омагьосания кръг и онези извън него. Госпожица О’Майна беше външна особа — толерирана, понеже очевидно има такова нещо като добри обноски, но не точно приобщена. Как беше онзи израз? Не е от нашите. Ваймс осъзна, че гледа втренчено госпожица О’Майна, точно както тя него. Усмихнаха си се взаимно, а той си каза, че един любознателен човек би могъл да посети приятната дама, написала книжките, които момченцето му толкова много харесва, а не защото въпросната дама изглежда като човек, готов да надуе толкова много свирки, че ще заглуши и сто каба гайди.

Госпожица О’Майна доста се мръщеше, когато разговорът опреше до гоблините, и от време на време някой от присъстващите, особено от онези, на които беше лепнал етикета „командиршата", й хвърляха кос поглед, както хората поглеждат дете с невъзпитано държание.

И така, той си даваше благовъзпитан вид, че слуша, докато прехвърляше наум злободневните въпроси. Процесът беше прекъснат от госпожа командиршата:

— Между другото, Ваше благородие, с голямо удоволствие разбрахме, че днес следобед сте натрил носа на Джеферсън. Този човек е направо непоносим! Разбунва хората!

— Е, забелязах, че не се свени да изложи възгледите си — призна Ваймс, — както впрочем и ние, нали така?

— Но тъкмо вие, Ваше благородие — свещеникът вдигна разпалени очи, — несъмнено не бихте твърдял, че Сульо не е по-лош от господаря си.

— Зависи от Сульо. Зависи от господаря. Зависи какво разбирате под лош — каза Ваймс. — Предполагам, че и аз съм бил Сульо, но що се отнася до анкх-морпоркската Градска стража, аз съм господарят.

Госпожа командиршата тъкмо се канеше да отговори, когато лейди Сибил се намеси сияйно:

— Като стана дума. Сам, получих писмо от някоя си госпожа Вагонстрой с много хвалебствия по твой адрес. Подсети ме да ти го покажа.

Всички дългогодишни двойки си имат условни знаци. В класическия случай съпругата използва някой при вежлив разговор, за да подскаже на съпруга си, че поради припряно обличане или разсеяност остава без покритие в областта на чатала.[14]

В случая с Ваймс и лейди Сибил всяко споменаване на госпожа Вагонстрой означаваше: „Ако не спреш да дразниш хората, Сам Ваймс, по-късно днес ще има определено количество семеен раздор".

Този път обаче Сам Ваймс искаше да има последната дума и заяви:

— Всъщност, като се замисля, познавам неколцина Сульовци, издигнали се на разни места, и да ви кажа, често са по-добри господари, отколкото изобщо са били бившите им господари. Единственото, което им е трябвало, е да имат шанс.

— Наистина, напомни ми да ти покажа писмото, Сам!

Ваймс се предаде, а пристигането на сладоледения пудинг донякъде охлади страстите, особено като се има предвид, че Нейно благородие се погрижи чашите да не остават празни… което в случая с полковника означаваше изключително редовно допълване. На Ваймс му се щеше да си поговори повечко с него, но и той беше под съпружески запор. В главата на стареца несъмнено се въртеше нещо важно, от което наистина едва го свърташе в присъствието на полицай. И това несвъртане очевидно беше заразно. Вечерята, както и да я погледнеш, не беше разточителна. Сибил беше организирала тази малка гощавчица, преди да я надгради до нещо по-пищно, и някои що-годе приятелски довиждания бяха изречени доста преди единадесет. Ваймс наостри уши, когато полковникът и жена му си тръгнаха (в неговия случай с преплитане на крака) към каретата си. Чу обаче само изсъсканото „Цяла вечер ти беше отворен вратникът на конюшнята!", последвано от провлаченото: „Но конят беше дълбоко заспал, скъпа".

Когато последната карета бе любезно изпратена и голямата входна врата здраво затворена, Сибил каза:

— Е, Сам, разбирам те, наистина те разбирам, но те бяха наши гости.

— Зная и съжалявам, но те като че ли изобщо не мислят. Просто исках да им пораздрусам малко представите.

Лейди Сибил огледа една бутилка шери и си напълни чашата.

— Нали наистина не смяташ, че ковачът е имал право да се бие с теб за тази къща?

Точно в този момент Сам не би отказал нещо за пийване.

— Не, естествено. Искам да кажа, това не решава нещата. Хората открай време печелят и губят на старата рулетка на съдбата. Знам това, но и ти знаеш, че според мен за да спреш рулетката, трябва да помислиш малко и за ония проклетници, дето са зациклили на нулата.

Жена му нежно пое ръката му.

— Но ние издържаме болницата, Сам. Знаеш колко скъпо излиза това. Доктор Лоун обучава всеки, който покаже склонност към медицината, дори (по неговите думи) да се окаже с ръце в задника. Та той приема и девойки да се учат! За лекари! Наема даже Игорини! Ние променяме нещата, Сам, само че малко по малко, като помагаме на другите да си помогнат сами. Само виж Стражата! Децата вече с гордост заявяват, че баща им или дори майка им е стражар. А на хората им е нужна гордост.

Ваймс стисна ръката й.

— Благодаря ти за цялата добрина към момчето от Петльовата улица.

Тя отхвърли това със смях.

— Дълго чаках да се появиш, Самюъл Ваймс, и не възнамерявам да те оставя да идеш на халос!

Моментът се стори удачен на Сам Ваймс да подхвърли:

— Нали нямаш против да се поразходя с Уиликинс до Корията на мъртвеца преди лягане?

Лейди Сибил му се усмихна, както съпругите се усмихват на мъжете си и на малките момченца.

— Е, едва ли мога да възразя, пък и въздухът е някак натежал. Радвам се, че Уиликинс е с теб. Впрочем горе е много приятно. Може и да чуеш славей.

Поемайки нагоре да се преоблече, Ваймс й лепна целувчица.

— Всъщност, скъпа, се надявам да чуя канарче.

Може би нито един херцог или дори командир на Градската стража не беше заварвал в спалнята си нищо подобно на онова, което в момента се намираше на леглото на Сам Ваймс. Първото място заемаше един косер, по същество много полезно селскостопанско сечиво. Беше видял няколко такива по-рано този ден. Той си напомни, че „селскостопанско сечиво" не означава, че не е оръжие. Подобни сечива понякога попадаха в ръцете на уличните банди и бяха също толкова страховити, колкото трол с главоболие.

Имаше и полицейска палка. Всъщност личната палка на Ваймс, която прислужникът му съобразително беше опаковал с багажа. Тя, естествено, беше със сребърни инкрустации, понеже беше церемониалната палка на командира на Стражата и изобщо не беше оръжие, ей богу, съвсем не! От друга страна, Ваймс беше наясно, че не е мандраджия и поради това щеше да му е донякъде трудно да обясни защо носи в себе си трийсетина сантиметрова струна за сирене.

Това, значи, оставаше тук, но щеше да вземе косера. Би било жалко човек, тръгнал да пообиколи собствената си земя, да не може да се възползва от възможността да окастри клон-два. Какво обаче се предполагаше да прави с купчината бамбук, която се раздипли в нещо като силно сегментиран нагръдник и най-безформения бамбуков шлем? На леглото имаше бележчица с почерка на Уиликинс: „Най-добрият приятел на всеки горски. Както и на вас, командире!!"

Ваймс изсумтя и перна нагръдника с палката си. Той се огъна като жив и палката отскочи през стаята.

Е, човек се учи, дорде е жив, каза си Ваймс, или май по бива: човек е жив, дорде се учи. Той се смъкна по стълбището и излезе в нощта… която беше като черно-бяла черга. Беше забравил, че за разлика от града, където смогът, димът и изпаренията боядисваха света в хиляди отсенки на сивото, извън него, в места като тези. светът си е черно-бял, та ако търсите метафора — ей ви на, баш под носа ви.

Пътят към хълма беше ясен, просто нямаше как да не го уцели. Луната го осветяваше, сякаш искаше да го улесни. Същинското земеделие взе да се изчерпва. Полята отстъпиха пред жълтурести храсталаци, после пред някакви чимове, изгризани от зайците до нещо, наподобяващо сукното на билярдна маса… но като се има предвид, че зайците вършат и други работи, освен да пасат трева, този билярд сигурно се играеше с множество много дребни топчици. Докато бъхтеше нагоре, разни зайчета се разточваха напосоки и той се притесни дали не вдига твърде много шум, но това си беше неговата земя и следователно той просто си се разхождаше из нея. И така, той закрачи малко по-наперено по онова, което изглежда беше единствената пътека, и видя бесилката, огряна от лунна светлина.

Е, каза си, на картата си пише „Корията на мъртвеца", нали така? Едно време са правели доста такива неща, нали така? Пък металната клетка е там само за да придържа труповете изправени, та на гарваните да не им се налага да си кривят врата. Добрата стара полицейщина, тъй да се каже, ако искаш да попариш кураж-два. Купчина трошливи древни кости в основата на бесилката свидетелстваха за добрата работа на добрата стара полицейщина.

Ваймс усети безшумното движение на нож по косъмчетата на тила си.

Миг по-късно Уиликинс стана от земята и придирчиво заизтупва мръсотията от дрехите си.

— О, отлично, сър! — каза той, леко хриптейки от недостиг на въздух. — Виждам, че с нищо не мога да ви изляза насреща. — Той поспря, вдигна ръка до носа си и я подуши. — Дявол го взел, командире! Целите ми дрехи са в кръв! Не ме наръгахте, нали, сър? Само се извъртяхте и ме сритахте в топките, което бих казал, сър, направихте с изключителна вещина.

Ваймс подуши въздуха. Човек се научава да надушва кръвта. Тя мирише като метал. Е, хората казват, че металът не мирише, но не е така. Мирише си като кръв.

— Навреме ли дойде? — запита той.

— Да, сър. Жива душа не видях. — Уиликинс приклекна. — Нищичко не видях. Нямаше и да забележа кръвта, ако не ме бяхте сритал право в локвата. Ама тя е навсякъде, сър!

Де да имах Игор тук, помисли си Ваймс. В последно време той прехвърляше съдебномедицинската работа на експертите. От друга страна, беше придобил такъв съдебномедицински усет, че освен кръвта надушваше зверщина и невероятно съвпадение. В провинцията всичко се вижда и разчува. Джеферсън имаше среща с Ваймс, но в случая тук имаше определена липса на Джеферсън и никаква липса на кръв, а същевременно очевидна липса на труп. Мозъкът на Ваймс методично се хвана на работа. То се разбира от само себе си, че ако някой цивилен се кани подмолно да сподели някаква тайна на полицай, има вероятност някой друг да не иска въпросният цивилен да сподели въпросната тайна. А ако въпросният цивилен бъде открит мъртъв, въпросният полицай, който е видян да се счепква с него преди това, може в края на краищата да се приеме за заподозрян и докато му се види краят и се стигне до краищата, някой, наистина решен да вкара Ваймс в затруднения, щеше да остави трупа на ковача тук, нали така?

— Открих нещо, сър — обади се Уиликинс, ставайки на крака.

— Какво? — не разбра Ваймс.

— Открих нещо, сър. Опипах почвата, тъй да се каже.

— Ама тя е прогизнала с кръв, бе човече!

Уиликинс явно не се впечатли от това.

— Кръвта изобщо не ме притеснява, командире, освен ако не е моята. — Разнесе се някакво дращене и светна пламъче. Уиликинс беше отворил вратичката на опушен светилник. Той го подаде на Ваймс и поднесе някакъв малък предмет към светлика.

— Пръстен, сър. Като че ли е направен от камък.

— Какво? Искаш да кажеш камък с дупка?

Чу Уиликинс да въздъхва.

— Не, сър, излъскан е до гладко. И в него има пръст. Прилича ми на гоблински.

Колко много кръв, помисли си Ваймс. И пръст с чудовищен нокът. Гоблините не са толкова големи. Някой си е направил труда да се качи чак дотук да убие гоблин. Къде ми се губи нишката?

На теория лунната светлина би трябвало да улесни огледа, но тя е измамническа, създава сенки там, където не им е мястото, а пък вятърът се усилваше. Със или без опушен светилник, нямаше кой знае какво да стори тук.

Пердетата на „Гоблинската глава" бяха пуснати, но вътре още блещукаха няколко светлинки. Очевидно имаше вечерен час за продажбата на алкохол. Доброто ченге винаги е готово да изпита доколко се спазва този час. Ваймс мина откъм задната страна на кръчмата и почука на малкия дървен кепенец, вграден в задната врата. След малко Джимини дръпна кепенеца и Ваймс навря ръка в отвора, преди човекът да успее да го затвори.

— Не и ти, моля те, Твое благородие, магистратите ще си направят жартиери от червата ми!

— Сигурен съм, че ще бъдат много ефектни — усмихна се Ваймс, — но това няма да стане, защото гарантирам, че около една трета от редовната ти клиентела все още поглъща спиртни напитки по това време на денонощието и сред нея има поне един магистрат… Не, вземам си думите обратно. Магистратите си къркат вкъщи, където няма вечерен час. Не че искам нещо да кажа, но язък за бизнеса, ако едно жадно ченге не може да изкрънка среднощна напитчица от бивш колега. — Той пльосна няколко монети на малката лавица пред кепенеца и додаде: — Това би трябвало да стигне за едно двойно бренди за моя човек тук, а за мен, моля, адресът на господин Джеферсън, ковача.

— Ама не може да се държиш така с мен, да знаеш.

Ваймс изви очи към Уиликинс.

— Не мога ли?

Благородният благороднически служител прочисти гърло.

— Понастоящем сме в света на феодалните закони, сър. Вие сте собственик на земята, върху която се намира това обществено заведение, но правата на съдържателя му са непоклатими като вашите. Ако си е плащал наема, не можете дори да стъпите в собствеността без негово разрешение.

— Ти пък откъде знаеш толкова?

— Ами, командире, както ви е известно, навремето прекарах една-две почивчици в Мъчилището. Ако не друго, в един затвор винаги има изобилие от книги за приложимото законодателство, тъй като престъпниците питаят особен афинитет към преглеждането на добрия стар дребен шрифт, просто в случай че да снабдиш някой член на съперническа банда с чифт циментови ботуши и да го пуснеш в реката може в края на краищата и да се окаже законно. Този вид обучение дава добри резултати.

— Само че аз в момента разследвам мистериозно изчезване! Ковачът се беше навил да ме срещне на хълма, но като отидох там, заварих само кървища! Джеферсън искаше да ми каже нещо, а ти трябва да знаеш на какво му намирисва това на едно ченге. — Макар че и аз не съм сигурен, призна си наум Ваймс. — Определено на нещо неопределено, това е със сигурност.

Съдържателят сви рамене.

— Не ми влиза в работата, Твоя светлост. Преди съдържателят да успее да се скрие, Ваймс сграбчи китката му и го дръпна толкова силно, че лицето му се залепи за дървенията.

— Хич не ме светльосвай! Тук става нещо. Нещо нередно. Усещам го с ботушите си, а, вярвай ми, те са най-чувствителните ботуши на света. Човекът, който върти селската кръчма, знае всичко. Наясно съм с това, както и ти. Ако не си на моя страна, значи стоиш на пътя ми, а ти знаеш нещо, по очите ти личи. Ако се окаже, че си знаел нещо важно за ковача, постфактум ставаш укривател с възможност за бонус, ако наистина се заям, да си префактум съучастник, което те нахендря точно в средата, и това е башфактум.

Джимини се задърпа, но хватката на Ваймс беше стоманена.

— Значката ти не действа тук, господин Ваймс, знаеш това!

Ваймс долови потрепването на гласа му, но старите ченгета са корави. Не си ли корав, изобщо не ставаш старо ченге.

— Добре, пускам захвата, сър — натърти Ваймс на кодираното полицейско обръщение за „страхлив задник". — Не съм стъпил на правна основа, а? Може и така да е, а може и да не е, само дето моят човек тук не е полицай и не е свикнал да любезничи като нас в бранша, така че и ти може да се окажеш без основа под краката поради липса на такива. Казвам ти го най-приятелски. И двамата я знаем тая игричка, нали? Сигурно си бачкал на бара, когато е бил убит гоблинът, а?

— Не знам да е убит проклет гоблин, ясно? Как тогава да знам кога е или не е станало? Моят съвет, сър — натърти Джимини на същото кодирано обръщение като Ваймс, — е сутринта да отнесеш въпроса до властите. Това ще рече младия Левак, дето се води за ченге. Виж какво, Ваймс, аз дойдох тук да се пенсионирам, а оцеляването е част от тоя пакет. Не си вра носа в неща, дето не ме засягат. Знам, че можеш да направиш какво ли не, и знам, че няма да го направиш, но само за да не си идеш у дома с празни ръце — Джетро живее, както всички ковачи, точно в центъра на селото пред мерата. Живее със старата си маминка, така че не бих я безпокоил по това време на нощта. А сега, господа, трябва да затварям кръчмата. Не ми се ще да нарушавам закона.

Кепенецът се затвори и се чу залостването на резе. Малко по-късно предната врата се отвори с многовековния призив: „Абе вие нямате ли си къщи, бе?", и улицата се изпълни с мъже, които се опитваха да накарат мозъците си да поемат по посока на краката им или обратното.

В сенките на задния двор на кръчмата, който миришеше на стари бъчви, Уиликинс предложи:

— Бихте ли искал да се обзаложим дали драгият ковач е добре завит в креватчето си нощеска, сър?

— Не — отказа Ваймс, — но тази работа направо ми вони. Убеден съм, че има убийство, но няма труп, поне повечето от него, де — додаде, понеже Уиликинс си отвори устата. Той изсумтя. — За да си категорично убит, Уиликинс, трябва да ти липсва някоя важна част, без която наистина не можеш да оцелееш, като например главата. Добре де, или като кръвта, но нея трудно ще я съберем в тъмното, не мислиш ли?

Като тръгнаха, Ваймс продължи:

— Мъртвите поне си остават мъртви…да де, в повечето случаи, така че… денят беше дълъг, а ходенето си е доста и старостта си казва думата, нали разбираш?

— Отстрани съвсем не си личи, командире — лоялно каза Уиликинс.

Отвори им прозяващ се лакей и още щом сънливецът се изнесе, Уиликинс извади от джоба си смрадливия гоблински пръст и го постави на масата в салона.

— Видиш ли главата, останалото не те впечатлява особено, или поне така казват. Погледнете пръстена. Определено изглежда от камък. Виждате ли това малко синьо мънисто? Доста добра изработка като за гоблин.

— Животните не носят бижута — посочи Ваймс. — Знаеш ли, Уиликинс, от теб щеше да излезе адски добро ченге, ако не те биваше адски много за убиец. И преди съм го казвал.

Уиликинс се ухили.

— На младини наистина се бях замислил за гилдията на убийците, сър, но за съжаление не бях от правилната социална класа, а и освен това те си имат правила. — Той помогна на Ваймс да си свали жакета и продължи: — Улицата няма правила, командире, освен едно, а именно: „Оцелявай", пък моето скъпо старо татенце сигурно щеше да се обърне в гроба, ако дори ми беше хрумнало да стана ченге.

— Но аз мислех, че изобщо не знаеш кой е баща ти?

— Така е, сър, това си е чистата истина, но човек трябва да отдава значение на семействеността. — Уиликинс измъкна малка четчица и бръсна прашинка от жакета, преди да го сложи на закачалка, а после додаде: — Понякога наистина чувствам липсата на родител и съм се чудил дали не е добра идея да ида в гробищата на Малките богове и да извикам: „Тате, ще ставам ченге", та да видя коя надгробна плоча се е обърнала, сър.

Той все така се усмихваше. На Ваймс му мина през главата, и то не за пръв път, че си е взел доста необикновен благороден благороднически служител, особено защото поначало и у двамата нямаше нищо благородническо.

— Уиликинс, наместо това — и ти го казвам от цялата си душа, на твое място щях да ида в Мъчилището да го извикам в ямата с негасена вар до бесилката.

Усмивката на Уиликинс стана още по-широка.

— Благодаря ви, сър. Няма нужда да ви казвам колко много значи това за мен. А сега, ако ме извините, сър, ще ида да хвърля жакета си в пещта, преди да се оттегля.

Сибил се обърна и шумно измърка, когато Ваймс се мушна в леглото при нея. Денят беше дълъг и той изпадна в онзи розов полусъзнателен унес, който е даже по-сладък от съня, като се разбуждаше леко на всеки кръгъл час, за да чуе как никой не удря хлопката по улицата, та да обяви, че всичко е наред.

Когато се събуди за пореден път, чу тежките колела на каруца да трополят по калдъръма. Макар че беше полузаспал, подозрението събуди останалата половина от Ваймс. Калдъръм ли? Около проклетата резиденция имаше само проклет чакъл. Той отвори един прозорец и се втренчи в огрения от луната пейзаж. Звукът отекваше от възвишенията. Няколко мозъчни клетки, поели нощната смяна, се зачудиха що за земеделие се върши посред нощ. Гъби ли отглеждаха? Да не би да се налагаше да закриват репите от студа? Какво е онова, на което му викат сеитбообращение? Тези мисли се разтвориха в сънливия му ум като малки зрънца захар в чаша чай, процеждайки се от клетка през синапс към неврон, докато не пристигнаха до рецептора, означен като „подозрение". Ако се направи енцефалограма на полицейски мозък, той сигурно ще се окаже доста видима бучка, малко по-голяма от бучката, означена като „способност за разбиране на дълги думи". О, контрабанда! — помисли си той с облекчение и обнадежден за бъдещето, кротко затвори прозореца и се върна в леглото.

Храната в имението беше превъзходна, преизобилна и най-вероятно почти всичко останало, което започва с „пре". Ваймс беше достатъчно зрял, за да знае, че по-старшите от персонала се хранят с остатъците и затова се грижат да има остатъци. Поради това той омете щедра порция пушена треска и изяде всичките четири резена бекон в чинията си. Сибил взе да цъка с език, а Ваймс посочи, че в крайна сметка е в отпуск, нали така, а човек по време на отпуск не прави онова, което прави през останалите дни. Това провокира Сибил да посочи със съдебномедицинска точност, че последното би следвало да включва и полицейска работа. Но Ваймс беше подготвен и каза, че това, естествено, му е ясно и именно поради това ще заведе малкия Сам на разходка до селския мегдан, за да остави подозренията си в ръцете на местния полицай. Сибил отвърна: „Добре тогава", с умишлено мнителен тон и го остави без избор относно компанията на Уиликинс.

Това беше една от характерните особености на жена му, които озадачаваха Ваймс до дън душа. Точно както Сибил смяташе, че Ноби Нобс, макар и нешлифован диамант, е добър стражар, по същия начин смяташе, че Ваймс е на по-сигурно в компанията на човек, който никога не тръгва на път, без да е снабден с арсенал от улично въоръжение и който веднъж беше отворил бутилка бира с нечии чужди зъби. Не че не беше вярно, но в известен смисъл беше доста смущаващо.

На вратата се позвъни и той чу лакеят да я отваря и долови приглушен разговор, последван от нечии стъпки по чакълестата алея към задния вход. Не го отчете като нещо важно — просто някакъв шумов фон, а звукът от върналия се лакей, който прошепна нещо на Сибил, попадна в същата категория. Дочу как тя възкликва: „Какво? Е, добре, предполагам, че е най-добре да го поканиш", и наостри уши чак когато тя се обърна към него:

— Местният полицай е. Би ли го посрещнал в кабинета? Полицаите никога не си избърсват краката както трябва. И особено ти, Сам.

Ваймс все още не беше влизал в кабинета. Помещенията в резиденцията сякаш нямаха край. Насочван от врътлива прислужничка, той пристигна в кабинета секунда-две преди местното ченге да бъде въведено от един лакей с изражението на човек, на когото се налага да се отърве от умрял плъх. Е, поне по презумпция се предполагаше това да е местното ченге. Изглеждаше като синчето на местното ченге. Беше на седемнадесет по преценка на Ваймс и миришеше на свине. Застана като истукан, където лакеят го остави, и се опули.

След някое време Ваймс не издържа:

— С какво мога да бъда полезен, младши?

Младежът примига.

— Ъ-ъ, със сър Самюъл Ваймс ли говоря?

— Кой пита?

Въпросът явно свари младежа неподготвен и след известно време Ваймс го съжали:

— Слушай, синко, по устав следва първо да се представиш и после да уточниш дали аз съм си аз, тъй да се каже. Все пак аз не зная кой си ти. Не носиш униформа, която да ми е известна, не си ми показал ни пълномощно, ни значка, а даже и шлем нямаш. При все това и с цел да приключим тази сгледа, преди да стане време за обяд, допускам, че ти си околийският тук. Как се казваш?

— Ъ-ъ, Левак, сър, Небивал Левак… ъ-ъ, околийски Левак?

Ваймс се почувства неловко, обаче това хлапе се представяше за полицейски служител, а дори Ноби Нобс щеше да го вземе на подбив.

— Е, околийски Левак — каза на глас, — аз, наред с другото, съм сър Самюъл Ваймс и тъкмо си мислех, че трябва да се видя с теб.

— Ъ-ъ, чудесно, сър, понеже аз тъкмо си мислех, че е време да ви арестувам като заподозрян за смъртта на Джетро Джеферсън, ковача.

Изражението на Ваймс не се промени. И така, какво да правя сега? Нищо, ето какво. Имаш право да запазиш мълчание, казвал съм го на стотици хора с пълната увереност в тази идиотщина и съм напълно уверен в още нещо: че не съм пипнал с нищо повече от общообразователен пръст онзи проклет ковач. Та ще е много интересно да разбера защо това мискинче си въобразява, че може да ме опандизи за това.

Ченгето трябва да е винаги готово да се учи, а Ваймс беше научил от лорд Ветинари, че човек никога не бива да реагира на някое изказване или ситуация, докато не е решил какво точно ще предприеме. Така получава двойната облага да не каже или направи грешното нещо, докато същевременно изнервя изключително много останалите.

— Извинявам се, сър, ама цял час ми отиде да изкарам свинете и да пооправя дранголника. Още мирише малко на дезинфектант, сър, и на свине, де, ако става на въпрос, обаче съм варосал стените, пък има и стол, че и нар, на който да се свие човек. О, и ви намерих списанието, та да не скучаете.

Той с надежда впери очи във Ваймс, чието изражение остана без промяна, направо вкаменено, но след подобаващо дълго втренчване запита:

— Кое списание?

— Сър? Не знаех, че има и друго. При нас открай време си е едно. За свине е. Малко е поопърпано вече, ама свинете са си свине.

Ваймс се изправи.

— Отивам да се поразходя, околийски. Можеш да ме придружиш, ако искаш.

— Извинете, сър, но аз ви арестувах!

— Не, синко, не си — възрази Ваймс, отправяйки се към вратата.

— Ама нали ви казах, че сте арестуван, сър! — почти изхленчи младежът.

Ваймс отвори входната врата и тръгна по стълбището с припкащия подире му Небивал. При гледката неколцина градинари, които иначе щяха да се дръпнат встрани, се подпряха на метлите си в очакване на развлекателно представление.

— И откъде, по дяволите, да знам, че представляваш официално полицията? — подметна Ваймс през рамо.

— Имам си официална палка, сър. Тя е семейна реликва!

Сам Ваймс спря да крачи и се обърна.

— Е, момчето ми, щом като е официална, трябваше да ми я представиш, нали така? Хайде, дай да я видя.

Небивал му я даде.

Палката беше просто една възголяма сопа с леко разкривен надпис „закон", по всяка вероятност прогорен с ръжен. Бая тежичка обаче. Ваймс я претегли на ръка и отбеляза:

— Заявяваш ми, че ме смяташ за евентуален убиец, и ми даваш оръжието си! Това не ти ли се струва неблагоразумно?

2.

Пейзажът полетя край плонжиращия през верандата Ваймс, който се приземи по гръб в една цветна леха, оцъклен в небето. Пред взора му някак уголемено изникна угриженото лице на Небивал.

— Прощавайте за това, командире. Аз собствено и с пръст не бих ви бутнал, но не ми се ще да добиете грешно впечатление. Тази хватка се нарича „пич капич мучо сори".

Ваймс съзерцаваше парчето небе над себе си в състояние на смътна отмала, а младежът продължаваше:

— Видите ли, дядо ми на младини е работил на големите кораби и е плавал до Бханг Бхангдук и всичките ония места, дето народът е толкоз чудноват, а на връщане довел баба ми, Минг Чанг, която научи на това тате и мен. — Той подсмръкна. — Тя умря преди няколко месеца, ама поне научи и мама на готварство. Пу Динг Со Псе още си е любимо околовръст, пък и, разбира се, съставките не се набавят чак толкоз трудно, щото сме близо до морето. Ши Бън Скок Льо не вирее много добре в нашата околия, макар че Къл Цан Лай Нян Чеп се развива съвсем успешно. О, радвам се, че си връщате цвета, сър.

С болки във всичките си съставни части, Ваймс се понадигна.

— Не го прави отново, чуваш ли?

— Ще се постарая, сър, но вие сте арестуван.

— Казах ти, младежо, по устав не съм арестуван. — Ваймс се изправи на крака с пропъшкване. — За да извърши законен арест, служителят на закона трябва да е във физически допир със заподозрения, докато ясно произнася: „Вие сте арестуван", ето така, макар че в този момент не е необходимо да уточнява престъплението, по което заподозреният е заподозрян. Докато извършва това… — Ваймс го фрасна в слънчевия сплит толкова силно, че хлапакът се преви одве —…е важно да прояви внимание, което ти, момчето ми, ще трябва да направиш, ако възнамеряваш да ме арестуваш. А това, бих посочил, все още не си сторил, което е жалко, понеже ако беше, сега щеше да разполагаш с безспорна улика срещу мен за съпротива при арест, както и за възпрепятстване на полицай при изпълнение на служебните му задължения. И то при условие, че можеш да докажеш с нещо, че си наистина полицай.

Ваймс приседна на един камък наблизо и загледа разгъването на Небивал.

— Аз съм Сам Ваймс, младежо, така че не ми излизай на мене с тия Ко Ши Ям, ясно?

Гласът на Небивал беше нещо като изтънен хрип:

— А един ден някой ще ти каже: „Знаеш ли кой съм аз бе, полицай?", на което ти ще отговориш: „Да, сър, или може би мадам, според случая, вие сте лицето, което разпитвам във връзка с въпросното престъпление" или нещо подобаващо, което няма да включва реплики като: „Овапца я, гадино" или „Тепих те и нема мърдане". Не вземай присърце, но помни всички заплахи по твой адрес. Законът е един и неизменен. Него не го касае кой кой е, а в този момент ти по същество си законът, и следователно теб също.

Ваймс седеше с отворена уста, а Небивал додаде:

— Тук не получаваме често Вестника, но лани накупих бая лекарства за свинете, пък те бяха увити в него, та видях онова там, дето говорите какво е да си полицай. Изпълни ме с голяма гордост, сър.

Ваймс си спомни онази реч. Наложи се да я напише по случай завършването на новия випуск в Стражарската школа. С часове се мъчи да я съчини, защото за него всички форми на литературно съчинение бяха във всякакъв смисъл затворена книга.

Тогава я показа на Сибил и я попита дали не смята, че трябва да наеме някой да му помогне, а тя го помилва по главата и каза:

— Не, скъпи, понеже ще заприлича на нещо, писано от някого за някой друг, докато сега излъчва Ваймс в чиста форма, като искрящ маяк.

Това доста го беше окуражило, понеже хич не му се беше случвало да е искрящ маяк.

Сега обаче сърцето му се сви, а влакът на мисълта му бе прекъснат от много вежливо покашляне и гласът на Уиликинс изрече:

— Извинете, командире, но намирам момента за удачен да представя младия господин на моите приятели господин Бърли и господин Силенвръката. Лейди Сибил не би се радвала да ви види арестуван, командире. Опасявам се, че това може да я… поразгневи, сър.

Ваймс успя да открие гласа си.

— Умът ли си загуби бе, човече! Свали тая проклетия! Държиш спусъка на косъм! Свали я веднага!

Уиликинс безмълвно постави лъскавия арбалет на парапета на стълбището, както майка слага рожбата си да легне. Разнесе се струнен звук и на петнайсетина метра оттам едно мушкато остана без листа. Това мина незабелязано, освен от мушкатото и от една дрипава фигура, скрита сред рододендроните, която изруга под нос, но упорито не свали очи от Ваймс.

Драматургичната сцена на стълбището бе прекъсната от лейди Сибил, която за едра жена умееше да се движи много тихо.

— Какво става тук, господа?

— Този младеж, представящ се за местния полицай, иска да ме задържи като заподозрян в убийство, скъпа.

Размененият между съпруг и съпруга поглед заслужаваше да се признае за телепатия. Сибил се втренчи в Небивал.

— А вие, предполагам, сте младият Левак. С голямо съжаление научих за смъртта на баща ви и се надявам, че майка ви е все така в добро здраве. Често я посещавах, когато бях малка. Та значи искате да арестувате съпруга ми, така ли?

Оцъкленият Небивал успя да смънка едно непрофесионално „Да, мадам". Сибил въздъхна и строго продължи:

— Е, в такъв случай мога ли да се надявам, че поне ще го сторите без по-нататъшно изтребване на растения? — Тя изви очи към Ваймс: — В затвор ли ще те вкара?

Небивал се озова пред оръдие, заредено с хилядолетната самоувереност на висшата класа, когато тя се обърна отново към него:

— Той ще има нужда от дрехи за смяна, полицай. Ако ми кажете къде ще го водите — а вие ще ми кажете къде ще го водите — аз лично ще донеса подходящо облекло. Трябва ли да пришивам райета към него или това става автоматично? И ще съм ви благодарна, ако го върнете преди следобедния чай, защото очакваме гости.

Лейди Сибил пристъпи напред и Небивал заотстъпва, за да избегне смазване от възнегодувала гръд.

— Желая ви късмет в начинанието, млади господине. Ще ви е нужен. А сега моля да ме извините. Трябва да отида да говоря с готвачката.

Тя се изнесе, оставяйки невярващия Небивал зяпнал след нея. И ето че вратата, едва затворила се зад нея, отново се отвори и Сибил запита:

— Все още ли сте ерген, младежо?

Небивал успя да измънка:

— Тогава сте поканен на чай — ведро обяви тя. — Ще идват някои много благонадеждни млади дами и съм сигурна, че с огромно удоволствие ще се запознаят с младеж, готов да танцува по самия ръб на ада. Сам, сложи си шлема, моля, в случай че има някаква полицейска бруталност. Уиликинс, ела с мен. Искам да си поговоря с теб!

Ваймс остави тишината да коагулира. Когато му дойде свръх сили, Небивал се обади:

— Вашата съпруга е много забележителна жена, сър.

Ваймс кимна.

— И представа си нямаш. Какво следва сега, околийски?

Младежът се поколеба. Такава си е тя, Сибил. Със съвсем спокоен и уверен тон ще те накара да повярваш, че светът е направил салто и е паднал върху главата ти.

— Ами, сър, според мен трябва да ви заведа при магистратите?

Ваймс забеляза мъничкия въпросителен знак.

— Пред кого отговаряш, Левак?

— Пред въпросните магистрати, сър.

Ваймс заслиза по стълбището и Небивал забърза подире му. Командирът изчака хлапакът да набере скорост и спря на място, така че Небивал се блъсна в него.

— Да.

— Отговаряш пред закона, младежо, не го забравяй. Всъщност едно от задълженията на магистратите е да се погрижат за това! Полагал ли си изобщо клетва? Помниш ли в какво се закле? И на кого?

— О, съвсем ясно помня, сър. На магистратите.

— На… кого? Дал си клетва да се подчиняваш на магистратите? Та това е незаконно! — Той млъкна. В провинцията все има по някой, който те наблюдава, напомни си той, а сигурно и те чува.

Небивал явно се шокира, така че Ваймс смекчи тона:

— Отведи ме в твоя дранголник, хлапе, и ме заключи. И като така и така ще заключваш, вземи се заключи вътре с мен. Не прибързвай, не задавай въпроси и не говори на висок глас, освен евентуално за нещо от рода на: „Сгепцах те, мръснико", и тем подобни глупости в същия дух, понеже, младежо, ми се струва, че някой здравата е закъсал и този някой си ти. Ако имаш капка здрав разум, кротичко ще ме отведеш до дранголника си, ясно?

Небивал кимна, опулил очи.

Походът до дранголника, който се оказа върху малък кей до реката, беше приятен. Мястото разполагаше с всички полуестествени отломъци, които би очаквал да види човек, както и с подвижен мост, вероятно с цел пропускане на по-големи плавателни съдове. Слънцето грееше и нищо не се случваше по един муден начин. Въпросният дранголник приличаше на огромна пиперница, направена от камък. Беше обрасъл с цъфтящи катерливи растения, а точно до вратата му стоеше огромен шопар, вързан с верига. Когато забеляза, че го приближават, шопарът се изправи на задни крака и малко нестабилно взе да проси храна.

— Това е Франт. Баща му беше див глиган, а майка му беше изненадана. Виждате ли глигите му? Никой не ми се репчи, като се заканя, че ще пусна Франт, нали така, Франтчо?

Той изчезна зад дранголника и веднага се върна с кофа помия, в която Франт се опита да се зарови с адски доволни звуци — впрочем толкова адски, колкото и глигите му. Ваймс все така ги зяпаше, когато една приветлива женица с домакинска престилка забързано излезе от близката къщурка със сламен покрив, закова се на място, като видя Ваймс, и приклекна в реверанс. После с надежда изви очи към Небивал:

— Кой ще да е този изискан господин, синко?

— Това е командир Ваймс, мамо… нали се сещаш, херцогът.

Настъпи мълчание, през което жената явно се кореше, че не е с по-хубава рокля, прическа и обувки, че не е успяла да излъска клозета, кухнята, миялната, да оплеви градината, да боядиса входната врата и да почисти покрива отвътре.

Ваймс предотврати пропадането й вдън земя, като протегна ръка с думите:

— Сам Ваймс, мадам, радвам се да се запознаем.

Това обаче я накара да се втурне панически в къщурката.

— Мама много си пада по аристокрацията — сподели Небивал, докато отключваше вратата на дранголника с невъобразимо голям ключ.

— Защо? — запита Ваймс с изумление. В дранголника беше доволно уютно. Вярно, че свинете бяха оставили благовонен спомен след себе си, но за момче от Анкх-Морпорк това минаваше за свеж въздух. Небивал седна до него на добре изтъркания одър.

— Ами. сър, когато дядо ми е бил млад, лорд Рамкин му е дал направо половин долар, задето му отворил портата просто за да мине с ловната си дружинка. Според тате дядо казвал: „Ни един проклет лицемер, дето тръби за правата на хората, не ми е дал и четвъртинка фартинг, а пък ей го на, лорд Рамкин ми даде цял половин долар, га беше пиян като кютук, и хич и не си го поиска, га изтрезня. Ей на туй му викам аз джентълмен."

Ваймс се сви вътрешно, знаейки, че предполагаемо щедрият стар смукач сигурно е имал повече пари, отколкото човек изобщо може да си представи, а някакъв окаяник е покъртително благодарен за подхвърленото от старото пишлеме. Той се озъби наум на отдавна умрялото пиянде. Само че част от него, женена за Сибил от години, прошепна: „Но той не е бил длъжен да дава нищичко, а в онези дни половин долар сигурно е представлявал повече пари, отколкото човечецът е можел да си представи!" Веднъж Сибил, при един от техните много редки спорове, го беше изненадала с думите:

— Е, Сам, семейството ми е пробило в този живот, награбило е кокала, ако по ти харесва, с пиратство. Това няма как да не ти допадне, Сам! Същински редовен физически труд! И виж до какво е довел! Твоят проблем, Сам Ваймс, е, че си решен да бъдеш собствения си класов враг.

— Нещо не е наред ли, командире? — угрижи се Небивал.

— Всичко — изръмжа Ваймс. — Първо на първо, никой полицай не се кълне да служи на гражданската власт, а се заклева да служи на закона. О, да, политиците могат да променят закона, а ако на ченгето не му се нрави, може да напусне, но докато е на служба, от него зависи да действа според закона такъв, какъвто е. — Той се облегна на каменната стена. — Не може да се закълнеш да служиш на магистрати! Бих искал да видя какво си подписал… — Ваймс млъкна, понеже малкото метално капаче на вратата на килията се отвори, за да разкрие притесненото лице на майката на Небивал.

— Сготвила съм Смуч Кан Па Ток, Небивал, с цвекло и картофки. Има достатъчно и за херцога, ако благоволи да приеме.

Ваймс се наведе напред и прошепна:

— Тя знае ли, че си ме арестувал?

Небивал потръпна.

— Не, сър, и моля ви, моля ви не й казвайте, защото май никога няма да ме пусне да припаря до вкъщи.

Ваймс отиде до вратата и каза в отвора:

— Гостоприемството ви е чест за мен, госпожо Левак.

От другата страна на вратата се дочу свенлив кикот, но майката на Небивал отново се стегна:

— Съжалявам да ви призная, че нямаме сребърна посуда, Ваше височество.

У дома Ваймс и Сибил ядяха от обикновени пръстени съдове, евтини, практични и лесни за миене. Той рече високо:

— И аз съжалявам, че нямате сребърна посуда, госпожо Левак, и ще поръчам направо да ви изпратят един сервиз.

От другата страна на вратата се разнесе шумотевица, а Небивал скочи:

— Какво? Да не сте полудял, сър?

Е, това би помогнало, помисли си Ваймс.

— В резиденцията имаме стотици от проклетите сребърни съдини, момчето ми. Никаква работа не вършат — само изстудяват храната и почерняват, докато им обърнеш гръб. А и с лъжици очевидно сме засипани. Ще видя какво имаме.

— Не може да постъпвате така, сър! Нея я е страх да държи скъпи неща вкъщи!

— Много кражби ли стават тъдява, околийски? — попита Ваймс, наблягайки на последните две думи.

Небивал отвори вратата на килията и вдигна майка си, явно подкосена от възможността да притежава сребърни съдини, поизтупа я и отвърна през рамото й:

— Не, сър, понеже никой тук няма нищо за крадене. Мама все казва, че щастието не се купува с пари, сър.

Да, помисли си Ваймс, и моето майче така казваше, но се зарадва, като й дадох първата си надница, защото това значеше, че можем да хапнем нещо с месо, макар че не знаехме от какво точно е месото. Това, значи, е щастието, а? Мили боже, какви лъжи само си разправяме…

Когато изчервената до уши госпожа Левак се завтече да донесе яденето, Ваймс се обади:

— Между нас да си остане, околийски, ти смяташ ли, че съм виновен за убийство?

— Не, сър! — незабавно отвърна Небивал.

— Много бързо го реши, младежо. Да не кажеш сега, че е полицейски инстинкт? Понеже добивам впечатлението, че отскоро си полицай и не си имал много работа. Аз не съм специалист, но ми се струва, че и свинете не се опитват да те лъжат кой знае колко.

Небивал пое дълбоко дъх.

— Видите ли, сър — спокойно подхвана той, — дядо ми беше врял и кипял и умееше да чете хората като книга. Често ме водеше със себе си и ме запознаваше с всеки срещнат, а като отминехме, ми разказваше историята му, като на онзи, който бил хванат на местопрестъплението с най-обикновена домашна кокошка…

Ваймс слушаше с отворена уста, докато розовото, добре умито лице описваше тихата благоуханна околия така, сякаш бе населена с дяволи от най-пъклената яма. Изредиха се какви ли не мръсни истории, които въпиющо се нуждаеха от пране: не углавни престъпления, а просто гадории, простотии и всякакви злодеяния от човешко невежество и глупост. Е, то се знае, че там, където има хора, има и злодеяния. Просто в този муден свят с ширнали се поля и пеещи птички те някак не бяха на място. И все пак Ваймс беше надушил нещо гнило още с пристигането си, а сега се оказа насаден право в него.

— То си е краста — продължаваше Небивал, — така викаше тате. Казваше ми: гледай, слушай и бъди нащрек. Никъде няма добър полицай, дето да не е поне малко злодей, пък то краставите магарета се надушват. Тя, крастата, си казва: „Тоя крие нещо" или „Оня бая се стресна от няма нищо", или „Тоя се репчи така, щото умира от страх". Тъй де, то си иде отвътре.

Раздвоен между потрес и възхита, Ваймс реши да заложи на второто, макар и не много щедро:

— Е, господин Левак, като гледам, дядо ти и баща ти са уцелили в десетката. Та значи аз излъчвам правилните сигнали, а?

— Не, сър, съвсем никакви. Дядо и тате понякога ставаха такива. Напълно непроницаеми. Това много изнервя хората. — Небивал наклони глава на една страна и каза: — Само секунда, сър, май имаме малък проблем…

Вратата на дранголника остана да си подрънква отворена, докато околийски Левак притича до гърба на тумбестата малка постройка. Нещо заскимтя и заквича, след което Ваймс, както си седеше кротко, изведнъж се оказа с гоблини в скута. Всъщност само с един гоблин, но като си на тясно, и един е повече от достатъчен. За начало те блъска смрадта, а и не само за начало, понеже тази смрад е сякаш всепроникваща. И все пак не беше само тя, макар че — О, небеса! — вонеше на всичко, което едно органично същество може да произведе. О, не! Всеки, минал по улиците на Анкх-Морпорк, беше повече или по-малко имунизиран към смрад и всъщност в момента процъфтяваше, ако това е точната дума, хоби за колекциониране на зловония[15] и Дейв от специализирания център за марки и карфици отново разширяваше табелата над салона си. Присъщата за гоблини воня обаче не може да се бутилира (или каквото там правеха колекционерите), защото беше по-скоро усещане, отколкото миризма — усещането, че зъбният ти емайл се изпарява и всякакво налично у теб снаряжение ръждясва със страшна скорост. Ваймс заблъска съществото, но то се вкопчваше с ръце и крака, пищейки с нещо, което на теория беше глас, но звучеше като торба с орехи, върху която някой скача. И все пак то не го нападаше — ако изключим биологичното оръжие, де. Вкопчваше се с крака и размахваше ръце и Ваймс едва успя да спре Небивал да му разбие главата с официалната палка, понеже, стига да се заслушаш, гоблинът изричаше думи и те бяха:

— Кон! Кон! Прав да! Бъде! Моли за кон! Прав да? За кон!

Небивал от своя страна крещеше:

— Смръдльо, изчадие недно, нали ти казах какво те чака, ако пак те видя да крадеш помията! — Той се обърна към Ваймс като че за подкрепа: — Пренася ужасни болести, сър!

— Я спри да размахваш това проклето оръжие бе, момче! — Ваймс сведе очи към гоблина, който се гърчеше в хватката му, и нареди: — А ти, гадинко, спри да вдигаш врява!

В малката килия се възцари тишина с тук-там по някой сподавен възклик „Те си ядат бебетата!" от Небивал и „За кон!" от гоблина, съвсем простичко и точно наречен Смръдльо.

Малко по-спокойно гоблинът протегна закривени нокти към лявата китка на Ваймс, вдигна глава към лицето му, и изрече:

— За кон?

Беше молба. Закривените нокти задърпаха крака му.

— За кон?

Дребосъкът закуцука към вратата и изви очи към смръщилия се Небивал и отново към Ваймс с изражение, което го прониза до дън душа, изричайки много настойчиво:

— За кон? Гусин пу-ли-ссай?

Ваймс извади кутийката си с енфие. Ако не друго, кафявото й съдържание гарантираше едно: цялата церемония, през която минаваш, за да си смръкнеш една щипка, ти дава доста повече време за мислене, отколкото запалването на цигара. Освен това приковаваше вниманието на околните.

— Е, господин околийски — подхвана той, — ето ти един субект, който иска да се обърне към закона. Какво ще направиш по случая?

Небивал изглежда не беше много сигурен и потърси убежище в безспорното:

— Ама това е един смрадлив гоблин!

— Често ли се навъртат такива край дранголника? — запита Ваймс, запазвайки благия си тон.

— Само Смръдльо. — Небивал се намръщи на гоблина, а той му оплези червейоподобния си език.

— Все се навърта наоколо. Останалите знаят какво става, ако ги хванат да хайдутуват наблизо!

Ваймс сведе очи към гоблина и веднага диагностицира зле наместен счупен крак. Запревърта кутийката с енфие в ръцете си, без да поглежда младежа.

— Един полицай обаче няма как да не се е запитал какво е докарало такава клета твар дотам, че да престъпи закона и да рискува да бъде осакатена… отново? — налучкваше на сляпо, но, дявол го взел, беше налучквал толкова често, че слепотата беше просто трамплин.

Засърбя го ръката. Опита се да потисне чувството, но пред очите му внезапно се ширна тъмна бездна и никаква друга мисъл, освен за безкрайна чудовищна мъст. Той примига. Гоблинът отново го дърпаше за ръкава, а Небивал се пенеше:

— Не съм го направил аз! Не съм виждал да се случва!

— Но знаеш, че се случва, нали? — В главата на Ваймс отново изплуваха мракът и жаждата за мъст. Всъщност мъстта жадуваше да доминира. А малкият проклетник го беше докоснал точно по тази ръка. Всичко се върна отново, а му се щеше да не е, понеже макар че всяко ченге е отчасти злодей, никое ченге не бива да таи у себе си част от демон под формата на татуировка.

Яростта на Небивал се беше спаружила под обзелия го страх.

— Епископ Бич казва, че са безобразни изчадия, направени за присмех на човечеството — оправда се той.

— За епископите не знам — поклати глава Ваймс, — но тук става нещо, усещам крастата. Усетих я още в деня, в който пристигнах, а сега плъзва по моята земя. Чуй какво ще ти кажа, околийски. Когато задържаш заподозрян, трябва да си направиш труда да го попиташ дали е виновен, а като каже „не", следва да го попиташ дали може да докаже, че е невинен. Ясно? Следва да го попиташ. Разбра ли? А моите отговори в съответния ред са: не, по дяволите, и да, по дяволите!

Закривената ръчица отново задраска по ръкава на Ваймс.

— За кон?

Ох, да му се не знае, каза си Ваймс, май бях твърде мек с момчето досега.

— Околийски Левак, нещо не е наред и ти знаеш, че нещо не е наред, и си сам-самичък, така че най-добре привикай на помощ всички, на които можеш да се довериш. Като мен например. В този случай аз ще бъда заподозреният, а тъй като съм пуснат под гаранция от едно пени — тук Ваймс подаде леко ръждясала медна монета на изумения Небивал, — съм помолен да ти съдействам при разследването. Цялата тази развръзка ще е чудесна, направо прекрасна и в съответствие със стандартната полицейска процедура, която, момчето ми, е написана от мен, така че хич не се съмнявай в нея. Аз не съм законът. Никой полицай не е. Полицаят е просто човек, но за разлика от другите сутрешният му будилник е законът. Досега бях добър и любезен с теб, но наистина ли може да ти хрумне, че ще прекарам нощта в свинарник? Време е да станеш истинско ченге, момко. Стори каквото трябва, пък бумащината ще я скалъпваш след това, както правя аз. — Ваймс погледна надолу към настоятелния дребен гоблин. — Добре, Смръдльо, показвай пътя.

— Ама старото ми мамче тъкмо ви носи обяда, командире! — проплака Небивал и Ваймс се поколеба. Не вървеше да разстройва стари мамчета.

Беше време да измъкне херцога на показ. Ваймс по принцип не се кланяше на никого, но сега се поклони на госпожа Левак, която едва не изпусна подноса във френетичен конфуз.

— Драга ми госпожо Левак, направо съм покрусен, че се налага да ви помоля да притоплите по-късно вашия Смач Кан Ма Чок, тъй като синът ви, същинска чест за униформата и семейството си, ме помоли да му окажа съдействие по един случай от изключителна важност, който може да се повери само на такъв почтен момък, какъвто е вашият син.

Докато женицата се разтапяше от гордост и щастие, Ваймс дръпна хлапака настрана.

— Сър, това беше Смуч Кан Па Ток. Само в неделя ядем Смач Кан Ма Чок. С пюре от моркови.

Ваймс се обърна и топло стисна ръката на госпожа Левак:

— С нетърпение очаквам да го опитам по-късно, драга ми госпожо Левак, но сега моля да ме извините — синът ви много държи на полицейските си задължения, както вярвам, че знаете.

С вещината на дългогодишен стратег, полковник Чарлз Августус Миротворски много отдавна беше оставил Летиша да има думата по всички въпроси. Това му спестяваше сума ти ядове и му даваше възможност да се мотае из градината си, да се грижи за драконите си и от време на време да ходи да лови пъстърва, което му беше любимо развлечение. Беше наел половин миля от потока, но за съжаление вече откриваше, че му е трудно да тича достатъчно бързо. Напоследък прекарваше доста време в библиотеката си, работейки над втория том от своите мемоари, стараейки се да не се мярка много-много на жена си и да не се меси в нищо.

Доскоро приемаше най-радушно, че е поела ролята на председател на магистратите, понеже това й налагаше да отсъства от дома им с часове. Никога не го беше бивало особено да разсъждава на тема добро и зло или вина и невинност. Беше свикнал да дели хората на наши и техни и на живи и умрели. Ето защо не слушаше много внимателно седналите около дългата маса в другия край на библиотеката магистрати, които разтревожено дискутираха нещо, но не можеше да не подочуе нещо. Тя подписа онзи проклет документ! Трябваше да се опита да я разубеди, но знаеше, че няма да излезе на глава с нея. Командир Ваймс! Добре де, човекът явно беше от избухливите и сигурно наистина се е счепкал с онзи какмубешеимето ковач, който по своему не беше чак толкова лош, малко луда глава, разбира се, но пък ей го на, оня ден направи адски свестен остен за дракони на съвсем разумна цена. А Ваймс? Не беше убиец, дума да няма. Това е едно от нещата, които човек научава при военните. Убиец ли си, не деяниш дълго. Да убиеш по служба си е съвсем различно нещо. Летиша се беше вслушала в онзи безподобен адвокат и всички приеха, че документът трябва да бъде подписан просто защото проклетият Ръждивец го иска.

Той отвори месечния брой на „Резци и жупел". От време на време някой снижаваше глас, което направо си беше проклето оскърбление, при положение че му седят на човек в библиотеката, при това без изобщо да попитат човека дали не възразява. Той обаче си затрая. Отдавна се беше научил да си трае, така че заби очи в притурката за пламъкозадържащи инкубатори, която беше вдигнал пред себе си като щит пред злото.

При все това сред онова, което не дочу, бяха думите:

— Той, естествено, се е оженил за нея само заради парите й, нали знаете. — Това беше гласът на жена му, последван от:

— Аз пък чух, че била направо отчаяна да си намери съпруг. — Необичайно острият тон на този глас определи собственичката му като госпожица Пробирна, която, както полковникът не можеше да не забележи, докато мрачно се взираше в рекламната страница за азбестови колибки, очевидно съвсем не бързаше да си намери съпруг.

Полковникът по същество беше широко скроен и ако питаха него, щом някоя фуста иска да се мъкне с друга фуста, дето носи риза и вратовръзка, обяздва коне и има физиономия на булдог, ближещ оцет от магарешки бодил, това си е изцяло нейна работа. Така де, каза си той, ами старият „здравеняк" Джексън, а? Всяка вечер си слагаше рокля в обоза, че и доста сладникав афтършейв като за момче, ама опреше ли до битка, се биеше като бесен демон. Ама че странен е тоя свят!

Той се помъчи да открие докъде беше стигнал с четенето, но го прекъсна гласът на високопреподобния Авджий. Полковникът изобщо не се погаждаше със свещеници, понеже не схващаше гледната им точка.

— Според мен е много подозрително, че Рамкинови решиха да дойдат тук след толкова много години, как смятате? Все чета за Ваймс във Вестника — не е от онези, които може да си представите, че ей така ще си вземат отпуск.

— Ларвородни казва, че бил известен като териера на Ветинари — вметна Летиша.

В другия край на помещението съпругът й едва не зарови глава в списанието си, за да не се изхили. Ларвородни! Кой би нарекъл детето си Ларвородни? Със сигурност никой, на когото му се е случвало да отглежда дракони или риби, дума да няма. Разбира се, има и такова нещо като речник, но старият лорд Ръждьо хич не беше от онези, които ще отворят книга, ако могат да си го спестят. Полковникът се опита да се съсредоточи върху една статия за лечение на пресукана шия при възрастните мъжки, а спътницата му в живота продължи:

— Е, тук нямаме нужда от щуротиите на Ветинари. Негова светлост очевидно доста се забавлява, позволявайки на Ваймс да осквернява въздуха в кулоарите на властта. Ваймс очевидно не уважава висшето общество. Всъщност точно обратното. И всъщност както изглежда, е готов да устрои засада на порядъчен труженик.

Странно, помисли си полковникът, за пръв път я чувам да нарича ковача другояче, освен проклета напаст. Стори му се, че клюките около масата бяха безсъдържателни, изкуствени, като разговор на новобранци в навечерието на първата им битка. Издадохте, значи, заповед за арест на командир Ваймс, героя на Куумската долина (адски добро представление! Чудесно изпълнение. Мир в наши дни между братя тролове и братя джуджета и прочее. Евала! Нагледал съм се на убийства през живота си), и сега ще му отнемете работата и репутацията само защото онзи мазен тип с име като преносила жаба ви е надумал да го сторите.

— Доколкото разбирам, бил много зъл — обади се… небеса, как му беше името? Нещо негодническо, ако питаха полковника. Беше някакъв от дружките на Ръждьо, купил голям имот близо до Долно стръмнище. Комай и ден не беше работил през живота си. Как му беше името? А, да, Зъбер! Такъв ни зад гърба си, ни пред очите си да го оставиш, но въпреки всичко го бяха заклели в заверата.

— И е бил някакво улично хлапе и пиянде! — додаде Летиша. — Какво ще кажете за това, а?

Полковникът надлежно се концентрира в списанието си, докато неизказаните му мисли изкоментираха: „На мен ми звучи чудесно, скъпа. Единственото, което аз спечелих, когато се ожених за теб, беше обещанието за половинка дял от бащиното ти дюкянче за риба и картофки, като се уволня, ама така и не го получих."

— Всеизвестно е, че в рода му има цареубиец, така че на Ваймс едва ли би му трепнало окото да убие ковач — отбеляза преподобният Амброзии. Скрита лисица беше тоя тип. С превози някакви се занимавал. Бил натирен от града заради нещо си там с момиче. Полковникът, който прекарваше доста време в размисъл,[16] веднъж се бе запитал как в тия модерни времена може да те прокудят от града заради някакво момиче и инстинктът му подсказа, че това може би има нещо общо с възрастта на момичето. След като мъдрува известно време върху тезата, полковникът написа писмо до старата си дружка Робинсън Трошката, който винаги поназнайваше по нещичко за тоя-оня и туй-онуй и сега беше някаква политическа клечка в двореца. Та на запитването до приятеля си, когото навремето беше спасил, като го дръпна от седлото току пред един клачиански ятаган, получи кратък отговор с лаконичното: „Да, малолетна, бая се оръсил да й затвори устата". Оттогава насетне полковникът гледаше всячески да не се ръкува повече с кучия син.

В блажено неведение за мислите на полковника, преподобният Амброзии, на когото някак все му теснееха дрехите (въпросните дрехи бяха направени по мода, по-подходяща за някой с двайсетина години по-млад), подметна:

— Честно казано, смятам, че правим услуга на света. Разправят, че покровителствал джуджета и всякакви отрепки. От такъв човек всичко можем да очакваме!

Да, очаквайте, кимна си полковникът.

А госпожица Пробирна възрази:

— Но ние не сме направили нищо нередно… нали?

Полковникът прелисти страницата и я приглади с военна прецизност. Е, каза си, всички до един се възползвате от контрабандата, дето я въртят някои, понеже са ваши хора, а ако не са ваши, им налагате адски глоби. Прилагате един закон за бедните и никакъв за богатите, драга моя, понеже бедните за вас са просто напаст.

Внезапно усети прикован върху себе си поглед. Това брачната телепатия е ужасно нещо. Жена му рече:

— Няма лошо, всеки го прави. — Тя отново извърна глава, когато съпругът й прелисти страницата, забил очи в текста, докато си мислеше, колкото безшумно съумяваше да го стори мозъкът му: „Пък и нали стана онзи… инцидент преди няколко години. Не е хубаво това. Не е хубаво. Не бива дечица, каквито ще да са, да се отделят от майките им. Хич не бива. И вие всички го знаете и ви гложди отвътре, ама то така и трябва."

Помещението притихна за миг, преди госпожа Командиршата да продължи:

— Няма да има никакви проблеми. Младият лорд Ръждьо ми го гарантира. Ние в крайна сметка сме в правото си.

— Онзи проклет ковач е виновен — избухна госпожица Пробирна. — Все припомня онова там на хората, той и онази безобразна писачка!

Госпожа Командиршата вирна нос.

— И представа си нямам за какво говорите, госпожице Пробирна. От правна гледна точка тук не се е случило нищо лошо. — Тя рязко обърна глава към съпруга си: — Добре ли си, скъпи?

Видът му сякаш каза, че не е, но само за миг той се стегна:

— О, да, скъпа. Нищо ми няма. Нищо ми няма. — На ум обаче продължи: „Съучастници сте в нещо, което най-сериозно бих предложил да се нарече циничен опит за съсипване на кариерата на един много свестен човек."

— Стори ми се, че се задави. — Това прозвуча като обвинение.

— А, само се позакашлях, скъпа, от прахоляка ли, що ли. Нищо ми няма. Нищо ми няма. — И в следващия момент той тръшна списанието на масата и стана на крака: — Още като бях нищо и никакъв младши офицер, скъпа, едно от първите неща, които научих, е, че позицията никога не бива да се издава с хаотична стрелба. Мисля, че познавам хората като вашия командир Ваймс. Младият лорд Ръждьо може и да е на сигурно с всичките си пари и връзки, но силно се съмнявам и за вас да е така. Кой знае какво щеше да стане, ако не прибързвахте толкова! Какво толкоз, някаква си дребна контрабанда? Само дръпнахте дракона за опашката и го вбесихте!

Когато жена му успя да възвърне контрол над езика си, изсъска:

— Как смееш, Чарлз!

— О, съвсем от воле, както се оказва, скъпа — отвърна полковникът с щастлива усмивка. — Малко контрабанда може да се приеме за дребен грях, но не и когато се предполага, че си стожер на закона. Направо се изумявам как никой от вас сякаш не го осъзнава.

Ако имате капка здрав разум, дами и господа, ще разкажете на Негово благородие цялата онази окаяна гоблинска история. В края на краищата нали вашето приятелче Ларвородни я спретна! Единственият малък проблем е, че му позволихте да го стори, доколкото си спомням, без много да мънкате.

— Но това не е незаконно — ледено отбеляза жена му.

Съпругът й не помръдна, но по някакъв неописуем начин изведнъж се издължи.

— Струва ми се, че тук има малко объркване. Вие, видите ли, гледате на нещата като на законни и незаконни. Е, аз съм само един войник и никога не съм се откроявал, но по мое мнение толкова се вживявате в това кое е законно и незаконно, че изобщо не обръщате внимание дали е редно или нередно. А сега, ако ме извините, ще отида до кръчмата.

Жена му реагира автоматично:

— Не, скъпи, знаеш, че пиенето не ти понася.

Полковникът грейна в усмивка.

— Тази вечер възнамерявам да изгладя отношенията си с него и направо да се побратимим.

Останалите магистрати обърнаха очи към командиршата, а тя изгледа кръвнишки съпруга си.

— По-късно ще си поговоря с теб за това, Чарлз — процеди през зъби. За нейна изненада усмивката му не повехна.

— Да, скъпа, сигурно ще си поговориш, но ми се струва, че ще откриеш как не те слушам. Приятна вечер на всички. — Вратата щракна зад гърба му. Трябваше да се тръшне, но някои врати нямат особено добър усет за ситуацията.

3.

Гоблинът вече подтичваше със своеобразната си куцук-провлач походка, която се оказа измамливо бърза. Ваймс с изненада установи, че Небивал се препоти от лекия крос до — това вече не го изненада — Обесническия хълм. Чуваше го как пъхти. Може би не ти е нужна чак такава бързина да уловиш запиляла се свиня, но трябва да си наистина много бърз, за да настигнеш млад трол, надрусан до козирката със снадка, а и да си доста жилав, за да го хванеш и да му щракнеш белезниците, преди да се освести достатъчно, че да ти отскубне главата. Полицейската работа в провинцията явно беше много различна.

В провинцията все някой те наблюдава, мислеше си той, докато бързаха напред. Е, и в града все някой те наблюдава, но общо взето, с надеждата, че може внезапно да пукнеш и да офейка с портфейла ти. Просто те зяпа, без да го е еня за тебе. Тук обаче имаше чувството, че в него са приковани не едно и две очи. Може и да бяха на катерици или язовци, или каквито там бяха проклетите неща, дето се чуваха посред нощ. Може би горили.

Нямаше никаква представа какво ще види, но със сигурност не очакваше да завари върха на хълма ограден с боядисано в жълто въже. При все това почти не му обърна внимание. С гръб към едно от дърветата и с много напрегнат вид седяха три гоблина. Единият се изправи, при което главата и съответно очите му се изравниха със слабините на Ваймс, което не беше особено добра позиция. Той протегна сбръчкана ръка и рече: — Ваймс? Беси!

Ваймс се опули надолу към него, а после към Небивал.

— Какво иска да каже с това „беси"?

— Така и не разбрах съвсем, сър — призна Небивал. — Нещо като „добър ден", струва ми се, само че на гоблински.

— Ваймс! — продължи старият гоблин. — Викат тебе пу-ли-ссай. Гу-лям пу-ли-ссай. Га пу-ли-ссай, то за кон! Не е прав да тук! Ама га мрак у мрак! Мрак движи! Мрак да доде, Ваймс! Мрак дига! За кон!

Ваймс изобщо не можеше да определи пола на гоблина, нито дори възрастта му. Дрехите не му подсказваха нищо. Гоблините очевидно носеха всичко, което може да се привърже към тялото. Спътниците му го гледаха немигащо. Държаха каменни брадви, от кремък, яко нещо, но се изтъпяваше след няколко удара, което не е утеха, когато те млатне по врата. Освен това беше чувал, че се бият като бесни. И какво още разправяха за тях? А, да, каквото и да става, не давай да те одраскат…

— Търсите законност, така ли? Правда за какво?

Гоблинът се втренчи в него и каза:

— Иде с мен, пу-ли-ссай. — Думите се откъртиха като проклятие или най-малкото като заплаха. Гоблинът се обърна и тръгна бавно надолу по хълма. Останалите три гоблина, в това число и онзи, известен като Смръдльо, не помръднаха.

— Може да е капан, сър — прошепна Небивал.

Ваймс подбели очи и проточи саркастично:

— Амии? Аз пък си мислех, че е покана за приказно представление с участието на Изумителните Бонко и Дорис и Въртящите едноколка братя с котарака Фидо. Каква е тая работа с жълтото въже, господин Левак?

— Полицейско ограждение, сър. Мама ми го оплете.

— А, да, виждам, че е успяла да вплете и думата ПЛИЦЯ, при това на няколко места.

— Да, сър, съжалявам за правописа — смънка Небивал, явно смутен от втренчените погледи на гоблините. — По цялото място имаше кръв, сър, та събрах малко в един чист буркан от сладко, просто за всеки случай.

Ваймс не му обърна внимание, понеже двамата гоблински стражи се бяха раздвижили и ставаха на крака. Смръдльо кимна на Ваймс да тръгне пред тях. Ваймс поклати глава, скръсти ръце и се обърна към Небивал:

— Нека ти кажа какво си решил, господин Левак. Действал си по подаден сигнал, нали? И си чул, че двамата с ковача сме се впуснали в юмручна свада пред кръчмата снощи, което си е така. Без съмнение са ти казали и че малко по-късно някой е дочул разговор, в който се уговаряме да се срещнем на това място, нали? Не се хаби да отговаряш, написано ти е на челото — далеч си още от ченгелъшката безизразност. Господин Джеферсън изчезнал ли е?

Небивал се предаде.

— Да, господин Ваймс.

Не заслужаваше, а може би си заслужаваше яростта, с която Ваймс се нахвърли върху него:

— Не съм ти господин Ваймс, момко, не си заслужил правото да ме наричаш така! За теб съм „сър" или „командире", или дори „Ваша светлост", ако си достатъчно тъп да стигнеш до последното, ясно? Снощи можех да пратя ковача да се върне вкъщи с много особена походка, стига да имах такива намерения. Той е здравеняк, но не и уличен герой. Само че аз просто му позволих да изпусне парата и да се укроти, без да бере срам. Да, той наистина ми каза, че иска да се срещнем тук горе снощи. А когато дойдох, при това със свидетел, по земята имаше кръв, която гарантирам, че е гоблинска, и определено нямаше и следа от никакъв ковач. А ти ми идваш у дома с някакво проклето идиотско обвинение и още се водиш по проклетото идиотско обвинение. Някакви въпроси?

Небивал заби очи в краката си.

— Не, сър, съжалявам.

— Добре, радвам се. Приеми това като практически урок, момчето ми, при това съвсем безплатен. И така, тези гоблини явно искат да ги последваме и аз възнамерявам да го сторя и също така възнамерявам да дойдеш с мен, ясно?

Ваймс погледна Смръдльо и двамата гоблински стражи. Люшна се брадва, но без ентусиазъм, само да покаже, че наистина трябва да тръгват. Потеглиха и Ваймс усети как омърлушеният Небивал се опитва да бъде смел, но излъчва уплаха.

— Няма да ни докоснат, хлапе, първо, защото ако имаха такова намерение, вече щяха да са го сторили и, второ, искат нещо от мен.

Небивал се примъкна по-близо до него.

— И какво е то, сър?

— Закон — рече Ваймс. — И мисля, че се досещам какво значи това…

Понякога питаха командир Ваймс защо сержант Колън и ефрейтор Нобс са още в селекцията, тъй да се каже, на модерната анкх-морпоркска Градска стража, при положение че се налагаше Ноби да бъде периодично обръщан с главата надолу и изтръскван, за да се възстановят разни дребни предмети на съответните им собственици, а Фред Колън на практика беше развил способността да патрулира със затворени очи и да се връща, все така похърквайки, в участъка на Псевдополис, чат-пат с графити по нагръдника.

За пред лорд Ветинари командир Ваймс беше подготвил три защити. Първата беше, че и двамата имат завидни познания за града и неговите обитатели, легитимни или не, които се конкурират с тези на Ваймс. Втората се базираше на традиционния уринарен довод, а именно, че е по-добре да са вътре и да пикаят навън, отколкото вън и да пикаят навътре. Най-малкото беше по-лесно да се държат под око. И не на последно място, съвсем не, ей богу, те бяха късметлии. Колко престъпления само бяха разкрити, понеже ту нещо ще падне върху главите им, ту ще се опита да ги претрепе, ту ще препъне някой от тях или ще бъде открито да плува в манджата му, а в един случай да се опитва да снесе яйца върху носа на Ноби.

И така се случи, че днес, каквото там божество или друга сила си играеше да направлява стъпките им, ги насочи към пресечката на ул. Евтинджийска и Рима и ароматния магазин на Сащисник Простолюдни.[17]

Сержант Колън и ефрейтор Нобс, както си му е редът при полицаите, влязоха в сградата през задния вход, където бяха посрещнати от господин Простолюдни с онази радушна, но някак оцъклена усмивка, с която търговците посрещат стари познайници, за които знаят, че ще вземат стока с отстъпка от сто процента.

— О, Фред, драго ми е да те видя отново! — възкликна той, докато си отваряше мистичното трето око, с каквото се сдобиват всички дребни предприемачи, особено онези, които виждат, че в дюкяна им влиза Ноби Нобс.

— Наобикаляхме из района, Сащисник, та си помислих, че не е зле да се отбия да си взема малко тютюнец и да те видя как я караш с всичките тия налози и прочее?

Сержантът трябваше да говори високо, за да се чуе през грохота от пресата за енфие и потока от колички, които кръстосваха халето. Редица жени опаковаха енфие на дълги маси, а от другата страна (той протегна шия, за да види по-добре) поточната линия бълваше ли, бълваше цигари.

Сержант Колън се огледа наоколо. Полицаите винаги се оглеждат, понеже винаги има нещо за виждане. Разбира се, понякога може да сметнат за разумно да забравят, че са видели нещо, поне за пред протокола, де. Господин Простолюдни имаше нова игла за вратовръзка, в която проблясваше диамант. Обувките му очевидно бяха нови — направени по поръчка, доколкото можеше да прецени Фред Колън, — а едва доловима миризма подсказваше употребата на — я да видим — а, да, „Кедрова есенция за мъжки" от Куирм, по 15 долара парчето.

— Как върви бизнеса? — рече той. — Удариха ли те новите акцизи?

Изражението на господин Простолюдни веднага придоби вида на отруден човечец, горко смазан от политически машинации и зла участ. Той скръбно поклати глава:

— Едвам свързвам двата края, Фред. Голям късмет ще е да оцелеем.

О, и златен зъб при това, отбеляза си сержант Колън. За малко да го пропусна. На глас каза:

— Съжалявам да го чуя, Сащисник, много жалко наистина. Позволи ми да ти вдигна печалбата, като дам два долара за обичайната ми стограмка тютюн. — Фред Колън бръкна за портфейла си, а господин Простолюдни с укорително цъкане размаха ръце. Този ритуал битува, откакто на белия свят има търговци и полицаи, поради което светът продължава да си е бял. Той отряза парче тютюн от калъпа върху мраморния плот, уви го чевръсто и с инстинктивен порив бръкна под тезгяха и измъкна голяма пура, която подаде на сержанта.

— Пробвай една от тия благинки, Фред, току-що ми ги докараха, не са местно производство. Внос са от плантацията за ценни наши клиенти. Не, не, направи ми това удоволствие, настоявам — додаде той, когато Фред замънка протестни звуци. — Винаги ми е драго да ме навести Стражата, нали знаеш.

Всъщност, помисли си господин Простолюдни, докато изпровождаше с очи полицаите, този път мина доста тънко — онова същество Нобс само зяпаше и хич нищо не пипна.

— Сигурно правят луди пари — обади се Ноби Нобс, като се помъкнаха по обиколката си. — Видя ли бележката „Търсим персонал", лепната на прозореца, а? Пък той драскаше разни цени на тезгяха. Подбива пазара! Чудни сделчици върти с ония от плантацията, само това мога да кажа.

Сержант Колън подуши голямата дебела пура (най-дебелата, виждал досега), която миришеше толкова хубаво, че сигурно беше незаконна, и почувства някакъв гъдел, някакво усещане, че се е натъкнал на нещо доста по-голямо, отколкото изглежда отстрани — чувството, че дръпнеш ли едно конче, ще се разнищи нещо огромно. Той потри пурата между пръстите си така, както беше виждал да правят познавачите. Честно казано, що се отнася до тютюневи изделия, сержант Колън се числеше към, тъй да се каже, „дънната" потребителска прослойка, чийто водещ критерий беше евтинията, а табиетите, свързани с пурите, му бяха напълно неведоми като за човек, напълно доволен и от късче тютюн за дъвчене. Какво още беше виждал ония изтупаните да правят? А, да, трябваше да я приглади с пръст и да я втъкне зад ухото си. Нямаше представа защо се прави така, но тъй или иначе го стори.

И изруга.

И я хвърли на земята…

Пътеката към подножието на Обесническия хълм излезе от гората и се спусна надолу през храсталаци от прещип и скалисти сипеи, на места с остатъци от изветрена, безплодна почва. Изобщо дивотия, пущинак, обитаван от мършави зайци, безнадеждни полевки, чат-пат по някой обезумял плъх и гоблини.

И ето че сред храсталака изникна вход на пещера. Човек трябваше да се свие одве, за да влезе в тази зловонна дупка, при което щеше да е лесна мишена.

Провирайки се обаче, Ваймс знаеше, че е в безопасност. Просто си го знаеше. Предполагаше го още отвън, на светлото, а долу в мрака просто го знаеше. Тази увереност стана почти материална, когато мракът го обгърна с криле и той чу шепота на пещерата, отчетливо долавяйки всеки отделен звук.

Внезапно узна пещерата, с всичките й проходи към мястото, където се събираше вода, с разсадниците й за плесени и гъби, с покъртително празните й хранилища и с готварницата. Това, разбира се, бяха човешки понятия. Гоблините по принцип ядяха каквото им падне и спяха където сварят. Те нямаха същинска представа за помещение с някаква определена цел. Ваймс вече знаеше това, сякаш си го знаеше открай време, а за пръв път стъпваше в място, което някой гоблин би нарекъл дом.

Това обаче беше мракът, а Ваймс и мракът имаха… съглашение, нали така? Е, поне мракът си мислеше така. Онова, което Ваймс си мислеше, съвсем непрозаично, беше: „По дяволите, пак се почна".

Някой го сръга отзад в кръста и чу как Небивал изохка. Ваймс се обърна към захиления гоблин и каза:

— Пробвай това още веднъж, слънчице, и ще опиташ опакото на ръката ми, ясно? — Точно това каза и точно това се чу да казва… само дето нещо, не точно чужд глас, се промъкна в думите му като змия, пълзяща по дърво, и двамата им стражи изпуснаха оръжията си и си плюха на петите. Стана мигновено. Нито писнаха, нито закрещяха. Гледаха да си запазят дъха за бягството.

— Мътните ме взели, командир Ваймс! Ега ти магията! — възкликна Небивал и приклекна да вземе падналите брадви. Ваймс видя как момчето пипнешком ги откри по чудо в непрогледния мрак.

— Остави ги! Казах, остави ги веднага!

— Ама ние сме невъоръжени!

— Не смей, по дяволите, да ми спориш, момче!

Две тупвания огласиха падането на брадвите на земята. Ваймс отново задиша.

— Така, сега ще идем да се видим с онзи мил старши гоблин, ясно? И ще отидем без страх, защото ние сме законът, ясно? А законът може да проникне навсякъде в преследване на своите цели.

Навътре проходът ставаше все по-висок и по някое време Ваймс можеше да върви съвсем спокойно изправен. Небивал от своя страна имаше проблеми. Зад Ваймс се носеше серия от фрас-прас и думи, които милите стари майчици изобщо не бива да чуват, камо ли да разбират. Ваймс трябваше да спре и да изчака момчето да го настигне, след като се препъне във всяка възможна бабуна и си удари главата на всяко по-ниско място в тавана.

— Хайде, де, околийски! — не се стърпя Ваймс. — Ченгето следва да има добро нощно зрение! Трябва да ядеш повече моркови с оня Ке Бап Со Псе или каквото там!

— Тъмно е като в рог, сър! И ръката си не мога да видя пред очите… ох! — Небивал се блъсна право във Ваймс. Грейна светлина, макар че не и за Небивал.

Ваймс се озърна в криволичещата пещера. Беше осветена като от слънчеви лъчи. Нямаше ни факли, ни свещи, просто повсеместна, умерено ярка светлина — светлината, която беше виждал преди, преди много години, в една голяма пещера, далеч, далеч и знаеше какво значи. Означаваше, че вижда мрака, и то по-добре от всеки гоблин най-вероятно. Мракът беше станал фантастично светъл в онзи ден, когато Ваймс се беше борил с подземни твари — ходещи, говорещи твари, които живееха скрити от светлината и крояха тъмни планове. Ваймс обаче се беше изправил срещу тях и беше победил, и така се стигна до Съглашението от Куумската долина, с чието сключване най-старата война в света бе доведена до завършек, ако не мирен, то поне такъв, където семената на мира могат с надежда да бъдат посети. Добре беше да не забравя това, защото в мрака Ваймс се беше сдобил… със спътник. Джуджетата имаха специално име за него: Призоваващият мрак. Имаха и редица обяснения за това какво представлява-демон, изгубен бог, проклятие, благословия, въплътена мъст, само дето нямаше плът освен тази, която обсебваше, самовластен закон, убиец, но понякога и защитник, или нещо, за което никой не можеше да намери точните думи. То можеше да минава през камък, вода, въздух и плът, а също според Ваймс и през времето. Все пак какво може да спре нещо безтелесно? Да, Ваймс се беше срещнал с него и когато се разделиха, дали за развлечение, на подбив, от злоба или просто като награда, Призоваващият мрак го беше белязал със знака си, като премина през него и му остави тази малка горяща татуировка.

Ваймс повдигна ръкава на ризата си, погледна я и да, изглеждаше по-ярка. Понякога се срещаше с него насън, кимваха си един на друг и после поемаха всеки по пътя си. Между срещите можеха да минат месеци, дори години и даже можеше да реши, че всичко е свършило, но белегът все така си стоеше на ръката му. Понякога го смъдеше. Общо взето, беше като да си имаш опитомен кошмар. А сега му даваше зрение в тъмнината. Ама я чакай, това тук е гоблинска дупка, не джуджешка пещера! А собствените му мисли се обърнаха срещу му с онзи лек резонанс, сякаш говорят двама: „Да, но гоблините отмъкват всичко, командире".

Точно тук и сега изглеждаше така, сякаш гоблините се бяха измъкнали. Подът беше покрит с останки, боклуци и неща, вероятно смятани от гоблините за важни, което сигурно ще рече всичко, имайки предвид, че от религиозни подбуди събираха собствените си сополи. Зърна старият гоблин да му помахва да го последва, преди да изчезне. Отпред имаше врата, гоблинска изработка, както си личеше по гнилия й вид и факта, че висеше на една панта, която се строши още щом Ваймс побутна вратата. Зад гърба му Небивал изпъшка:

— Какво беше това? Моля ви, сър, нищо не виждам!

Ваймс отиде до младока и го потупа по рамото, от което онзи подскочи.

— Господин Левак, ще те изведа до входа, за да можеш да си идеш вкъщи, бива ли?

Усети как момчето потръпва.

— Не, сър! По-скоро бих останал с вас, ако нямате нищо против… моля ви.

— Ама нали не виждаш нищо бе, момко!

— Да, сър. Имам малко връвчица в джоба си. Дядо ми казваше, че читавото ченге трябва винаги да си носи връвчица. — Гласът му трепереше.

— По принцип е от полза, да — рече Ваймс, като полекичка го извади от джоба му. — Не е за вярване колко безпомощен може да е един субект с вързани палци. Сигурен ли си, че няма да ти е по-добре горе на свеж въздух?

— Прощавайте, сър, ама мисля, че най-безопасното място в момента е точно зад вас.

— Наистина ли не виждаш нищо, момко?

— Съвсем нищичко, сър. Като че ли ослепях.

Така като го гледаше, младежът беше на път да се чалдиса и може би да го привърже за себе си беше по-добре, отколкото да го слуша как си троши главата в опит да избяга оттук.

— Не си ослепял, момко, просто аз съм изкарал бая нощни смени и… така де, май виждам в тъмното по-добре, отколкото си мислех.

Небивал пак потръпна при допира на Ваймс, но заедно успяха да привържат околийски Левак към Ваймс с около метър разръфана връв, която смърдеше на свине.

Зад падналата врата нямаше гоблини, но завариха тлеещ огън, над който цвъртеше някакво парче, слава богу, неразпознаваемо месо. Някой би си помислил, че на гоблините им се е наложило да зарежат набързо следобедния си чай. И като стана дума за чай, в жаравата къкреше чайник, тоест ръждясало тенеке. Ваймс го подуши и с изненада откри, че мирише на бергамот. Някак си идеята за гоблин, отпиващ превъзходен чай с щръкнало кутре на ръката, успя временно да оглави представите му за нелепост. Добре де, бергамотът нали си расте? А гоблините сигурно ожадняват, не е ли така? Нищо нередно нямаше в това. Макар че ако зърнеше чинийка с фини бисквити, определено щеше да му се наложи да седне и да си поеме дъх.

Той продължи нататък в просветлелия мрак, но гоблини не се мяркаха. Пещерата осезателно се спускаше надолу и навсякъде имаше следи от гоблини, но от самите тях ни следа, което на теория би следвало да е добре, имайки предвид, че по принцип първата следа от гоблин е като ти скочи върху главата в опит да я превърне в топка за боулинг.

По някое време в този безжизнен сивкавокафяв подземен пейзаж проблесна цветна краска. Беше китка цветя, или по-скоро нещо, което е било китка, преди да бъде изпуснато. Ваймс не беше експерт по цветята и когато купуваше такива за Сибил на препоръчителни съпружески интервали, обикновено се придържаше към букет рози или към очевидно приемливия му еквивалент — една-единствена орхидея. Бегло признаваше наличието и на други цветя, разбира се, които, дума да няма, красяха атмосферата, но да пукне, ако знаеше имената им.

Тези тук не бяха нито рози, нито орхидеи. Очевидно бяха някакви ливадни и храсталачни зелении и даже имаше от онези мършави издънки, дето успяват да се прикрепят и да цъфтят в пущинаците високо над тревите. Някой ги беше донесъл. Някой ги беше изпуснал. Някой беше избягал бързешком. Цветята бяха като отворена книга и Ваймс я прочете. Бяха паднали от отворената ръка на живо същество, разпилявайки се по пътя му като опашката на комета. А после бяха стъпкани от мнозина, и то не защото бяха погнали въпросния приносител на букета, а защото са искали да избягат натам, накъдето той е побягнал и съдейки по погрома, даже по-бързо от него.

С две думи, паническо бягство. Бягали са, уплашени до смърт. Да, но от какво?

— От теб, командир Ваймс. От теб, височайше законничество. Виждаш ли колко ти помагам, а? — Фамилиарността на гласа го подразни. Твърде много наподобяваше собствения му глас.

— Но аз дойдох, защото те поискаха! — тросна се той на пещерата като цяло. — Не съм мислил да се бия с никого!

А собственият му глас отговори в главата му:

— О, клетичката измет, окаяните боклукчарчета, които не вярват на никого и никой не вярва в тях! Гледай къде стъпваш, господин Полицай. Мразените нямат причина да обичат! О, потайните чешитчета, най-изостаналите и най-лошите, родени в боклука, безнадеждни, лишени от бог. Желая ти късмет, братко… братко по мрак… Направи каквото можеш за тях, гусин пу-ли-ссай.

Дамгата на Призоваващия мрак проблесна за миг на китката на Ваймс.

— Не съм ти никакъв брат! — кресна Ваймс. — Аз не съм убиец!

Думите отекнаха в пещерата и на Ваймс му се стори, че нещо изпълзя нанейде под тях. Можеше ли нещо без тяло да пълзи? Дявол ги взел джуджетата и проклетия им подземен фолклор!

— Ъ-ъ, добре ли сте, сър? — обади се разтрепераният глас на Небивал зад него. — Ъ-ъ, крещяхте, сър.

— Само изругах, защото си треснах главата в тавана, момче — излъга Ваймс. Трябваше спешно да внесе спокойствие, преди Небивал да се шашардиса толкова, че да се опита да хукне панически към изхода. — Справяш се много добре, околийски!

— Само дето не обичам тъмното, сър, никога не ми е понасяло… Ъ-ъ, дали някой ще се засегне, ако пусна една вода до стената?

— На твое място не бих се спрял, момко. Не мисля, че нещо може да накара това място да смърди по-лошо.

Ваймс чу някакви смътни звуци зад гърба си, след което малко влажният гласец на Небивал:

— Ъ-ъ, природата ме изпревари, сър. Съжалявам.

Ваймс се усмихна на себе си.

— Не се притеснявай, момко, няма да си първото ченге, на което се налага да си изцеди чорапите, нито ще си последното. Помня първия път, когато трябваше да арестувам трол. Един такъв грамадански, че и адски проклет. Оня ден и аз поовлажних чорапите, хич не се свеня да си призная. Приеми го като един вид кръщене! — Давай по-веселяшки, каза си той, обърни го на шега. Не му позволявай да се замисля над факта, че отиваме на мястото на престъпление, което той не може да види. — Странно, същият онзи трол сега е най-добрият ми сержант и неведнъж ми е спасявал кожата. Което само иде да покаже, че човек никога не знае, макар да предполагам, че никога няма да узнаем какво точно не знае.

Ваймс зави зад един ъгъл и се озова пред гоблините. Добре, че Небивал не можеше да ги види. Честно казано, и на Ваймс му се дощя да не можеше да ги види. Сигурно бяха стотина и доста от тях държаха оръжия. Вярно, примитивно направени оръжия, но за кремъчна брадва не ти трябва висше по физика, за да строшиш нечия глава.

— Стигнахме ли донякъде, сър? — обади се Небивал зад него. — Спряхте.

Просто си стоят там, помисли си Ваймс, като за парад. Просто наблюдават мълчаливо и чакат да се наруши мълчанието.

— Тука има неколцина гоблини, момко, които ни гледат.

След няколко секунди мълчание Небивал попита:

— Бихте ли ми казал какво точно значи „неколцина", сър?

Десетки и десетки направо кукумявски очи бяха приковани зомбирано във Ваймс. Ако някой беше извикал „атака", той и Небивал щяха да бъдат направо размазани по пода, който бездруго си беше доста омазан. Защо дойдох тук? Защо реших, че е добра идея? Е, дявол го взел, момчето в края на краищата е полицай, пък и не е като да няма вече проблем с облеклото. Той пое дъх:

— Бих казал, че са около стотина, момко, до един тежко въоръжени, доколкото виждам, освен неколцина развалини отпред, предполагам водачите. С бради, в които и заек може да се скрие, и като гледам, нищо чудно да е така. Струва ми се, че чакат нещо.

След известна пауза Небивал каза:

— Много е поучително да се работи с вас, сър.

— Слушай — прошепна Ваймс, — ако се наложи да си плюя на петите, просто не изоставай, ясно? Бягането е едно от уменията, които всеки полицай трябва да усвои. — Той се обърна към пасивните гоблини, повишавайки глас: — Аз съм командир Ваймс от анкх-морпоркската Градска стража! Как мога да ви помогна?

— За кон! — Викът разтърси тавана. Екотът изпълни пещерата и се върна обратно, подет от тунел след тунел, които сякаш го превъртаха в уста и отвръщаха насреща. Лумнаха факли и стана по-светло. Ваймс не осъзна това веднага, защото светлината, която осветяваше пътя му, онази странна изкуствена светлина, вероятно искряща в главата му, беше доста по-ярка и причудливо се смесваше с мъждивия оранжев светлик, който сега изпълваше пещерата.

— Е, сър, май се радват да ни видят, а?

Облекчението и надеждата на Небивал трябваше да бъдат бутилирани и продавани на отчаяни хора по целия свят. Ваймс само кимна, понеже редиците се разделяха, оформяйки нещо като кордон, в края на който стоеше, без никакво съмнение, труп. Фактът, че е на гоблин, донякъде беше облекчение, но никой труп не е добра новина, особено ако се намира в мърляв сумрак и особено за самия труп. И все пак нещо у Ваймс се зарадва и възкликна „Алелуя!", понеже ето на: тук има труп, а той е ченге и това си е престъпление, а всичко наоколо е одимено, мръсно и пълно с подозрителни на вид гоблини, и е станало престъпление. Неговата територия. Да, това си беше неговата територия.

В криминологичната лаборатория на анкх-морпоркската Градска стража под акомпанимента на далечен тътен, странни проблясъци от светлина и миризмата на електрически заряд Игор приготвяше кафе. Най-накрая той дръпна големия червен лост и по плетеницата от тръбички загълголи пенлива кафява течност, която надлежно се разпредели в две чаши — едната с надпис „Игор вшеки ще оправи", а другата изписана с „Джуджетата го вършат малко по-надолу". Той подаде втората на сержант Веселка Дребнодупе, чийто предишен опит в алхимията се свеждаше дотам, че понякога дежуреше в лабораторията. В този момент обаче уютът на сутрешното кафе бе прекъснат от Ноби Нобс, повлякъл сержант Колън зад себе си.

— Сержантът нещо взе, че изпадна в шок, Игор, та си рекох дали не можеш да му помогнеш.

— Е, мога да му шпретна още един — предложи Игор, а Фред Колън се срути на един стол, който изскърца зловещо под тежестта му. По стола бяха привързани ремъци.

— Слушай — намръщи се Ноби, — не се занасям! Нали си чувал за оня серт тютюн, дето ти изкарва сълзи на очите? Е, Фред току-що си взе една пура, дето направо си плаче сама. Турих я тука, ей в тая кесийка за веществени доказателства, съгласно получените инструкции.

Веселка взе кесийката и надникна вътре.

— Ама тук има сандвичи с яйца! Честно, Ноби, някой обяснявал ли ти е какво значи криминология? — Приемайки, че най-вероятно не може да оплеска повече нещата, Веселка изтърси на масата сандвичите, сред които се търколи омазана с майонеза пура. Тя я позабърса, колкото можа, и я огледа. — Е, Ноби? Не пуша и не разбирам много от пури, но тази ми изглежда съвсем щастлива в момента.

— Трябва да си я сложиш до ухото — услужливо подсказа Ноби.

Веселка последва съвета му.

— Чувам само как пропуква тютюнът. Сигурно не е изсъхнал както трябва. — Отдръпна пурата от лицето си и я огледа подозрително, след което безмълвно я подаде на Игор. Той също я доближи до ухото си или поне до това, което в момента използваше (човек никога не може да бъде сигурен с Игорите). Те се спогледаха и Игор наруши тишината:

— Нямаше ли ражни гадинки по тютюна, като тютюневи бълхи?

— Сигурна съм, че има — каза Веселка, — но силно се съмнявам да се… кискат?

— Да ше кишкат ли? На мен ми жвучеше като че някой плаче — обясни Игор, като изгледа накриво издутата пура, и додаде: — Трябва да ижмием машата, да ижчиштим шкалпела и да ижполжваме втори номер пиншети и две, не, по-добре четири штерилижирани хирургичешки машки и ръкавици. Може да има някакво необичайно нашекомо.

— Аз я държах до ухото си тая пура — намеси се Ноби. — За какво насекомо иде реч?

— Не шъм шигурен — обясни Игор, — но онежи мешта по швета, където ше отглежда тютюн, принципно ша ижвештни като ижключително опашни. Знае ше например, че жълтата тревна гъгрица от Хоуондаленд влижа в главата преж ушите, шнашя яйцата ши в можъка на жертвата и оштавя клетата жертва да тъне в халюцинации, като накрая ижлижа преж ноздрите й. Неижбежно наштъпва шмърт. Братовчед ми Игор има пълна штъкленица ш такива. Много добра работа вършат жа ижрядно почиштване на черепи. — Игор поспря. — Така шъм чувал де, лично аж не мога да го потвърдя. — Той отново поспря, преди да додаде: — Ражбираше.

Ноби Нобс тръгна към вратата, но съвсем нетипично за него, сержант Колън не последва приятеля си. Вместо това каза:

— Аз просто ще си постоя така със запушени уши, ако нямате нищо против. — Той проточи врат, за да види как Игор внимателно срязва пурата, и разговорливо сподели: — Разправят, че в чужбина пурите били навивани по бедрата на млади девойки. Лично аз на това му викам отвратително.

Последва звън, лек проблясък[18] и нещо се търколи по масата. Веселка предпазливо се наведе напред. Отначало й заприлича на миниатюрна луксозна стъкленица за най-деликатни алхимични експерименти, макар че, по-късно разсъди тя, в нея сякаш имаше движение, някакво застинало движение. Игор надникна над рамото й.

— О — отрони той.

Загледаха стъкленичката в мълчание, което скоро бе нарушено от сержант Колън.

— Това изглежда лъскавко. Струва ли нещо?

Веселка Дребнодупе изви вежди към Игор, а той сви рамене:

— Цяло шъштояние, мен ако питате, штига да намерите купувач ш доштатъчно пари и, как да го кажа, шъответния вкуш към приложното ижкуштво.

— Това е ънгювче — внимателно обясни Веселка. — Церемониална гоблинска съдинка, серж.

Зората на проумяването плъзна по газовия гигант, представляващ лицето на сержант Колън.

— Те не бяха ли ония неща, дето правят да си събират пикнята и лайната в тях? — отдръпна се той назад.

Игор прочисти гърло и вперил очи във Веселка, отвърна студено:

— Не и в тожи им вид, ако не греша, и поне не тук долу, в равнините. Онежи, които ше чувштват на шигурно във вишоките планини, правят шъдинки ш помощта на ънгювшки четчици и, ештештвено, ънгювшки машки. — Той погледна с очакване, но без особена надежда, сержанта. Веселка, която познаваше Фред от по-дълго, додаде:

— Доколкото знам, серж, гоблините в равнините смятат онези в планините за доста странни. Колкото до тази съдинка — тя се поколеба, — опасявам се, че е особено специална.

— Е, май копеленцата са направили нещо както трябва — оживи се Фред и за ужас на Веселка грабна миниатюрната съдинка. — Мое си е, тъй щото е бая хубавко за смрадлив гоблин. Ама що пищи?

Сержант Дребнодупе погледна изражението на Игор и за да предотврати неуредици в криминологичния отдел, сграбчи сержанта за лакътя и го помъкна навън, хлопвайки вратата след него.

— Ще прощаваш за това, серж, ама забелязах, че Игор взе леко да се нервира.

Сержант Колън се отскубна с колкото достойнство успя да събере и рече:

— Щом е ценно, не си го давам, много благодаря. В крайна сметка ми е подарък, ясно?

— Е, разбира се, сержант, но как да ти кажа… то е гоблинско притежание.

Сержант Колън избухна в смях.

— На ония ли? Че какво може да притежават те, освен купчини лайна?

Веселка се поколеба. Колкото и мързелив надутко да беше Фред Колън, данните сочеха, че противно на всякакви очевидни факти, е полезен и резултатен служител. Трябваше да бъде тактична.

— Сержант, ще позволиш ли да кажа колко високо оценявам цялата помощ, която си ми оказвал, откак пристигнах в участъка на Псевдополис? Никога няма да забравя, че ми разкри всичките онези местенца, където един страж може да се скрие от вятъра и от ужасния дъжд, и определено съм решена да запомня списъка от заведения, които биха проявили щедрост часове наред към жадно ченге. С трепет си спомням как ми каза, че едно ченге никога не бива да приема подкуп и защо почерпката не е подкуп. Свидно ми е твоето одобрение, сержант, понеже знам, че по природа не си „за" жени в Стражата, особено когато някои от тях са джуджета. Осъзнавам, че в хода на дългата ти кариера се е наложило да приспособиш разбиранията си към новите обстоятелства. Затова съм горда да служа рамо до рамо с теб, сержант Колън, и се надявам да ми простиш, като ти казвам, че има моменти, в които трябва да си затвориш устата и да пуснеш няколко нови идеи в тази твоя дебела кратуна, наместо да превърташ старите до безкрай. Ти взе тая джунджурийка, сержант, и вече наистина е твоя, повече твоя, отколкото май изобщо можеш да си представиш. Ще ми се да можех да ти обясня повече, но знам само онова, което всяко обикновено джудже знае за гоблините. Не разбирам кой знае колко от този вид ънгюви съдинки, но като гледам цветната украса и малкия размер, ми се струва, че е от онези, на които им викат „душа на сълзите", и мисля, че животът ти изведнъж ще стане много интересен, защото… би ли я оставил само за секунда, моля? Обещавам най-честно, че няма да ти я взема.

Колън впи с подозрение леко свинските си очички във Веселка, но отвърна:

— Е, щом като ти се ще толкова… — Той понечи да остави съдинката на близкия перваз и затръска ръка. — Май е залепнала.

Вярно е, значи, каза си Веселка, а на глас продължи:

— Много съжалявам да го чуя, сержант, но, видиш ли, в тази съдинка е живата душа на гоблинска рожба и тя ти принадлежи. Честито! — додаде тя, опитвайки се да потисне надигащия се сарказъм в тона си.

Същата нощ сержант Колън сънува, че е в пещера с чудовища, които му плещят нещо на отвратителния си език. Той го отдаде на бирата, но странно как все не можеше да остави малкото блестящо нещо. Независимо колко се мъчеше, пръстите му изобщо не го пускаха.

Майката на Сам Ваймс беше съумяла, бог знае как, да отделя по пени на ден за образованието му в Благопристойното школо на госпожа Слабонравна.

Госпожа Слабонравна представляваше всичко, присъщо на една благопристойна жена. Беше толкова дебела, че създаваше впечатлението, че е омесена от локуми, проявяваше деликатно разбиране за факта, че пикочните мехури на момченцата са почти толкова коварни, колкото и тези на старците, и като цяло преподаваше основите на азбуката с минимум жестокост и максимум локуми.

Отглеждаше гъски, както подобава на всяка уважаваща себе си благопристойна жена. След години вече поотрасналият Ваймс се чудеше дали под безкрайните пластове фусти госпожа Слабонравна не носи кюлоти на червени и бели точки. Със сигурност имаше боне и смях като дъждовна вода, шурнала през улук. Докато преподаваше, тя неизменно белеше картофи или скубеше гъска.

Ваймс още къташе в сърцето си топъл спомен за старата госпожа Слабонравна, която чат-пат намираше в джоба си по едно ментолче за момчето, което си знае азбуката и може да я каже отзад напред. Пък и човек трябва да бъде благодарен на онзи, който го учи как да не се плаши.

В малката й стая имаше една книжка. Първия път, когато я беше дала на малкия Сам Ваймс да я чете, той стигна до седма страница и се вцепени. От страницата го гледаше гоблин — веселият гоблин според надписа. Ама дали се смееше или се мръщеше, дали не се зъбеше от глад и не се канеше да ти отхапе главата? Малкият Сам Ваймс не изчака да разбере и прекара остатъка от сутринта под един стол. В онези дни се оправдаваше, като си напомняше, че повечето от останалите деца биха реагирали по същия начин. Опре ли въпросът до детска невинност, възрастните често изпадат в заблуда. Както и да е, след часовете тя го беше взела в неизменно леко влажния си скут и го беше накарала наистина да се взре в гоблина. Та той беше направен от точици! Сума ти миниатюрни точици, ако се вгледа човек. И колкото повече го гледа, толкова повече му се губи от очите. Втренчиш ли се в него, изгубваше цялата си сила да те уплаши.

— Чувала съм, че били жалки, недоизкусурени създания — тъжно беше обяснила госпожата. — Омесен през пръсти народ, поне така разправят. Цяло чудо е, че този тук е имал нещо, за което да е весел.

След време, защото беше послушно момче, тя го направи дежурен по дъска — първият път, когато някой изобщо му поверяваше нещо. Добрата стара госпожа Слабонравна, помисли си Ваймс, докато стоеше в зловещата пещера, обграден от пълчища безмълвни, мрачни гоблини. Ще й занеса кесийка ментол чета на гроба, ако се измъкна жив оттук. Той прочисти гърло.

— Е, момко, както изглежда, попаднахме на гоблин, участвал в схватка. — Той се втренчи в трупа, след което в Небивал. — Би ли ми казал какво констатираш?

Небивал беше на крачка от нервен припадък.

— Ами, сър, предполагам, че е мъртъв.

— И какво те навежда на този извод, моля?

— Ами, ъ-ъ, главата му е отделена от тялото, сър.

— Да, това по принцип се приема като улика, че трупът е действително на мъртвец. Между другото, момко, може вече да развържеш въженцето. Не бих казал, че това е най-добрата светлина за оглед, ама карай да върви. Та така, забелязваш ли нещо друго, околийски? — Ваймс се постара да говори с равен тон.

— Ами, сър, доста е понакълцан.

Ваймс се усмихна окуражително.

— И какво констатираш в тази връзка, момко?

Небивал се оцъкли от напън, но новаците често са така в началото — толкова се цъклят, че забравят да гледат.

— Добре се справяш, околийски. Би ли екстраполирал, ако обичаш?

— Сър? Да екстраполирам ли, сър?

— Защо нечии ръце ще бъдат целите накълцани? Помисли.

Устните на Небивал направо се размърдаха, докато мислеше, а накрая се изкривиха в усмивка.

— Отбранявал се е с ръце, сър.

— Отлично, момко! А онези, които се отбраняват с ръце, го правят, понеже нямат щит или оръжие. Освен това бих се обзаложил, че главата му е отрязана, докато е бил на земята. Не мога да го докажа със сигурност, но това на мен ми мяза повече на умишлено клане, отколкото на случайно рязване. Всичко е мазало, но все пак ще забележиш, че коремът е разпорен, а по него почти няма кръв. — Той сам се изненада. — И от раната на корема вече знам още нещо, което ми се ще да не знаех.

— Какво е то, сър?

— Той е тя. И е била нападната от засада или може би заловена в капан. — И освен това, додаде си той наум, й липсва пръст.

Трупът в крайна сметка винаги се превръща в загадка, каза си Ваймс, като коленичи. Загадката обаче никога не се разнищва навреме, нито се нищи достатъчно дълго. На глас рече:

— Виж белезите по крака й, момко. Предполагам, че е стъпила в капан за зайци, може би защото е бягала от… някого. — Ваймс се изправи толкова рязко, че наблюдаващите го гоблини отскочиха. — Ей богу, момче, това не бива да става, па ако ще и в провинцията! Изобщо ли няма никакви норми? Като ходиш на лов, убиваш елени, не сърни, нали така? А това тук не е нещо импулсивно! Някой е искал да източи до капка кръвта на тази жена! Кажи ми защо!

Ваймс не беше сигурен какво щеше да отговори Небивал, ако не бяха обградени от мрачни гоблини, и по-добре, че си беше глътнал езика.

— Това е убийство, момче, най-тежкото престъпление! И знаеш ли защо е извършено? Залагам си главата, че е затуй, щото полицай Левак, действащ по подаден сигнал, да открие купища кръв на корията на мъртвеца, където командир Ваймс очевидно е щял да има среща със заядливия ковач и така, предвид че и двамата са с доста избухлив нрав, е доста възможно играта да е загрубяла, нали?

— В това има логика, сър, трябва да признаете.

— Разбира се, че го признавам, и освен това е пълна идиотщина, което пък ти трябва да признаеш.

— Да, сър, признавам, и моля за извинение. При все това бих искал да огледам наоколо за някаква следа от господин Джеферсън. — Небивал изглеждаше полузасрамен и полудързък.

— И защо ти е да го правиш, околийски Левак?

Небивал вирна брадичка напред.

— Защото ми показаха, че съм постъпил като проклет тъпак, и не възнамерявам да се повтори отново, сър. Освен това, сър, може и да грешите. Тази клета жена може да е влязла в разпра с ковача, знам ли? Само знам, че ако не направя оглед при дадените обстоятелства, някоя важна клечка със сигурност ще ме обвини, защото не съм. И тази клечка ще сте вие, нали, командире?

— Добър отговор, младежо! Трябва да призная, че съм постъпвал като проклет глупак повече пъти, отколкото мога да изброя, така че мога да ти вляза в положението.

Ваймс отново погледна трупа и реши, че много спешно трябва да се опита да разбере какво е направил Уиликинс с пръста с все пръстена, който бяха открили предишната нощ. Неловко се обърна към насъбралите се гоблини:

— Май намерих едно украшение, принадлежащо на тази млада жена и, разбира се, ще ви го донеса.

Безучастната орда не даде признак да го е чула. Ваймс се замисли над това. Ордите убиват и плячкосват. Тези тук изглеждаха като куп разтревожени хора. Той отиде до прошарения стар гоблин, може би същият, който бе видял на повърхността преди хиляда години, и рече:

— Бих искал да поогледам повечко тук, сър. Съжалявам за смъртта на дамата. Ще изправя убийците пред закона.

— За кон! — отекна още веднъж из пещерата. Старият гоблин пристъпи много бавно напред и докосна ръкава на Ваймс.

— Мракът ти е другар, гусин пу-ли-ссай. Аз чувам теб, ти чуваш мен. В мрака ти идеш където си щеш. Молим, гусин пу-ли-ссай, не ни убивай.

Ваймс погледна плътните редици зад гоблина. Повечето са кльощави като клечки, а този, вероятно главатарят, който сякаш щеше да се разпадне, докато си стои, не иска да ги наранявам? Той си спомни пръснатите цветчета. Изоставеният чай от бергамот. Невкусеното ядене. Опитвали са се да се скрият от мен? Той кимна:

— Не вдигам ръка на никой, който не ми вдига ръка, сър, и няма да започна днес. Можеш ли да ми кажеш как е станало така, че жената да бъде… убита?

— Снощи ни беше хвърлена в дупката, гусин пу-ли-ссай. Ошла беше да види зайчите примки. Хвърлена кат стара торба кокали, гусин пу-ли-ссай, кат стара торба кокали. Без кръв у нея. Кат стара торба кокали.

— Как се казваше тя?

Старият гоблин се втрещи във Ваймс и след известно време отговори:

— Казваше се Приятният контраст на оранжево-жълтите венчелистчета в цвета на прещипа. Сполай ти, гусин пу-ли-ссай на мрака.

— Опасявам се, че съм едва в началото на разследването — смънка Ваймс, чувствайки се несвойствено смутен.

— Саках да река, гусин пу-ли-ссай, сполай ти задето прие, че гоблините имат имена. Моето име е Звукът на дъжда върху сухата земя. Тя ми беше втора жена.

Ваймс се вгледа в сбръчканото лице, което само майка би могла да изтърпи и може би да обича, търсейки някакъв признак за гняв или мъка. Откри само печал и безнадеждно примирение с факта, че светът е такъв, какъвто е и винаги ще бъде и нищо не може да бъда направено. Гоблинът представляваше една въздишка с крака. Той скръбно погледна Ваймс и рече:

— Навремето пускаха изгладнели кучета в пещерата, гусин пу-ли-ссай. Добри дни бяха тогава, всички хапвахме добре.

— Тази земя е моя — заяви Ваймс — и мисля, че мога да се погрижа да не ви притесняват тук.

Нещо като хилеж си проправи път през чорлавата брада на стария гоблин.

— Знаем го ний законът, гусин пу-ли-ссай. Законът е земята. Ти викаш „Тая земя е моя", ама не ти си направил земята. Не ти си направил овцете, не ти си направил зайците, с които преживяваме, не ти си направил кравите, нито конете, ама викаш „Тия неща са мои". Туй не може да е вярно. Аз си правя брадвата, правя си съдинките и те са си мои. Онуй на гърба ми е мое. И малко обич имах. Сега я няма. Чиниш ми се добър човек, гусин пу-ли-ссай, ама времената се менят. Преди стотина-двеста години може и да е имало нейде онуй, дето хората му викат „пустош" или „ничия земя", или „пущинак", и ний сме живели по ония места, ний сме пущини. Има тролска раса, джуджешка раса, човешка раса и ми е жал за гоблинската раса, дето не може да тича толкоз бързо.

Някой дръпна Ваймс за ръкава. Този път беше Небивал.

— Най-добре да тръгвате веднага, сър.

Ваймс рязко се обърна:

— Защо?

— Прощавайте сър, но Нейно благородие ви заръча да се върнете за следобедния чай.

— Провеждаме разследване за убийство, околийски Левак! Не искам да бъда груб, но съм сигурен, че господин Дъжд върху суха земя тук ще прояви разбиране. Трябва да се уверим, че изчезналият ковач не е тук.

Небивал запристъпва притеснено от крак на крак.

— Не можах да не забележа, че Нейно благородие беше много изрична по въпроса, сър.

Ваймс кимна на стария гоблин.

— Ще открия убиеца на жена ти и ще го изправя пред закона. — Той спря насред словото си, докато поредният хор от „За кон!" отекна из пещерите. — Но първо се налага от полицейски съображения да проверя останалата част от тази… обител, ако нямаш нищо против.

Гоблинът го погледна с присвити очи.

— А ако имам, гусин пу-ли-ссай?

Ваймс го изгледа по същия начин.

— Интересен въпрос — отбеляза той. — Ако ни заплашваш с насилие, веднага си тръгвам. Сериозно, ако ми забраняваш да направя обиск, веднага си тръгвам и най-лошата новина е, че повече няма да се върна. Затова почтително моля, господине, в изпълнение на задълженията ми да бъдем допуснати до останалите помещения.

Това по лицето на стария гоблин усмивка ли беше?

— Разбира се, гусин пу-ли-ссай.

Тълпата зад стария гоблин започна да се разотива, по всяка вероятност за да прави съдинки или за да ги пълни. Дъждът върху сухата земя, който — поради липса на представени опровержения — се предполагаше да е или главатарят (както Ваймс го разбираше), или просто един гоблин, натоварен със задачата да говори с глупавите човеци, каза:

— Ковача дириш, значи? Той ни навестява чат-пат. Тук долу има желязо, не много, ама на него му върши работа. То не става за съдинки, та го разменяме за храна. Комай не съм го виждал от неколцина дни. Ама подири го, хич нищо не те спира. Мракът е в теб. Не бих посмял да ти застана на пътя, гусин пу-ли-ссай. Ти тук си у дома си, тъй да се каже. — При тези думи старият гоблин кимна на неколцина млади гоблини да вдигнат останките от жена му и се запъти към друго отверстие на пещерата.

— Много трупове ли сте виждал, командире? — обади се Небивал с глас, който почти успяваше да не трепери.

— О, да, момко, а на някои съм помогнал да станат такива.

— Убивал сте хора?!

Ваймс заби очи в тавана, за да избегне изражението на Небивал.

— Ще ми се да си мисля, че правех всичко по силите си, за да не се стига дотам — призна той, — и като цяло ми се удаваше, но рано или късно все изниква по някой, който е решен да те довърши, и в крайна сметка не ти остава друго, освен да го обезвредиш по грешния начин, понеже проклетникът е прекалено тъп, за да се предаде. От това не ти олеква. Досега не съм виждал труп, дето да радва окото.

Погребалната процесия се беше изнизала през отверстието и двамата полицаи останаха насаме, но усещаха кипящата наоколо дейност. Старият гоблин ей така, както си стоеше, беше споменал сякаш като лирично отклонение, че жената му е съпруга. Дори не беше повишил глас! Ваймс нямаше да може да стои така, ако на земята пред него лежеше тялото на Сибил, и със сигурност нямаше да бъде вежлив, дявол го взел, с разни гоблини, дето му се мотаят в краката. Как изобщо се стига дотам? Как животът те смазва до такава степен?

Улицата е винаги с теб, точно както казваше Уиликинс. Ваймс си спомни жените, които я чистеха. Петльовата улица толкова често се чистеше до претъркване, че беше чудно как не е хлътнала под нивото на околния терен. Праговете на къщите се изжулваха, след което се варосваха. Червените плочи по пода на стаите се изтъркваха и после полираха с червено олово, а черните готварски печки се лъскаха до даже още по-наситено черно, като се търкаха ожесточено с графит. Жените по онова време имаха лакти, които се движеха като бутала. И всичко беше въпрос на оцеляване, а оцеляването опираше до честта. Може и да не дърпаш конците в тоя живот, ама ей богу, можеш да го живееш на чисто и да покажеш на света, че си беден, но уважаван. Това беше ужасът — ужасът от подхлъзването, пропадането, от опасността да станеш като онези, които се наливат, бият и крадат в безжалостния въртоп на гетото, известно като Сенките. Така ли гоблините са стигнали дотук, а? Подхвърляни от течението, докато светът лека-полека ги е давил, изгубили надежда, останали без сили… но убийството си е убийство под чиято и да е юрисдикция, че и под ничия. Той привърза тези мисли на възел под брадичката си, грабна две тлеещи факли и процеди: — Хайде, околийски, да идем да се сборим с престъпността.

— Да, сър — изпружи се Небивал. — Може ли да ви попитам още нещо, сър?

— Разбира се — въздъхна Ваймс, отправяйки се към тунела, който видимо се спускаше надолу.

— Какво става тук, сър, да ме прощавате за въпроса? Имам предвид, знам, че е станало убийство и сигурно някой гадняр е искал да реша, че вие сте го извършил, ама как така им разбирате дивашкия брътвеж? Искам да кажа, чух ви да си говорите с тях и те явно ви разбират, щото ви отвръщат, сър, ама те плямпат така, сякаш трошат орехи с крака, и аз не отбрах ни един проклет бъкел, сър, прощавайте за клачианския, ни един проклет бъкел. Настоявам за отговор, сър, понеже вече се чувствам достатъчно идиотски. Не ми се ще да се чувствам още по-идиотски, отколкото сега.

В уединението на мисловната си сцена Ваймс направи пробна репетиция: „Е, щом като питаш, споделям съзнанието на смъртоносен демон, който явно ми помага по свои си причини. Дава ми възможност да виждам в тая тъмница и някак си да комуникирам с гоблините. Нарича се Призоваващият мрак. Не знам какво му е отношението към гоблините, но джуджетата считат, че поразява с ярост неправедните. Щом като е извършено убийство, не се свеня да използвам всякаква налична помощ."

На практика не произнесе това изявление, понеже подозираше, че повечето слушатели щяха да са напуснали скоропостижно доста преди да го завърши, така че се ограничи с:

— Помага ми по-висша сила, околийски Левак. Дай сега да огледаме тука.

Това обяснение не задоволи Небивал, но той явно проумя, че няма да получи друго.

Обходът беше зловещ. Хълмът се оказа прояден от пещери, свързани с проходи като пчелна пита. Някои бяха естествени, но на места, съдейки по вида им, преминаваха в изкуствени. Беше като малък град. Имаше бунища, грубо сковани клетки, вече опразнени от каквото и да е имало в тях, тук-там доста големи гъбарници, на места с берачи, които работеха много, много бавно и почти не поглеждаха към полицаите. В един момент минаха през някакъв отвор, май водещ към детски ясли, съдейки по звука, в случай че гоблинските бебета цвъртяха като птички. Ваймс не можа да се насили да отиде натам.

Спускайки се още по-надолу, се натъкнаха на много малко ручейче, което се процеждаше през една стена. Гоблините набързо бяха спретнали примитивен водопровод, така че пътят нататък се съпровождаше от звука на течаща вода. И навсякъде имаше гоблини, които правеха съдинки. Ваймс беше подготвен за това, но се оказа зле подготвен. Беше очаквал нещо като джуджешките работилници в Юбервалд — шумни, оживени, кипящи от целеустремена дейност. Това обаче не беше гоблинският подход. По всичко изглеждаше, че ако някой гоблин иска да си направи съдинка, трябва само да си намери местенце, където да приклекне, да порови из джобовете си за каквото и да се намира там и да се залови за работа толкова бавно, че трудно се забелязваше, че изобщо върши нещо. На Ваймс на няколко пъти му се стори, че чува тропане на камък в камък, някакво чегъртаме или нещо като рязане, но понечеше ли да се доближи до някой приклекнал гоблин, въпросният вежливо го загърбваше и криеше ръце като дете, което се мъчи да опази тайна. Колко сополи, замисли се Ваймс, колко изрезки от нокти, колко ушна кал може да събере един гоблин за година? Съдинката с годишния урожай сополи нещо като дамска кутийка за енфие ли представлява или по-скоро е шльокава кофа?

И защо не, така де, защо не събират зъби? Дори хората отдават значение на паднали зъбчета, а като става въпрос, има и такива, особено магьосниците, които много държат ноктите от краката им да бъдат бракувани. Ваймс се усмихна на себе си. Може би гоблините не бяха чак толкова малоумни — само малко по-малоумни от хората, което, като се замисли човек, изискваше известни усилия.

В този момент, докато минаваха покрай един седнал по турски гоблин, той се понадигна на една страна и измъкна… светлина. Ваймс беше виждал какви ли не бижута — всевъзможни пръстени, брошки, огърлици и тиари, които се бяха роили през вековете, за да се изсипят право в скута на лейди Сибил, макар че напоследък повечето от тях бяха озаптени в трезор. От това все го напушваше смях.

Колкото и искрящи да бяха бижутата на Сибил обаче, той можеше да се закълне, че никое от тях няма да успее да изпълни въздуха със светлина така, както малката съдинка го изпълни, когато нейният създател я вдигна пред очите си за критична оценка. Гоблинът я обърна насам-натам, оглеждайки я като човек, обмислящ да купи кон от някой на име Честния Хари. При движението й проблясваха бели и жълти сияния, озарявайки мръсната пещера с онова, което Ваймс можеше да определи единствено като ехо на светлината. Небивал зяпаше като хлапе, видяло за пръв път заря. Гоблинът обаче явно се намръщи на творението си и го метна пренебрежително през рамото си, а то се разби в стената.

— Защо го направи? — извика Ваймс толкова силно, че гоблинът потрепери и се сви, сякаш очакваше да бъде ударен.

— Лоша съдина! Лоша работа! За срам! Следващ път по-добра направи! Почва веднага! — Той хвърли още един ужасен поглед на Ваймс и избяга в мрака на пещерата.

— Той я строши! Наистина я строши! — цъклеше се Небивал във Ваймс. — Едва я погледна и я строши! А беше чудна! Това е престъпно! Не може ей така да се унищожава нещо толкова прекрасно, нали?

Ваймс сложи ръка на рамото му.

— Мисля, че може, ако току-що си го направил и смяташ, че си можел и по-добре. В края на краищата даже най-великите майстори понякога правят грешки, нали така?

— Грешка ли ви се стори? — Небивал се спусна към мястото, където останките от стъкленичката се бяха пръснали по земята, и събра в шепа блещукащите парченца. — Той нали ги изхвърли, сър?

Ваймс отвори уста да отвърне, но от шепата на Небивал се разнесе слаб звук. През пръстите му се сипеше прах като пясъците на времето. Небивал се усмихна смутено на Ваймс и смънка:

— Може пък все пак да е било малко калпаво, сър!

Ваймс приклекна и прокара пръсти през купчинката прах. Беше си най-обикновена скална прах, с толкова цвят или искрица, колкото има в крайпътно камъче. Нямаше и следа от живата дъга, която току-що бяха видели. В отсрещния край на пещерата обаче друг гоблин се опитваше да изглежда невидим, докато се пипкаше най-вероятно над друга съдинка. Ваймс внимателно го приближи, понеже той държеше съдинката си така, сякаш бе готов да се защитава с нея.

Непринудено, за да покаже, че не му мисли злото, Ваймс сплете ръце зад гърба си и подхвана с интонацията, заучена от жена си:

— Еха! Тази съдинка ми изглежда много хубава. Я кажи, как се прави това, приятелю? Би ли ми обяснил?

Гоблинът сведе очи към творението в ръцете или в лапите си, ако предпочитате да сте гадни и сигурно малко по-точни, и каза:

— Ами прави се съдинка. — Той вдигна недовършеното си творение.

Ваймс не разбираше много от камъни, които не бяха част от зидарията, но този изглеждаше леко жълт и лъскав.

— Да — кимна той, — виждам, но как всъщност се прави?

Творецът отново потърси прояснение от вселената, въртейки очи нагоре-надолу и всъщност навсякъде, където не стоеше Ваймс. Накрая просветлението го озари:

— Ами прави се съдинка.

Ваймс кимна тежко.

— Благодаря, че сподели тайните на своя успех — рече и се обърна към Небивал: — Хайде, да продължаваме.

Както изглежда, гоблинската пещера (или дупка, или бърлога, в зависимост от това какъв ефект искате да й придадете) не беше съвсем онова пъкло, което може би си представя човек. Тя всъщност си беше просто една… ами дупка, спарена от дима на безбройните малки огнища, от които явно се нуждаеха гоблините, наред със съответните купчинки изгнили подпалки, както и прилежащите им бунища.

Докато минаваха край тях, стари и млади гоблини ги наблюдаваха неотклонно, сякаш очакваха да им устроят някакво представление. Не липсваха и невръстни гоблинчета. Ваймс трябваше да признае, че в сравнение с останалите словесни видове гоблинските бебета бяха отвратително грозни, просто умалени копия на своите родители, които по начало не бяха картинка за гледане, нито даже карикатура. Ваймс си каза, че не е тяхна вината, дето някой некадърен бог е насъбрал куп захвърлени остатъци и е решил, че светът има нужда от същество, наподобяващо кръстоска между вълк и маймуна, като на всичкото отгоре им е наложил онова, което със сигурност беше една от най-нелепите религиозни догми, дори по критериите на божествения идиотизъм. Те изглеждаха като изчадия, а без намесата на Призоваващия мрак и звучаха като такива. Ако орехите можеха да пищят, докато ги трошаха, хората щяха да казват: „Това не ти ли напомня за гоблин?". Пък и на зевзешкия бог явно не му беше стигнало всичко това, та им беше дал най-лошия дар — самосъзнанието, което им внушаваше толкова силна убеденост, че са неспасяем ходещ боклук, че не можеха да намерят сили дори да изтъркат прага, образно казано.

— Ох, да му се не знае! Стъпвам върху нещо… в нещо — оплака се Небивал. — Явно виждате доста по-добре от мен тук долу, сър.

— Водя здравословен живот, момко, ям моркови и тем подобни.

— Джеферсън може би е тук някъде. Ама съм сигурен, че има разни проходи, които сме пропуснали.

— Знам, че не е тук, малкия, само не ме питай откъде го знам, понеже ще трябва да те излъжа. Просто вървя наслуки, за да си събера мислите. Това е стар ченгелъшки номер.

— Да, сър, като е наслуки, дано е наслука!

Ваймс се усмихна в тъмното.

— Добре речено, момко. Малко хумор не вреди на ченге. Все повтарям, че денят не е пълен без някоя шегичка… — Той млъкна, понеже нещо издрънча по шлема му. — Май стигнахме железния рудник на Джеферсън, момчето ми. Току-що открих газена лампа. Определено не мернах такава по-горе. — Той затършува из джоба си и скоро лумна клечка кибрит. Е, каза си Ваймс, не е кой знае какъв рудник, ама бас държа, че е по на сметка, отколкото да цакаш на джуджетата.

— Не виждам никакъв изход — обади се Небивал. — Сигурно изнася рудата през главния вход.

— Не мисля, че гоблините са толкова глупави, та да живеят в пещерен кошер само с един вход. Най-вероятно има някакъв, дето хич не си личи отвън. Ето, тук се вижда, че някой е влачил товари по камъните… — Ваймс млъкна. В каверната имаше още някой. Е, благодаря ти, господин Мрак, каза си той. Предполагам, че е в реда на нещата да попитам кой е?

— Сър, тук май не само се добива руда. Вижте това — възкликна Небивал зад гърба му. Държеше в ръце някакви книжки, детски книжки, съдейки по вида им. Бяха мърляви — това все пак беше обиталище на гоблини, — но Ваймс отвори едната на първа страница и не се учуди, като видя невъзможно голяма червена ябълка, донякъде почерняла под напора на множество мръсни ръчици.[19] Глас в сумрака, женски глас, се обади:

— Не всички въпроси получават отговор, командире, но за щастие някои отговори се поставят под въпрос. Опитвам се да уча гоблинските деца. Разбира се, наложи се да донеса ябълка на малките, за да видят какво е — додаде жената в сенките. — Единици знаеха какво е това и определено не знаеха как се нарича. Тролският език е невероятно сложен в сравнение с това, с което разполагат тези клети дяволчета. Добър ден и на вас, господин Левак. Нали няма да се скриете от истината във вашия дранголник?

Още като чу гласа, Ваймс подскочи на място и сега стоеше зяпнал с отворена уста.

— Вие? Вие не сте ли, ъ-ъ…

— Дамата с àкото, да, командир Ваймс. Не е за вярване какви работи помнят хората, нали?

— Е, трябва да признаете, че това… как да го кажа… някак се набива в главата, госпожице Педагогия О’Майна.

— Поздравления, командире, като се има предвид, че сме се срещали само веднъж!

В този момент Ваймс забеляза, че с нея имаше гоблин. Всъщност, съдейки по размера му, гоблинче, но по-същественото в случая беше, че го гледаше право в очите с жив и любопитен поглед, доста нетипичен за гоблините, които беше виждал досега, ако не се брои клетият Смръдльо. Небивал, от друга страна, се мъчеше неистово да не срещне очите на госпожица О’Майна, както забеляза Ваймс. Той й се усмихна:

— Мадам, по груби сметки виждам името ви поне веднъж дневно. Знаете ли какво ми каза малкият, като го слагах вчера да спи? Каза ми: „Тате, знаеш ли защо àкото на кравите е толкова грамадно и пльокаво, а на конете е едно такова кръгличко и мекичко и мирише на трева? Чудна работа, а? Ами те нали и кравите, и конете пасат трева и са почти еднакво големи, пък правят два различни вида àко, нали, тате? Ама дамата с àкото казва, че е така, понеже кравите били пре-пре-живни и затова повече си дъвчат храната, а пък щото конете не били пре-пре-живни, не дъвчат чак толкова много и àкото им си е съвсем като трева и не смърди толкова."

Ваймс видя, че жената се усмихва, и продължи:

— Очаквам утре да попита майка си дали може някой ден да дъвче много дълго обяда си, а на другия не чак толкова, за да види дали ще мирише различно. Какво мислите за това, мадам?

Госпожица О’Майна се разсмя. Имаше много приятен смях.

— Е, командире, изглежда синът ви съчетава вашето аналитично мислене с вроденото Рамкиново влечение към експерименти. Сигурно сте много горд, а? Определено се надявам да е така.

— И още как, мадам. — Детето, застанало в сянката на госпожица О’Майна, също се усмихваше. Ваймс за пръв път виждаше гоблин да се усмихва. Но преди да успее да каже нещо, госпожица О’Майна измери Небивал с неодобрителен поглед и продължи:

— Жалко само, че не ви заварвам в по-добра компания, командире. Чудя се дали не знаете къде е приятелят ми Джетро, околийски Левак?

Дори под мъждивия газов светлик си пролича, че Небивал кипи от ярост. Ако обаче си се научил да четеш хората — а Ваймс беше безжалостен читател — ставаше ясно, че яростта му е подсолена със срам и ужас. Ваймс погледна надолу към малката масичка, на която имаше разни инструменти и още няколко шарени книжки. Улицата го беше научила, че има моменти, когато е най-добре да оставиш някой вбесен човек наистина да излезе от кожата си, така че той взе една книжка, сякаш изобщо не беше чул ужасната минитирада, и възкликна:

— О, „Къде е моята крава?"! Сами я обожава. На гоблините ли я преподавате, госпожице?

Все така впила очи в кипналия Небивал, госпожица О’Майна отвърна:

— Да, ако изобщо може да се нарече преподаване. Трудна работа е. Между другото, формално погледнато, съм госпожа О’Майна. Съпругът ми загина в клачианската война. Върнах се към „госпожица", понеже… е по-авторско, пък и не е като да имах доста време да свикна с „госпожа".

— Моите съболезнования, мадам. Ако знаех, нямаше да се държа толкова непукистки.

Госпожица О’Майна му хвърли горчива усмивка.

— Не се притеснявайте, непукизмът понякога върши работа.

— Не-пук-измът? Измътва се, без да пука?

— Сълзици на гъбка е най-добрата ми ученичка. Ти си чудесно дете, нали, Сълзици на гъбка?

— Чудесно е нещо хубаво — каза гоблинското момиченце, сякаш пробваше на вкус всяка дума. — Нежно е нещо хубаво, гъбка е нещо хубаво. Сълзиците са меки. Аз съм Сълзици на гъбка, така е речено.

Тази малка реч беше страшно особена. Момиченцето говореше така, сякаш сваляше думите от полица и грижливо ги връщаше обратно по местата им, след като бъдат произнесени. Звучеше много достолепно, а идваше от странно, изпито бледо личице. В известен смисъл Сълзици на гъбка изглеждаше, ако не точно хубава, то приятна, в нещо като парцаливо сари и Ваймс се запита на колко ли години е. Тринадесет? А може би четиринадесет? Той се зачуди дали и останалите гоблини няма да изглеждат толкова спретнати, ако им попаднат някакви читави дрехи и направят нещо относно кошмарните си коси. Тази на момиченцето беше дълга, сплетена на плитка и чисто бяла. Колкото и да е странно в това място, приличаше на фигурка от крехък порцелан.

Без да знае какво да каже, той все пак го каза:

— Приятно ми е да се запознаем, Сълзици на гъбка.

И протегна ръка. Гоблинчето я погледна, после изви очи към лицето му, а накрая към госпожица О’Майна.

— Те не се ръкуват, командире — обясни тя. — За народ, който изглежда толкова прост, са поразително сложни. Явно някакво провидение ви е довело тук тъкмо навреме да разкриете убийството на Приятния контраст, която беше отлична ученичка. Дойдох веднага, щом научих, но гоблините са свикнали с незаслужена и ненадейна смърт. Ще ви изпратя до изхода, а после имам урок.

Ваймс дръпна Небивал, за да върви в крачка, и тръгнаха след госпожица О’Майна и нейната повереница към повърхността и благословения свеж въздух. Той се зачуди какво ли е станало с трупа.

Какво всъщност правят с покойниците си? Погребват ли ги, ядат ли ги или просто ги изхвърлят на бунището? Или пък просто той разсъждаваше грешно — мисъл, която от известно време насам тропаше по мозъка му. Без да мисли, той запита:

— На какво още ги учите, госпожице О’Майна? Да бъдат по-добри граждани?

Шамарът го уцели по брадичката, може би защото дори в гнева си госпожица О’Майна съзнаваше, че железният шлем е все още на главата му. Биваше си го обаче. С крайчеца на размътения си поглед Ваймс долови, че Небивал отстъпва назад. Момчето поне имаше някакъв разум.

— Това беше безподобен идиотизъм, командир Ваймс! Не, не ги уча да бъдат имитация на хора. Уча ги да бъдат гоблини, умни гоблини! Знаете ли, че имат само пет думи за цветовете? Дори троловете имат около шейсет, че и много повече, ако попаднат на продавач на боички! Това значи ли, че гоблините са тъпи? Не, те имат огромна съвкупност от думи, каквито дори на поетите не идват наум, за неща като начина, по който цветовете се менят и преплитат, за преливането на един нюанс в друг. Те имат отделни думи за най-сложните и съкровени чувства. Знам около двеста такива, струва ми се, и съм сигурна, че има още много! Онова, което може да ви се струва като сумтене, ръмжене или пръхтене, всъщност носи огромна информация! Те са като айсберг, командире — сърцевината, която не можете да зърнете или да разберете. Аз уча Сълзици на гъбка и някои от другарчетата й на нашия език, за да могат да говорят с хора като вас, които си въобразяват, че гоблините са малоумни. И знаете ли какво, командире? Времето не стига! Изтребват ги! Не се води така, разбира се, но в крайна сметка си е изтребление, понеже те, видите ли, са просто малоумна напаст. Защо не попитате господин Левак какво се случи с останалите гоблини преди три години, а, командир Ваймс? — С тези думи госпожица О’Майна се врътна на пети и изчезна в мрака на пещерата с припкащата подире й Сълзици на гъбка, оставяйки Ваймс да се бъхти сам през последните няколкостотин метра до прекрасната слънчева светлина.

Усещането, което го удари от упор, когато излезе на ярката дневна светлина, беше като да те пронижат с желязна тел през тялото и мигновено да я изтеглят. Самюъл Ваймс направо изгуби равновесие и момчето го сграбчи за ръката. Шест плюс, каза си Ваймс, задето е достатъчно в час да види урвата отпред или за това, че има достатъчно акъл да не побегне точно в този момент.

Той приседна върху чима, вдишвайки полъха на вятъра между прещиповия храсталак, като поемаше на големи глътки чистия свеж въздух. Каквото и да разправят за гоблините, дупката им беше с онази атмосфера, за която хората казват: „На ваше място бих изчакал минутка-две, преди да вляза там."

— Бих искал да си поговорим, околийски — в случая каза той. — Като ченге с ченге. За миналото и може би за евентуалното бъдеще.

— Всъщност и аз исках да си поговорим, командире. За идеята, че съм полицай.

— Баща ти е бил полицай тук преди три години, нали?

Небивал впери очи право напред.

— Да, сър.

— Та какво, значи, е станало с гоблините, Левак?

Небивал прочисти гърло.

— Ами… тате ни рече на двамата с мама да не излизаме от вкъщи. Рече да не надзъртаме, ама не можеше да ни накара да не чуваме, щото имаше много крясъци и кои знае какво, ама старото ми мамче се разстрои донемайкъде. По-късно чух, че сума ти гоблини били измъкнати от хълма, ама тате хич и дума не продума за това тогава. Това май го съсипа сър, направо го съсипа. След време ни разправи, че видял как група мъже, най-вече разни горски и пехливани, влезли в пещерата и взели да влачат навън гоблини. Сума ти гоблини. Каза, че най-ужасното било, дето всичките гоблини били кротки като овчици, сър, разбирате ли? Сякаш чакали да им кажат какво да правят.

Ваймс малко омекна при изражението, изкривило лицето на младежа.

— Продължавай, момко.

— Ами тате каза, че хората наизлезли от домовете си и станала голяма неразбория, и той взел да задава въпроси, пък магистратите рекли, че всичко е наред, щото те, гоблините, са, такова, вредители и затуй щели да бъдат откарани до доковете, та да могат да си изкарват хляба сами и да не тормозят другите хора. Тате рече, че така било по-добре. Щели да идат някъде на слънце, далеч-далеч оттук.

— Само от любопитство, господин Левак, той пък откъде е знаел?

— Тате рече, че магистратите били твърдо убедени, сър. Всеки трябва да си изкарва хляба. Рече, че така им вършели услуга. Не е като да бъдат убити.

Ваймс се постара да запази изражението си безизразно.

— Ако е било без тяхно съгласие, значи е поробване, а ако един роб не си изкарва хляба, пада под ножа. — Той въздъхна. — Разбираш ли?

Небивал заби очи в обущата си. Ако очните ябълки бяха снабдени с вакса, обущата му вече щяха да блестят.

— След като ми разправи това, тате ми каза, че вече аз съм полицаят и че трябва да се грижа за мамчето, и ми даде палката и значката си. А после ръцете му взеха да треперят, сър, и след няколко дни умря. Сякаш нещо отровно го беше ужилило, сър. Нещо вътре в главата. То го срути, сър.

— Чувал ли си за лорд Ветинари, момко? Не мога да кажа, че съм му страшен фен, но понякога е много точен. Е, веднъж се вдигна малко врява, дето се вика, затуй, че някой си имал куче, полуумряло куче според случайните наблюдатели, и се мъчел да го спре да се дърпа на каишката, пък като му се озъбило, грабнал една брадва от близкия месарски тезгях, метнал кучето на земята и му отсякъл задните крака, просто ей така. Повечето хора сигурно биха казали: „Гадно копеле, ама кучето си е негово", и прочее, но лорд Ветинари ме извика и ми каза: „Човек, който би сторил това на куче, е човек, когото законът трябва да следи изкъсо. Незабавно претърсете дома му". Въпросният висна на бесилото седмица след това не заради кучето, макар че лично аз хич не бих възразил, ако беше така, а за това, което открихме в мазето му. Няма да те обременявам с подробности. А проклетият Ветинари отново се измъкна сух от водата, защото беше прав — където има малки престъпления, не са далеч и големите.

Ваймс впери очи в ширналия под тях вълнист простор — неговата земя, неговите дървета, неговите златисти житни поля… Всичко това беше негово, макар че не бе засадил ни едно семенце през живота си, освен навремето, като беше хлапе и се опитваше да си отгледа синап за горчица върху един фланелен парцал, който впоследствие хвърли, понеже никой не му каза, че първо е трябвало да го изпере, за да махне от него всичкия сапун. Не беше много добър старт за земеделски стопанин. Но… това си беше неговата земя, нали така? И освен това беше сигурен, че нито той, нито Сибил някога изобщо бяха давали съгласие да бъдат измъкнат куп окаяни гоблини от битака, който с такава радост наричат свой дом, и да бъдат пратени кой знае къде.

— Никой не ни е питал!

Небивал се наведе, за да избегне гневния залп.

— Нямаше как да знам, сър.

Ваймс стана и разпери ръце.

— Чух достатъчно, момко, и ми дойде предостатъчно! Време е да се сезира по-висша инстанция!

— Според мен е поне ден и половина на галоп до града, сър, даже и да имаме късмет с конете.

Сам Ваймс решително пое надолу по хълма.

— Говорех за лейди Сибил, малкия.

Когато Ваймс нахълта в Резиденцията на бегом със запъхтения Небивал по петите си, завари Сибил в една от гостните, пълна с чашки за чай и с жени. Само като го зърна, тя възкликна доста по-надъхано от обикновено:

— О, виждам, че имаш нещо за казване. Моля да ме извините, дами — обърна се тя към жените, — трябва да разменим една-две думи със съпруга ми. — След което грабна Ваймс под ръка и го повлече не особено нежно обратно към коридора. Отвори уста да му дръпне едно съпружеско конско за особеното значение на точността, пое дъх и отстъпи.

— Сам Ваймс, направо смърдиш! Да не си паднал в нещо провинциално? Не съм те виждала от сутринта! И защо още влачиш този млад полицай подире си? Убедена съм, че си има и по-важни неща за вършене. Той не пожела ли да те арестува? Ще присъства ли на следобедния чай? Надявам се първо да се измие. — Това беше казано на Ваймс, но насочено към Небивал, който стоеше на разстояние и изглеждаше готов да побегне.

— Станало е недоразумение — припряно обясни Ваймс — и съм сигурен, че ако изобщо открия името си из тукашните досиета, на него няма да има и петънце, но не щеш ли, господин Левак щедро и по собствена воля сподели информация с мен.

И докато разговорът между съпруг и съпруга набираше пълна пара, пронизван от прошепнати възклици от рода на: „Абсурд!" и „Според мен казва истината", Небивал като че ли застана на нисък старт.

— И не са се съпротивявали? — избухна Сибил. Младият полицай се помъчи да избегне погледа й, но той беше от онези, които заобикалят всякакви препятствия и те откриват където и да си застанал.

— Не, Ваше благородие — беше единственото, което успя да смънка той.

Лейди Сибил изви очи към съпруга си и сви рамене.

— Ако някой се беше опитал да завлече мен нанякъде, където не желая да отида, щеше да получи такъв отпор, че свитки да му излязат от очите — отбеляза тя. — Гоблините нали имат оръжия? Чувала съм, че се сражават доста гаднярски. Как изобщо не е избухнала война! Щяхме да чуем за подобно нещо. От това, което ми разправяш, изглежда така, сякаш са били зомбирани. Или съвсем премалели от глад? Не видях кой знае колко зайци наоколо в сравнение с детството ми. И защо не са се изнесли вкупом, защо част от тях са останали? Малко е озадачаващо, Сам. Почти всички в околията са приятели на семейството… — Тя бързо вдигна ръка. — Не бих си и помислила да те моля да загърбиш дълга си, трябва да ти е ясно, но внимавай много и бъди нащрек на всяка крачка. И моля те, Сам, понеже те познавам, не се впускай напред като бик пред порта. Местните може да добият грешна представа.

Сам Ваймс реши, че вече е добил грешна представа, и сбърчил вежди, уточни:

— Де да знам, Сибил, как бик се впуска пред порта? Просто се заковава на място и гледа озадачено ли?

— Не, скъпи, прави всичко на пух и прах.

Лейди Сибил го озари с предупреждаваща усмивка и си поизпъна роклята.

— Струва ми се, че няма нужда да ви задържаме повече, господин Левак — обърна се тя към благодарния Небивал. — Предайте специални поздрави на милата ви майчица. Ако обича, бих искала, докато съм тук, да се срещнем и да си поговорим за доброто старо време. Междувременно ви съветвам да си тръгнете през кухнята, независимо от мнението на съпруга ми за полицаите, които използват входа за прислугата, и да предадете на готвачката да ви снабди с… ами с всичко, което би харесало на майка ви. — Тя се обърна към съпруга си. — Защо не го придружиш до долу, Сам? И като гледам каква наслада ти доставя свежият въздух, защо не идеш да потърсиш Сами? Струва ми се, че е отзад при обора, с Уиликинс.

Небивал вървеше безмълвно по дългите коридори, но Ваймс усещаше как умът на момчето се бори с някакъв проблем, който накрая изплува наяве:

— Лейди Сибил е много мила дама, нали, сър?

— Нямам нужда да ми го напомнят — подбели очи Ваймс — и бих искал да ти обърна внимание, че тя е пълна моя противоположност. Аз съм склонен да не се въздържам много-много, когато смятам, че има неразкрито престъпление. Неразкритото престъпление е противоестествено.

— Не ми излиза от главата гоблинчето, сър — призна Небивал. — Изглеждаше като статуйка, пък и както говореше… ами направо не знам какво да кажа. Имам предвид, те може и да са проклета напаст, щото и връзките от обущата ще ви свият, ако не се движите достатъчно бързо, ама като ги видиш в оная тяхна дупка и осъзнаеш, че има, такова, дечица, стари гоблински деденца и…

— Стари гоблински майчици? — тихо подсказа Ваймс.

Синчето на госпожа Левак отново се загърчи в непознатата и ужасяваща хватка на философските съждения и стигна до:

— Ами, сър, те и кравите са добри майки, ама теленцето в крайна сметка си е жив бифтек, не е ли така?

— Може и така да е, но какво би направил, ако теленцето дойде до теб и ти каже: „Здрасти, аз съм Сълзици на гъбка"?

Лицето на Небивал за пореден път се сбърчи от усилието на непривичния мисловен процес.

— Май ще мина на салата, сър.

Ваймс се усмихна.

— Не ти беше лесно, момко, и знаеш ли какво? На мен също. На това му се вика да си ченге. Затова и предпочитам да ми побегнат. Те побягват, аз ги погвам. Така всичко става къде по-лесно. Не знам дали е нещо метафизическо или тем подобно. Там обаче имаше труп. Ти го видя. И аз го видях. И госпожица О’Майна го е видяла. Имай го наум.

Малкият Сам седеше върху една копа сено в стопанския двор и гледаше как конете се прибират. Той припна към баща си и греещ от самодоволство, започна:

— Тате, тате, знаеш ли за кокошките?

Ваймс вдигна сина си на ръце.

— Да, Сами, чувал съм за тях.

Малкият Сами се измуши от ръцете на баща си, сякаш да те гушнат и завъртят е неподобаващо за един сериозен изследовател на скатологичните науки, и го изгледа строго.

— А знаеш ли, че като кокошките àкат, на върха на àкото остава едно беличко нещо, дето е от пикня? Понякога прилича на захаросана кифличка, тате!

— Благодаря, че ми каза — отвърна Ваймс. — Ще си го припомня следващия път, като ям кифличка. — И всеки път след това, додаде той на себе си. — Сигурно вече знаеш всичко за àкото, а, Сами? — с надежда запита той и забеляза, че Уиликинс се усмихна.

Сами, заел се отново да разглежда купчина кокоши курешки през една лупичка, поклати глава, без да отмества очи.

— О, не, тате. Господин… — малкият Сам се запъна и погледна въпросително Уиликинс.

Уиликинс прочисти гърло и каза:

— Господин Пъстървин, един от горските, беше тук преди около половин час, а вашият момък, естествено, подхваща разговор с всекиго и резултатът е, че младият Сам, както изглежда, сър, ще си направи колекция от екскрементите на редица горски видове.

Горски, повтори си наум Ваймс и като прекара думата още няколко пъти през мозъчната си преса, се замисли кой ли всъщност е приклещил гоблините там горе на хълма преди три години. А после се замисли какво ли значение има това в сравнение с въпроса кой ги е накарал? Май взех да надушвам хавата тук — хората правят, каквото им се каже, понеже открай време са правели, каквото им се каже. Горските обаче са лукава пасмина, не само хора им се налага да надхитрят. От друга страна, това е провинцията, където всички познават всички останали и наблюдават всички наоколо. Не мисля, че Левак ме лъже, така че има хора, които ще знаят какво е станало онази нощ преди три години. Не бива да се хвърлям като бик към портата, както каза Сибил и имаше право. Трябва да знам къде стъпвам. Каквото и да е станало, било е преди три години. В случая мога да си позволя да не карам на юруш. На глас каза:

— Докъде ли може да се стигне?

— Явно сте имал напрегнат ден, сър — обади се Уиликинс. — Сутринта отидохте в дранголника с един сополанко, който се мисли за ченге, а после в компанията на гоблин с все същия сополанко се качихте до корията на мъртвеца, където доста се позабавихте, преди да излезете с гореспоменатия сополанко и накрая да дойдете при нас, минус един сополанко. — Уиликинс се ухили на Ваймс. — В кухните непрекъснато влиза и излиза народ, сър, а клюките зад зелената врата са нещо като обменна валута. Трябва да отбележа, че независимо от мръсните погледи на господин Съдини, аз съм най-високопоставеният от нископоставените и мога да влизам където си искам и да правя каквото си искам, пък останалите, ако щат, да се задавят от злоба. Ако не от един, то от друг прозорец на тази резиденция се вижда целият хълм, а прислужничките са много кооперативни, сър. Младичките явно до една примират за работа на булевард „Скуун". Страшно ги привличат градските светлини, сър. Много са кооперативни. Освен това в кабинета открих доста читав телескоп. Да знаете, гледката към Обесническия хълм е забележителна. Направо можех да чета по устните ви. На младия Сам доста му допадна играта „да потърсим тате".

Ваймс усети жегване на вина от тези думи. Нали се предполагаше да е на семейна почивка? Само че…

— Горе, в Корията на мъртвеца, е убита гоблинка — глухо промълви той. — Погрижили са се да има много кървища, за да осигурят на надъханото ни полицаиче нещо, което да приеме за улика срещу мен. Много е закъсал младокът. Май досега не е виждал труп.

Уиликинс изглежда искрено се изненада.

— Ама как, хич ли? Да взема да се пенсионирам тук, само дето ще умра от скука.

През ума на Ваймс мина внезапна мисъл и той запита:

— Като гледаше през телескопа, видя ли още някой да се качва по хълма?

Уиликинс поклати глава.

— Не, сър, само вас.

И двамата извърнаха очи към малкия Сам, който старателно рисуваше кокоши курешки в тефтерчето си.

— Много ви е добро момчето, сър, много будно — тихо рече Уиликинс. — Възползвайте се от времето си с него.

Ваймс кимна.

— Страшно си прав, бога ми… но тя беше цялата накълцана, при това със стомана, несъмнено стомана. Техните оръжия са само от камък. Била е накълцана, за да е сигурно, че ще има толкова много кръв, та чак и тъпото фанте да я забележи. А е била наречена на багрите на цветче.

Уиликинс изсумтя неодобрително.

— Ченгетата не бива да изпадат в сантименталност. Пречи на преценката. Сам сте го казвал. Попадаш на някаква кошмарна битова сцена и си мислиш, че нещата могат да се оправят, като смажеш от бой някого, само че как разбираш кога да спреш? Това са ваши думи. Казвахте още, че да пребиеш някого в бой е друго, ама не е редно, като е с белезници.

За изненада на Ваймс Уиликинс дружески го потупа по рамото (човек разбираше мигновено, ако Уиликинс го потупа по рамото не съвсем дружески).

— Приемете съвета ми, командире, и утре идете да си проветрите главата. При езерото има навес за лодки, а по-късно може да изведете малкия на разходка в гората, която според всички сведения е пълна до колене с всевъзможни видове àко. Направо ще бъде в рая на àкото! А, и ми каза, че искал пак да иде да види смрадливия костеняк. Мен ако питате, с такъв ум ще стане архиканцлер на Невидимия университет още преди да е навъртял шейсетака!

Уиликинс сигурно забеляза гримасата на Ваймс, защото продължи:

— Какво толкова има, сър? Може и да иска да стане алхимик, нали така? Само не казвайте, че ви се ще да стане ченге като вас — не ви се ще, прав ли съм? Магьосника поне не се пробват да го сритат в чатала, нали? Естествено, налага се да се изправя срещу разни чудовищни твари от дяволските измерения, но те не носят ножове, пък и той се обучава. Струва си да помислите над това, командире, щото малкият расте като гъба и трябва да го насочите по правилния път в живота. А сега, ако ме извините, отивам да дразня прислугата.

Едва направил няколко крачки, Уиликинс спря, обърна се към Ваймс и додаде:

— Погледнете го от тази страна, сър. Ако си дадете малко почивка, нито виновните ще станат по-малко виновни, нито умрелите по-малко умрели, а Нейно благородие няма да се опита да ви обезглави със закачалка за дрехи.

Гостите на чаеното парти на лейди Сибил вече се разотиваха, когато Ваймс се върна в резиденцията. Той изстърга провинцията от обущата си и се отправи към господарската баня.

В резиденцията, естествено, имаше много бани — може би повече, отколкото на цяла една улица в повечето градски квартали, където се топваш в тенекиеното корито, поливаш се с кърчага и таса или просто с шепи и така се очистваш по избор или по необходимост… Тази обаче беше направена по идея на Лудия Джак Рамкин и наподобяваше прочутата баня в Невидимия университет, макар че ако тя беше направена по негова идея, сигурно щеше да се нарича Неприличния университет, понеже Лудият Джак Рамкин имаше стабилен (или може би нездрав) афинитет към младите дами и това си личеше от банята му, ей богу, как си личеше! Разбира се, белите мраморни хубавелки бяха облагородени с амфори, мраморни гроздови чепки и вечно популярните воали, които за щастие се свличаха точно до ръбчето, откъдето изкуството се превръща в порнография. Освен това по всяка вероятност това беше единствената баня с надписи по кранчетата „горещо", „студено" и „бренди".

На всичкото отгоре имаше и фрески, така че ако човек е лесно податлив, кранчето за студена вода му идваше тъкмо на място, тъй да се каже, защото без да се изпада в детайли, по тях имаше толкова много детайли, м-да, и девойките бяха само началото на проблема. Имаше мраморни мъже — несъмнено мъже, даже и онези с козите копита. Удивително как водата в банята не кипеше от само себе си.

Ваймс беше попитал Сибил и тя му обясни, че това е важна своеобразност на резиденцията и че редица господа, колекциониращи антични произведения, често я посещавали с изследователска цел. Ваймс отбеляза, че именно затуй ще да е било, о, да. Сибил го скастри, че нямало нужда от такъв тон, понеже навремето, след като влязла в юношеска възраст, се е къпала там от време на време и не видяла нищо лошо в това. Всъщност, додаде тя, това я подготвило срещу бъдещи изненади.

И ето че сега Ваймс лежеше в луксозната вана с усещането, че се мъчи да събере наедно всичките парченца на мозъка си. Смътно долови, че вратата на банята се отваря и Сибил казва:

— Сложих Сами да легне и вече спи и сънува, макар че не мога да си представя какво ли сънува.

Ваймс отново потъна в обвитата с пара топлина и в просъница чу прошумоляването на паднала на пода дреха. Лейди Сибил се плъзна до него. Водата се надигна и така, в съответствие със закона на физиката, се повдигна и духът на Сам Ваймс.

Няколко часа по-късно, полуудавен сред възглавниците на огромното легло и носещ се точно на гребена на летаргията в топла розова мараня, Сам Ваймс беше почти сигурен, че чу собствения си глас да му шепне: „Помисли за нещата, които не си пасват. Запитай се защо една приятна дама от знатното съсловие ще се вре из гоблински дупки, сякаш е нещо естествено." И той му отвърна: „Е, Сибил прекарва половината си време вкъщи, навлечена с тежко защитно облекло и огнеупорен шлем, понеже обича дракони. Дамите от знатното съсловие имат склонност към подобни неща."

След като помисли какво да отвърне, той си възрази: „Да, ама драконите са нещо, тъй да се каже, социално приемливо. Което категорично не се отнася за гоблините. Никой не казва добра дума за гоблините, освен госпожица О’Майна. Защо пък утре да не заведа Сами при нея? Все пак именно тя го вкара в това приключение с àкото, пък е и писателка, така че сигурно добре ще й дойде малко прекъсване. Да, идеята е добра, при това ще бъде образователно за Сами и съвсем не разследване…" Вече удовлетворен, той зачака пристъпа на съня сред хор от крясъци, вой, мистериозно далечно трополене, подмолно шумолене, цвъртене, смущаващо цъкащи звуци, ужасно дращене, страховито пляскане на крила току до ухото му и целия останал репертоар на безбожния оркестър, известен като покоя на провинцията.

Беше се насладил на една възкъсна игра на билярд с Уиликинс просто за да се държи във форма, и сега, полуоглушал от чуждестранната какофония, се зачуди дали разкриването на сложно престъпление, за каквото се иска определена вещина, би могло да се сравни с игра на билярд. Вярно, в нея има много червени топки, дето все ти се пречкат, тъй че трябва да им видиш сметката, но целта, крайната цел си остава черната.

В графствата живееха доста влиятелни хора, така че трябваше да пипа внимателно. Някъде в главата си Сам Ваймс метафорично вдигна билярдната си щека.

Като се отпусна отново в леглото, наслаждавайки се на чудесното усещане да бъде постепенно погълнат от възглавниците, той попита Сибил:

— Фамилията на Ръждьо има ли имот тук?

Твърде късно осъзна, че това май беше грешен ход, понеже тя сигурно му беше разказала всичко по въпроса в някой от онези случаи, когато, тъй необичайно за женен мъж, той не слушаше особено внимателно какво говори жена му и поради това можеше да стане причина за сръдня в тези скъпоценни топли мигове преди заспиване. В момента единственото, което виждаше от нея, беше връхчето на носа й сред окупиралите я възглавници. Тя обаче смънка сънено:

— О, купиха имението „Поднокът" преди десетина години, когато маркиз дьо Въртиопаш уби жена си с нож за кастрене в ананасовата оранжерия. Не помниш ли? Със седмици претърсва града за него. Накрая всички май решиха, че е забегнал в Четири хикса да се скрие, представяйки се за друг.

— А, да — сети се Ваймс, — помня, че доста от дружките му силно се възмущаваха от разследването! Бивало ли така, като е извършил само едно убийство и като жена му е виновна, задето проявила такъв лош вкус да умре от някакво си малко наръгване!

Лейди Сибил се завъртя, при което — понеже беше щастливо надарена с гравитационна сила — най-близкостоящата до Сам възглавница, действайки на принципа на скачените съдове, леко се завъртя в противоположната посока, така че Сам Ваймс се оказа захлупен от нея. Той някак успя да изплува до повърхността и запита:

— И Ръждьо го е купил, а? Как не му се е досвидяло на стария циция да даде и пени!

— Не беше той, скъпи, беше Ларвородни.

Ваймс се понадигна още малко.

— Синчето му ли? Онзи хайлазин?

— Считам, че думата е предприемач, Сам, и бих искала да поспя, ако нямаш нищо против.

Сам Ваймс знаеше, че най-добрият отговор е мълчанието, и потъна отново в дълбините, прехвърляйки наум думи като пройдоха, изпечен хъшлак, невеж кръшкач от часовете по добро и зло, егоистично шило, черноборсаджия, мръснопаралия и недосегаем…

Плавно потъвайки в кошмарния свят, където добрите и лошите толкова често без предупреждение сменяха шапки, Ваймс тръшна безсънието на ринга и не му даде да мръдне осем часа.

На следващата сутрин Ваймс, хванал за ръка сина си, умислено се отправи към къщата на госпожица О’Майна, без да знае какво да очаква. Нямаше много опит в света на прозата, тъй като бе доста по-голям привърженик на прозаичния свят, а и беше чувал, че писателите се мотаят по цял ден по халати, пиейки шампанско.[20] От друга страна, докато наближаваше вилата по поредната стръмна пътечка, започна да размисля. Най-малкото, въпросната „вила" имаше градина, която би направила чест и на ферма. Когато погледна над оградата, Ваймс зърна лехи със зеленчуци и плодни храстчета, следвани от овощна градина и нещо като свинарник, а по-нататък и автентична външна тоалетна, много професионално направена, с едва ли не задължителния полумесец, издялан във вратата, и подредената до него купчина нацепени дърва, така че да има максимална полза при всяко слизане по пътечката. Цялото място излъчваше практичност и здравомислие и определено не беше онова, което би си представил за човек, който всеки ден просто се плюнчи с някакви си думи.

Госпожица О’Майна отвори вратата част от секундата след като той почука. Не изглеждаше изненадана.

— Очаквах ви, Ваша светлост — заяви тя, — или днес сте Господин Полицай? От това, което чувам, в крайна сметка все опираме до Господин Полицай, а? — Тя погледна надолу. — А това сигурно е малкият Сам. — Вдигайки отново очи към баща му, отбеляза:

— Имат склонност да си връзват езика, нали?

— Пък аз, да знаеш, имам страшно много àко — гордо обяви малкият Сам. — Пазя си го в буркани от сладко и си имам лаборатория в тоалетната. Ти имаш ли слонско àко? То прави — тук той поспря за ефект — даан!

За момент госпожица О’Майна придоби онова леко оцъклено изражение, често наблюдавано по лицето на някой, за пръв път срещнал малкия Сам. Тя се обърна към Ваймс:

— Сигурно сте много горд с него.

Гордият татко отвърна:

— Много е трудно да му се насмогне… знам го от личен опит.

Госпожица О’Майна ги поведе през салона до една стая, в която кретонът играеше главна роля, и придърпа малкия Сам до едно голямо бюро. Отвори едно чекмедже и му подаде нещо, което приличаше на книжка.

— Това е пробен екземпляр от „Радостта от ушната кал" и ако искаш, ще ти го подпиша.

Малкият Сам го пое като светиня, а баща му, временно превъплъщавайки се в майка му, подсказа:

— Какво се казва?

При което малкият Сам отговори със сияйно „Благодаря" и додаде:

— Не ми я драскай, моля те. Не ми дават да драскам по книжки.

Докато Сами щастливо разгръщаше страниците на новата си книжка, баща му беше поканен да седне на тапициран отвсякъде стол. След кратка усмивка госпожица О’Майна се отправи към кухнята, оставяйки Ваймс да оглежда не особено разнообразния интериор, състоящ се от лавици с книги, още няколко тапицирани отвсякъде мебели, една огромна арфа и стенен часовник във вид на сова, чиито очи хипнотично мърдаха наляво-надясно при всяко тик и так — най-вероятно до момента, в който човек или извърши самоубийство, или грабне ръжена от близкото огнище и удря по проклетото нещо, докато му се разхвърчат пружините.

Докато Ваймс задушевно обмисляше това, осъзна, че го наблюдават, и обърна глава право към разтревоженото лице и издадената брадичка на гоблинчето на име Сълзици на гъбка. Той инстинктивно погледна към малкия Сам и изведнъж най-голямата черешка върху тортата му от опасения се оказа: „Как ще реагира Сами?". Колко книжки беше изчел? Не му бяха разказвали гадни приказки за гоблини, нали така, нито му бяха чели твърде много от онези невинни, многоцветни вълшебни приказки, пълни с готови да ти скочат кошмари и разни непотребни страхове, които избиват в комплекси някой ден.

А малкият Сам реагира, като прекоси стаята, закова се пред момиченцето и каза:

— Знам куп неща за àкото. Много е интересно!

Сълзици на гъбка се огледа панически за госпожица О’Майна, докато Сами без никакво притеснение се впусна в кратка дисертация на тема овчи дарадонки. В отговор, сякаш редеше думите като тухлена зидария, момиченцето попита:

— За… какво… е… àкото!

Сами сбърчи вежди, сякаш някой подлагаше на съмнение труда на живота му. След миг обаче се оживи:

— Без àко щеше да направиш буфф! — И я загледа сияещо при това пълно разбулване на смисъла на живота.

А Сълзици на гъбка се разсмя. Звучеше по-скоро като стакато и напомни на Ваймс за смеха на определен вид жени след определен вид твърде много джин. Но си беше смях — истински, спонтанен и непресторен. Превивайки се от кискане, Сами направо се разтопи в него, както и Сам Ваймс, по чийто врат плъзнаха струйки студена пот. По някое време малкият Сам възкликна:

— Де да имах такива големи ръце като теб! Как се казваш?

По онзи насечен начин, с който Ваймс започваше да свиква, гоблинчето се представи:

— Казвам се Сълзици на гъбка.

Малкият Сами тутакси я прегърна, докъдето му стигаха ръцете, и извика:

— Гъбките не бива да плачат!

Погледът, който гоблинчето отправи към Ваймс, беше от онези, които често се изписваха по лицата на попадналите в обятията на малкия Сами: смесица от изненада и онова, което Ваймс наричаше „безизходност".

В този момент госпожица О’Майна се върна в стаята с поднос, подаде го на Сълзици на гъбка и й каза:

— Ще бъдеш ли тъй добра да сервираш на гостите ни, миличка? — помоли я тя.

Сълзици на гъбка пое подноса и неуверено го побутна към Ваймс, като изтърси нещо, което звучеше като половин дузина кокосови орехи, търкалящи се по стълбището, но някак си успя да включи сричките „ти" и „яж" и „аз правя". В изражението й се четеше молба, сякаш се мъчеше да го накара да разбере. Ваймс се втренчи в лицето й и си каза: „Е, бих могъл да разбера, нали? Струва си да опитам." Той затвори очи — малко рисковано начинание, когато си лице в лице с подобна челюст. Здраво стиснал очи и сложил ръка над тях, за да пресече и последната частица светлина, той помоли:

— Би ли повторила, млада… госпожице?

И в мрака на главата си чу съвсем отчетливо: — Днес опекох курабийки, гусин пу-ли-ссай. Измила съм си ръцете — додаде тя притеснено. — Чисти са и са вкусни. Това казах и то е точно така.

Опечени от гоблин, помисли си Ваймс, като отвори очи и взе малко нащърбена, но вкусно изглеждаща курабийка от подноса пред себе си, а после отново ги затвори и попита:

— Защо гъбката плаче?

В мрака чу как гоблинчето ахна, преди да отговори:

— Плаче, за да има много повече гъбки. Това е несъмнено.

Ваймс долови лекото подрънкване на чаши зад себе си, но като понечи да свали ръка от очите си, госпожица О’Майна го спря:

— Не, останете си на тъмно, командире. Значи онова, което джуджетата разправят за вас, е вярно, а?

— Не бих могъл да знам. Какво разправят джуджетата за мен, госпожице О’Майна?

Ваймс отвори очи. Госпожица О’Майна седеше на стол почти насреща му, а Сълзици на гъбка чакаше за последващи действия с курабийките с вида на човек, който вероятно ще чака во веки веков или докато не му свирят отбой. Тя погледна умолително Ваймс, а после и Сами, който я наблюдаваше с интерес, макар че познавайки Сами, интересът му сигурно клонеше повече към подноса с курабийки. Така че Ваймс каза:

— Добре, младежо, може да помолиш дамата за курабийка, но внимавай с обноските.

— Разправят, че у вас има мрак, командире, но го държите в клетка. Бил подарък от Куумската долина, така казват.

Ваймс примига на светлината. — Джуджешко суеверие в гоблинска пещера? Какво знаете за джуджетата?

— Доста — отвърна госпожица О’Майна, — но още повече за гоблините, а те вярват в Призоваващия мрак също като джуджетата. В края на краищата и едните, и другите са пещерни създания, а Призоваващият мрак съществува. Не всичко е в главата ви, командире. Независимо че го чувате там, аз понякога също го чувам. Боже мой, тъкмо вие би трябвало най-добре да знаете какво е всеверие — та нали сте обладан от него? То е обратното на суеверие: съществува, независимо дали вярвате в него. Знам това от майка си. Тя беше гоблин.

Ваймс погледна приятната кестенява жена пред себе си и отсече вежливо: — Не.

— Добре де, няма ли да ми позволите малко мелодрама и подвеждане за ефект? Ако трябва да съм честна, майка ми е била намерена и отгледана от гоблини в Юбервалд. Била е на три и докато е станала към единадесет — казвам към, понеже не беше много сигурна за изминалото време, — се е усещала и държала досущ като гоблин и е говорила на техния език, който е безумно труден за усвояване, ако не си откърмен с него. Хранила се е редом с тях, имала си е собствен дял от гъбарника и е била високо ценена за всеотдайната си работа в развъдника за плъхове. Веднъж ми сподели, че преди да срещне баща ми, най-хубавите й спомени били от онези години в гоблинската пещера. — Госпожица О’Майна разбърка кафето си и продължи: — Също така ми сподели и най-лошите си спомени, онези, които се вселяваха в кошмарите й, а сега, бих казала, се вселяват и в моите. За онзи ден, когато някакви наблизо живеещи хора открили, че русокосо, розовобузо момиченце припка под земята сред зли, вероломни зверове, които, както всички знаят, ядат бебета. Е, тя пищяла и се дърпала, докато се мъчели да я отведат, особено когато онези, които имала за семейство, били изклани около нея.

Тя млъкна. Ваймс погледна малко боязливо сина си, който, слава богу, се беше върнал към „Радостта от ушната кал" и съответно не забелязваше нищо останало.

— Не сте докоснал кафето си, командире. Само държите в ръка чашата и ме гледате.

Ваймс отпи голяма глътка от твърде горещото кафе, което в момента му дойде съвсем на място.

— Истина ли говорите? Извинявайте, не знам какво да кажа.

Сълзици на гъбка го гледаше напрегнато, в готовност да реагира при внезапен припадък за курабийки. Те впрочем бяха доста вкусни и за да скрие смущението си, той поблагодари и си взе още една.

— Най-добре не казвайте нищо тогава — поклати глава госпожица О’Майна. — Всички до един изклани, без никаква причина. Случва се. Всеки знае, че са безполезна сган, нали? Казвам ви, командире, чистата истина е, че някои от най-чудовищните безчинства в света са дело на хора, които си вярват, искрено си вярват, че го вършат за добро, особено ако е намесен някой бог. Е, отнело е много време и много чудовищни усилия, за да бъде убедено едно невръстно момиченце, че вече не принадлежи към отвратителните гоблини и че всъщност е едно от човешките същества, които изобщо не са лоши, понеже били сигурни, че тя някой ден ще разбере как целият този кошмар с кофите студена вода и побоищата, които са се налагали всеки път, щом проговори на гоблински или започне несъзнателно да си тананика гоблинска песен, са само и изцяло за нейно добро. За щастие, макар че сигурно не си е мислела така навремето, тя била силна и умна, и си научила урока — научила се да бъде добро момиче, да носи прилични дрехи, да се храни с нож и вилица и да коленичи, за да благодари за всичко, което получава, включително побоищата. И така, толкова успешно се научила да не бъде гоблин, че й позволили да работи в градината, където прескочила оградата и избягала. Така и не успели да я пречупят докрай. Каза ми, че винаги ще носи гоблинското у себе си. Никога не съм виждала баща ми. По думите на майка ми бил свестен и трудолюбив човек, а предполагам и мил и състрадателен.

Госпожица О’Майна се изправи и поотупа роклята си, сякаш се опитваше да изтръска трошичките на историята. Застанала така, в кретонената стая с грамадната арфа, тя каза:

— Не зная кои са били онези хора, които са убили гоблините и са малтретирали майка ми, но ако някой ден открия, бих ги избила, без да се замисля, защото добрите хора не може да са толкова лоши. Добротата е в това, което вършиш. Не в онова, за което се молиш. Та така е станало — продължи тя. — Баща ми бил бижутер и скоро открил, че майка ми е нешлифован диамант в това отношение, може би заради гоблинското си минало, което й дало усет към камъните. Сигурна съм, че това е компенсирало факта да имаш съпруга, която ругае на гоблински, като се ядоса. А да ви кажа, читавата гоблинска ругатня може да продължи поне четвърт час. Както може би се досещате, за разлика от баща ми майка ми не си падала много по книгите. Та един ден аз се замислих колко ли трудно може да е писането? В края на краищата повечето се свежда до „и", „със", „аз", „то" и така нататък, при това има огромен асортимент за избор, така че по-голямата част от работата е вече свършена вместо теб. Това беше преди петдесет и седем книги. Изглежда съм уцелила.

Госпожица О’Майна седна на стола си и се наведе напред.

— Те имат най-сложния език, който изобщо може да си представите, командире. Значението на всяка отделна дума зависи от съпътстващите я, от говорещия, от слушателя, от годишния сезон, от времето и о, от толкова още неща. Те имат нещо подобно на онова, което смятаме за поезия. Използват и контролират огъня… и преди около три години почти всички от тях в тази околност бяха заловени и извозени нанякъде, понеже са вредна сган. Нали затова дойдохте тук?

Ваймс пое дълбоко дъх.

— Всъщност, госпожице О’Майна, дойдох тук, за да видя семейното имение на съпругата си и да покажа на сина си провинцията. При което вече бях арестуван по подозрение за убийството на ковача и видях брутално обезобразения труп на гоблинска жена. На всичкото отгоре не знам къде се намира въпросният ковач, госпожице О’Майна, и бих искал някой да ме осветли, за предпочитане вие.

— Да, видях клетата душица и съжалявам, че не мога да ви кажа къде е Джетро.

Ваймс се втренчи в нея и си каза: „Може би казва истината".

— Дали не се крие някъде в рудника, а?

— Не, проверих. Навсякъде търсих. Нито бележка, нищо. И родителите му нямат идея. Той е малко своенравен, но не е от хората, които ще си тръгнат, без да ми кажат. — Тя сведе очи, явно смутена.

Мълчанието говореше много. Ваймс го прекъсна с думите:

— Убийството на онази клета женица на хълма няма да мине безнаказано, докато аз съм жив. Въпросът е личен, тъй да се каже. Мисля, че някой се е опитвал да ме натопи и е нагазил в дълбокото. — Той поспря. — Кажете ми… тези съдинки, дето ги правят гоблините… Непрекъснато ли ги носят със себе си?

— Ами да, разбира се, но само онези, които пълнят в момента — отвърна госпожица О’Майна с леко раздразнение. — Това каква връзка има?

— Вижте сега, един полицай, тъй да се каже, мисли на гоблински език. Всичко е свързано с всичко останало. Впрочем колко души още знаят, че от къщата ви има проход до хълма?

— Какво ви кара да мислите, че има проход до хълма?

— Дайте да видим сега… Къщата е почти в подножието му и ако аз живеех в нея, щях да си изкопая прилична винена изба за собствено ползване. Това е едната причина, а другата е, че видях пламъчето в очите ви, когато зададох въпроса. Желаете ли да ви го задам отново?

Жената отвори уста да отвърне, но Ваймс вдигна пръст.

— Не съм свършил още. Това, което не е чак толкова простичко, е фактът, че вчера се озовахте в пещерата, без никой да ви види да се качвате по хълма. Всички ми разправят, че в провинцията навсякъде има очи, и по една щастлива случайност аз разполагах с няколко, които да работят за мен вчера. Моля ви, не ми губете времето. Не сте извършила никакво престъпление, доколкото ми е известно… нали разбирате, че да се дружи с гоблините не е престъпление? — Той се позамисли над това и додаде: — Макар че може би някои хора наоколо сигурно смятат, че е. Аз обаче не споделям мнението им и не съм тъпак, госпожице О’Майна. Видях онази гоблинска глава в кръчмата. Изглежда така, сякаш е там от години. Вижте, просто искам да се върна в пещерата, без да ме види никой, ако не възразявате, защото имам няколко въпроса за задаване.

— Искате да подложите на разпит гоблините? — настръхна госпожица О’Майна.

— Не, тази дума намеква за тормоз. Просто трябва да получа информацията, която ми е необходима, за да започна да разследвам убийството на жената. Ако не желаете да ми помогнете, опасявам се, че изборът ще е изцяло ваш.

4.

На следващия ден сержант Колън не се появи на работа. Госпожа Колън прати бележка по едно хлапе веднага щом самата тя се прибра от работа.[21]

Като го завари вкъщи, у Фред Колън нямаше нищо романтично, така че след като помете, изпра, забърса всичко от прах и прекара известно време в чепкане на бучките кал, които се бяха набили в изтривалката пред вратата, тя отърча до двора на Псевдополис (като пътьом се отби при приятелката си Милдред, която имаше доста хубав порцеланов сервиз и един леген за продаване). Когато накрая стигна до участъка, тя обясни, че Фред е ужасно зле, поти се като прасе и бръщолеви нещо за зайци.

Сержант Дребнодупе беше изпратена да разследва случая, върна се с умислен вид и тежко изкачи стълбите до кабинета на Ваймс, чието място понастоящем заемаше капитан Керът. Личеше си, че заемаше мястото му не само защото седеше на стола му, което си беше убедителен намек, а и защото всичките бумаги бяха прегледани и подредени. Този почин страшно впечатляваше инспектор Е. И. Песимал — дребен човечец, които имаше лъвско сърце и физическата сила на котенце и чието лице, стойка и цялостно излъчване биха накарали дори най-закоравелите счетоводители да възкликнат: „Само го виж! Не е ли направо образец за счетоводител?"

Това обаче не притесняваше лъвското сърце на Е. И. Песимал. Той беше тайното оръжие на Стражата.

В града нямаше ни един сметководител, който да се радва да види Е. И. Песимал, освен, разбира се, ако не е съвършено невинен. Това изключение обаче като цяло може да отпадне, понеже синчето на господин и госпожа Песимал умееше да проследи и най-малката грешчица по целия път от някоя сметководна книга чак до дъното на мазето, където се криеха истинските сметки. И единственото, което инспектор Е. И. Песимал искаше за своя гений, беше педантично изчислена заплата и шанса от време на време да излиза по улиците с някой истински полицай, като полюшва палката си и хвърля свирепи погледи на троловете.

Керът се облегна назад.

— Е, Веселке, как е Фред?

— Ами всъщност не видях, ъм, кой знае какво…

— Това беше голямо „ъм", Веселке.

Проблемът беше, че капитан Керът имаше дружелюбно, честно и открито лице, което те караше да искаш да му кажеш истината. Фактът, че сержант Дребнодупе въздишаше тайно по капитана, изобщо не помагаше. Така де, макар че доста го одумваха, технически погледнато, той също беше джудже, нали така, пък и никой няма власт над сънищата си.

— Ами… — неохотно започна тя.

Керът се наведе напред.

— Да, Веселке?

Тя се предаде.

— Ами, сър, става дума за ънгю. Нали сте от Меден рудник… Натъквал ли сте се на много гоблини там?

— Не, но знам, че това е тяхната религия, ако може така да се нарече.

Веселка Дребнодупе поклати глава, като се мъчеше да разкара от главата си откъслечните размишления относно ролята на една сравнително висока табуретка в отношенията между мъж и жена, и си напомни, че улавя погледа на сержант Златочук от участъка в Кукличките всеки път, когато тя му хвърля по някой поглед, случеше ли се да се срещнат при патрулирането. Този улов на погледи може би щеше да се окаже доста резултатен, ако набереше смелост да го попита дали наистина е от мъжки пол.[22]

— Ънгюто не е религия, а суеверие. Гоблините не вярват в Так[23], сър. Те са диваци, варвари, само че… — Тя отново се поколеба. — Веднъж чух нещо, направо не е за вярване, ама те понякога си ядат бебетата, сър, или поне майката изяжда детето си, новороденото си дете, ако умира от глад. Може ли да повярвате, сър?

Ченето на Керът за миг висна, а тъничък глас се обади:

— Да, струва ми се, че мога, сержант, ако ме извините за намесата.

Е. И. Песимал дръзко изгледа израженията им и се опита да се поизправи още малко.

— Въпрос на логика е, разбирате ли? Няма храна? Но майката може да оцелее, като усвои обратно белтъците си, тъй да се каже, докато при липса на храна детето ще умре. Всъщност детето умира и в двата случая. Майката, от друга страна, може със съответното действие да оцелее достатъчно дълго, за да дочака храна и след време да роди друго дете.

— Що за счетоводителско обяснение! — избухна Веселка.

Е. И. Песимал запази спокойствие.

— Благодаря, сержант Дребнодупе, ще го приема като комплимент, понеже логиката е безпогрешна. Нарича се страшната логика на безизходицата. Отлично съм запознат с логицизма на оцеляването.

Столът изскърца, когато капитан Керът се наведе напред.

— Без да се засягате, инспектор Песимал, но може ли да ви попитам какви проблеми с оцеляването възникват при двойното счетоводство?

Е. И. Песимал въздъхна.

— Може да стане доста опасно към края на отчетната година, капитане. При все това взимам си бележка и бих искал да знаете, че съм изчел всички налични към момента мемоари, записки, бордови дневници и послания в бутилки — под последното, естествено, имам предвид послания, извадени от бутилки — и мога да ви уверя, че ще бъдете потресени от ужасяващите решения, които понякога трябва да бъдат взети от група хора, така че някои, ако не всички, да могат да оживеят. В класическия случай имаме корабокруширали моряци, бедстващи в неуправляема лодка насред океана с изключително малки шансове за спасение. По принцип процедурата е да си изядат взаимно краката, макар че рано или късно този запас, ако мога така да се изразя, се изчерпва. Тогава възниква въпросът кой да умре, за да оживеят някои. Страховита алгебра, капитане. — Чак тогава Е. И. Песимал се изчерви. — Прощавайте. Знам, че съм дребничък, хилав човек, но съм насъбрал голяма библиотека. Мечтая за опасни места.

— Достатъчно е само да се поразходите из Сенките, инспекторе — предложи Керът, — няма нужда да мечтаете. Веселке, продължи, моля те.

Веселка Дребнодупе потръпна.

— Ама чак да си изядеш собственото дете… не е редно, не съм ли права?

— Вижте, сержант — отново въздъхна Е. И. Песимал, — чел съм за подобни случаи и ако се замислите за развръзката, която се свежда или до смъртта на майката и детето, или до смъртта на детето, но евентуалното оцеляване на майката, се налага заключението, че нейното решение е правилно. В своята книга „Пиршество за червеите" полковник Ф. Дж. Масингям изрично споменава казуса във връзка с гоблините. Очевидно според гоблинския мироглед изяденото дете, което безусловно се е появило от майката, се връща обратно там, откъдето е дошло, с възможност да бъде родено отново в някой бъдещ момент, когато обстоятелствата са по-благоприятни, и поради това всъщност не е станало нищо лошо. Сигурно си мислите, че тази гледна точка едва ли издържа на критиките, но когато сте изправени пред страховитата алгебра, светът става доста по-различен.

Настъпи тишина, като тримата потънаха в размишления. Накрая Керът се обади:

— Знаеш как е в уличните схватки, Веселке. Понякога, ако нещата загрубеят, въпросът е или ти, или те… тогава опираш до тази алгебра.

— Фред като че ли не знае на кой свят е — промълви Веселка. — Няма температура и в стаята му не е особено топло, но плува в пот и не ще да пусне оная проклета съдинка. Само да понечиш да я приближиш и започва да крещи. Всъщност направо ми ревна насреща! Което пък е другото нещо — гласът му се е променил. Звучи така, сякаш си прави гаргара с чакъл. Минах да говоря с Пондър Стибънс в университета, но там явно нямат такъв, който да знае нещо повече за гоблините.

Капитан Керът повдигна вежди.

— Сигурна ли си? Та те имат даже професор по праха и всевъзможните частици и влакънца, това го знам със сигурност! А ми казваш, че нямат ни един специалист по цял биологичен вид от словесни хуманоиди?

— В общи линии да, сър. Всичко, което успяхме да открием, се свеждаше дотам, каква проклета напаст били… и тем подобни.

— И никой не знае нищо за гоблините? Искам да кажа, нещо съществено?

Е. И. Песимал буквално изкозирува.

— Хари Кинг знае, капитане. Надолу по реката има доста от тях, макар че не припарват много до града. Сигурно си спомняте, че лорд Ветинари беше достатъчно благосклонен да ме командирова до границата, за да проверя постъпленията на господин Кинг, предвид че всички останали данъчни служители се бояха да стъпят на негов терен. Мен самия, сър, изобщо не ме беше страх — гордо заяви Е. И. Песимал, — защото съм защитен от значката си и от върховенството на закона. Хари Кинг може и да изхвърли някой данъчен през вратата, но е достатъчно умен да не пробва това с един от хората на командир Ваймс, ама ха! — Сияещото от гордост лице на Е. И. Песимал, който се опита да изпъчи пилешките си гърди, можеше да освети целия град.

Изпъчи ги даже още малко, когато Керът каза:

— Браво на вас, инспекторе. Сметалото ви наистина щрака така, че пушек се вдига. Още утре мисля рано-рано да навестя нашия стар приятел Хари.

Ваймс се позачуди дали следва да води малкия Сам на мястото на престъпление, но честно казано, момчето явно не се стряскаше от никакви изненади. Освен това всяко хлапе иска да види къде работи татко му. Той сведе очи към сина си:

— Няма ли да те хване страх от дълга разходка в тъмното, синко? С мен и тези дами?

Малкият Сам го изгледа сериозно и отвърна:

— Мисля да оставя господин Свирчо да хваща страха, та да не се грижа за тая работа.

Вратата към тайния проход, ако действително беше таен, се намираше в избата на госпожица О’Майна, където имаше добре подредени лавици с вино и като цяло не неприятна миризма на… ами на изба. Още щом прекрачиха вратата обаче, се усети далечната смрад на гоблини.

Бая дълга се оказваше тази разходка в тъмното, особено когато ти се налага да катериш доста стръмен наклон едва ли не на четири крака. След време миризмата на гоблини се усили, но през въпросното време човек някак си свикваше с нея. Тук-там в тъмнината просветваше по някой лъч от дупки към света отвън. Ваймс първо реши, че това е много разумен конструкторски замисъл, докато не осъзна, че проходът се ползва и от зайци, които бяха оставили доста дарадонки като доказателство. Той се зачуди дали да не прибере в джоба си няколко мостри за колекцията на Сами и дори му го предложи, но малкият Сам, пълзейки мъжествено след него, отказа:

— Не, тате, имам си заешки. Ама искам слонски, ако открием.

Заешкото àко, забеляза Ваймс, прилича на шоколадови драженца — мисъл, която незабавно го върна в детството, когато ако по някакъв начин (нито веднъж съвсем легален) успееше да придобие някое петаче, го похарчваше за билет в старото театро и с рестото си взимаше пакетче шоколадови дражета. Никой не знаеше, нито искаше да знае какво точно припка и драска под седалките, но скоро научаваше едно много важно правило: изпуснеш ли шоколадовите си дражета, жизненоважно е да не си ги събираш!

Ваймс рязко спря, при което госпожица О’Майна се натресе в торбата с ябълки, която го беше помолила да носи, но той се стегна достатъчно, за да каже:

— Бих искал минутка-две да си поема дъх, госпожице О’Майна. Съжалявам, не съм вече толкова млад, както преди. Ще ви настигна. Какво изобщо мъкнем в тези торби?

— Плодове и зеленчуци, командире.

— Какво? За гоблините ли? Мислех, че сами си набавят храната.

Госпожица О’Майна се провря край него и продължи да лази нагоре в тъмното, като подвикна през рамо:

— Да, така е.

Ваймс приседна за малко със Сами да се съвземе и го попита:

— Как си, малкият?

Тъничък глас в тъмното отвърна:

— Казах на господин Свирчо да не се притеснява, тате, понеже той е малко глупав.

Като баща ти, помисли си Ваймс, и сигурно ще продължава да е така. Но беше тръгнал на лов. По един или друг начин беше тръгнал на лов. Нямаше значение кого преследва. Важно беше преследването.

Гневът помогна на Ваймс да изкатери и последния участък. Гняв към самия себе си и към който и да бе съсипал отпуска му. При все че беше тревожно — той искаше нещо да се случи и ето че стана така. Някой беше умрял. Понякога човек трябва да погледне себе си, преди да се оглежда наоколо.

Завари госпожица О’Майна и Сълзици на гъбка да ги чакат с още десетина… девойки. Гадаеше наслуки, тъй като още не беше открил надежден начин да различава един гоблин от друг, като се изключи, разбира се, Сълзици на гъбка, която имаше джобове по своето сари — нещо, което не беше виждал досега, а същото явно важеше и за останалите девойки. В момента Сълзици на гъбка очевидно беше хитът на сезона, що се отнася до посестримите й, които носеха дръзки остатъци от стари чували, плетени треви и заешки кожи. Бяха се насъбрали около нея, цвъртейки, по всяка вероятност гоблинският еквивалент на „О, миличка, изглеждаш зашеметяващо''.[24]

Госпожица О’Майна се промъкна до Ваймс и отбеляза:

— Знам какво си мислите, но това е само началото. Да носят разни неща, полезни неща, без да използват ръцете си… безспорно е крачка в правилната посока. — Тя дръпна Ваймс настрана от новосформиралия се клон на Женската асоциация, която вече беше привлякла интереса на малкия Сам, чийто свеж отпор да се наплаши от нещо явно бе спечелил девойките, довеждайки го дотам, където неизменно чувстваше, че трябва да бъде, а именно в центъра на вниманието. Това си беше талант.

— Ако искате да промените целия народ, трябва да почнете от момичетата — продължи госпожица О’Майна. — Това е логично. Те учат по-бързо и предават наученото на децата си. Предполагам, че се чудите защо се довлякохме дотук с тези торби?

Зад тях момичетата едно след друго пробваха сарито — тазгодишния задължителен артикул. Ваймс се обърна към писателката:

— Е, просто предполагам, но забелязах доста заешки кости наоколо, а съм чувал, че човек може да умре, ако кара само на заешко, само дето не знам защо.

Госпожица О’Майна светна:

— Виж ти, командир Ваймс, определено надминахте очакванията ми! Да, заешкото е бичът на гоблинската нация! Доколкото знам, то лишава организма от някои жизненоважни елементи, ако не се приемат и други неща. Общо взето, всякакви зеленчуци вършат работа, но мъжките гоблини смятат, че храната е храна, като е заек на шиш. — Тя въздъхна. — Джуджетата са наясно с проблема и са абсолютно фанатизирани по правилното хранене, както и вие щяхте да бъдете, ако прекарвахте повечето си време под земята. Само дето никой не си е направил труда да го каже на гоблините, не че щяха да го послушат, де. Ето защо поголовно страдат от лошо здраве и преждевременна смърт. Някои оцеляват, разбира се, най-вече онези, които предпочитат плъхско или целия заек, а не само по-очевидно ядивните части, или които просто си ядат зеленчуците.

Тя започна да развързва една торба със зелки и продължи:

— Бях в добри отношения с жената на главния тук, защото като се разболя веднъж, се погрижих да получи няколко свестни манджи. Той, естествено, се кълне, че оздравял, понеже направил магия, но жена му е изключително здравомислеща, а останалите мъже не се интересуват от приумиците на жените, така че те пъхат по някой плод или зеленчук в чорбите им, твърдейки, че са магически. Така децата им оцеляват и променяме света чорба по чорба. Така де, в случай че гоблините изобщо имат шанса да оживеят. — Тя тъжно погледна клюкарещите момичета и додаде: — Онова, което наистина им е нужно, е първокласен теолог, понеже, разбирате ли, те са съгласни с останалия свят и сами се мислят за боклуци! Вярват, че са извършили нещо много лошо много отдавна и заради това са живели както сега. Вярват, че сами са си го докарали на главата, тъй да се каже.

Ваймс се намръщи. Не можеше да си спомни някога да е влизал в църква или храм, или в някое от всевъзможните повече или по-малко духовни места по някаква друга причина, освен когато му се налагаше поради естеството на работата. Напоследък му се налагаше поради естеството на Сибил, т. е. жена му го влачеше със себе си, така че да бъде видян, и то по възможност в будно състояние.

Не, отвъдният свят, задгробният живот и всякакви там изкупителни дестинации хич не намираха място в главата му. Независимо дали искаш или не, просто се раждаш, правиш каквото можеш, а после, независимо дали наистина искаш или не, умираш. Това беше единственото сигурно нещо, така че най-доброто, което можеше да стори едно ченге, беше да си гледа работата. И беше крайно време Сам Ваймс да се захване отново със своята.

На малкия Сам изглежда му беше дошла в повече женската компания и се беше примъкнал до един възрастен гоблин, който си правеше съдинка. Наблюдаваше го с безкрайна възхита, което, доколкото можеше да прецени Ваймс, явно ласкаеше възрастния гоблин. Това да ни е за урок… Не знам какъв урок, но е урок, помисли си Ваймс. Той изчака госпожица О’Майна да се върне от женската дискусия за евентуалния моден бум и вежливо я попита:

— Жертвата имала ли е някакви ънгюви съдинки у себе си?

— Щях да се учудя, ако е нямала — отговори госпожица О’Майна. — Най-малкото поне една-две, но вероятно от най-мъничките за дневна употреба.

— Разбирам — кимна Ваймс, — но открити ли са някакви у нея, ъ-ъ, при подготовката, имам предвид, ако е била погребвана? — Той не знаеше какъв е протоколът и продължи направо: — Вижте, госпожице О’Майна, възможно ли е да е имала някоя ънгюва съдинка, която да липсва? Знам, че са ценни, разбира се, нали са лъскави.

— Не зная, но ще ида да попитам Студените надигащи се кости. Той е главният тук. Той ще знае.

Това подсети Ваймс. Доста смутен, той зарови в джоба си и измъкна едно много, много внимателно увито пакетче. Подаде го на госпожица О’Майна с умолителен поглед.

— Мисля, че това е принадлежало на покойната — смънка той. — Пръстенче от камък с малко синьо мънисто. Можете ли да се погрижите да стигне до някого тук, на когото е свидно? — Единственото, което е имала, е било каменно пръстенче, каза си той, и дори това са й отнели.

Има моменти, в които на света не му трябват полицаи, защото това, което наистина му трябва, е някой, който знае какво върши, да го срине целия и да започне всичко отначало, така че този път да стане както трябва…

Но преди отчаянието да го погълне изцяло, госпожица О’Майна се върна, и то въодушевена.

— Колко удачно зададохте този въпрос, командире! Една от съдинките е липсвала! Ънгювата котка!

Ваймс демонстрира абсолютно безучастна невнятност, както е присъщо за всеки, роден за ченге. Невежеството се излъчваше от него като с прожектор, но нямаше проблем, защото госпожица О’Майна беше готова да се превърне във фонтан от информация.

— Сигурна съм, че знаете каквото и всички останали, командире, а именно, че гоблините, бих казала по религиозни подбуди, наистина съхраняват определени телесни секрети в съдинки с вярата, че те трябва да се съединят с трупа им при изгарянето. Това задължение се нарича ънгюване. Всички гоблини трябва по традиция, която много строго се тачи, да поддържат Ънгювата троица — триединството от сополи, изрезки от нокти и ушна кал. Липсващата съдинка в този случай е ънгювата котка, в която се държат изрезки от нокти. Не се подвеждайте от думата „котка". Котешките видове не се намесват в картинката… просто на света има толкова много срички…

— И едва сега разбрахте, че липсва, така ли, госпожице О’Майна?

— Е, за пръв път идвам тук от вчера, а в момента не е лесно да се говори със семейството й, както може да си представите.

— Разбирам — каза Ваймс, макар че не разбираше, не съвсем… при все че усещаше миниатюрно зрънце светлина да нараства в тъмнината на ума му. Той отново погледна към малкия Сам, който изучаваше майстора на съдинката с всички признаци на криминологичен интерес. Това е момчето ми. Той продължи: — Търсили ли са съдинката?

— Навсякъде, командире, дори навън. А тя е доста мъничка. Видите ли, всеки гоблин си прави комплект съдини, които се пазят дълбоко в пещерата. Не зная къде, макар че за повечето други неща ми се доверяват. Само дето хората крадат съдинки. Затова повечето гоблини си правят други, сравнително малки съдинки за дневна употреба и за случаите, когато излизат от пещерата, а после скришом ги пресилват в по-големи съдини. — Тя се опита да се усмихне и добави: — Сигурна съм, че това ви се струва доста смахнато, командире, но правенето и пълненето на съдинките за тях само по себе си е религия.

В дадения момент Самюъл Ваймс не държеше да бъде чут да изразява възгледите си относно съдинките, така че се задоволи да каже:

— Възможно ли е друг гоблин да е откраднал съдинката? А впрочем до какъв размер се свежда „доста мъничка"?

Госпожица О’Майна го изгледа изумено.

— Ако изобщо ми вярвате за нещо, командире, сега ви е паднало. Никой гоблин не би си и помислил да открадне съдинката на друг гоблин. Самата идея за това им е съвършено непонятна, уверявам ви. А размерът? Ами обикновено колкото дамска пудра или може би кутийка за енфие. С опалов блясък.

— Да — кимна Ваймс, — знам. — Ярки цветове в мрака, помисли си той. — Не искам да създавам проблеми, но може ли да заема за малко някоя от другите съдинки на жената? Може да ми се наложи да покажа на хората какво търся.

Госпожица О’Майна явно се изненада отново.

— Това е невъзможно, но ми се струва, че ако говоря със Сълзици на гъбка, тя би могла теоретично да ви заеме една от нейните. В този случай бих казала, че ще сте много специален човек, командире. Съдинката по принцип сменя притежателя си само при извънредни обстоятелства, но Сълзици на гъбка прекарва много време с мен и вече е научила, тъй да се каже, приложението на гъвкавото мислене. Пък и ако мога така да се изразя, изпитва известна слабост към вас.

Тя се отдалечи, оставяйки слисания Ваймс и малкия Сам да се дивят насаме. Тук и там гоблините се занимаваха със своите си работи, подклаждаха малки огньове, спяха или в много случаи се пипкаха около съдинките си. А някои просто седяха, оцъклени празно в нищото, като полицай, който се чуди как да напише „фантасмагория". А от спомените на Ваймс се измъкна нова картина. С множество сини дребосъци, които крещят „Кривунци!" А, да, Нак Мак Фигъл! И те живееха в дупки под земята. Вярно, че по общо мнение бяха доста по-здравословни от тази обърната на сметище пещерна система, но откъдето и да ги погледнеш, бяха в същото положение като гоблините. И те живееха на ръба, само дето… всъщност танцуваха по ръба, подскачаха нагоре-надолу по него, кривяха му се, виреха му сополивите си носове, отказваха да видят своята безизходица и като цяло явно имаха огромен апетит за живот, приключения и алкохол. Като ченге той не биваше да го казва, понеже сигурно бяха проклета напаст, но имаше нещо достойно за похвала в жизнерадостната агресия, с която посрещаха… ами всичко.

Някой го подръпна за ръкава. Той сведе очи към лицето на Сълзици на гъбка. Госпожица О’Майна стоеше закрилнически над нея подобно на квачка, а останалите гоблински момиченца се редяха зад двете като ефебиански хор.

Малкото личице продума с тържествения си глас:

— Сърцата трябва да отдават, гусин пу-ли-ссай. С маниера на престараваща се начална учителка госпожица О’Майна се намеси именно в този страшно неподходящ момент и Ваймс скришом се зарадва, като видя мимолетно раздразнение по лицето на Сълзици на гъбка.

— Иска да каже, че ако ви повери своя съдинка, вие трябва да й поверите нещо също толкова ценно. Предполагам, че бихте нарекъл това заложническа ситуация.

Не, не бих, каза си Ваймс, взирайки се в тъмните очи на гоблинското момиченце. Странно нещо: когато се абстрахираш от чертите, които в най-добрия случай можеха да бъдат определени като животински, в зависимост от това на какви животни си се нагледал, очите бяха съвсем човешки. Имаха дълбочина, която дори най-умното животно не може да постигне. Той бръкна за портфейла си, а госпожица О’Майна остро го сряза:

— Парите не вършат работа!

Той я игнорира и като извади снимката на малкия Сам, която носеше навсякъде, внимателно я подаде на Сълзици на гъбка. Тя я пое, сякаш държеше рядка и крехка светиня — каквато, от гледна точка на Ваймс, определено си беше. Погледна я, а после и самото момченце, което и отвърна със сияеща усмивка, и очите й потвърдиха, че гримасата на лицето й всъщност представлява ответна усмивка. За малкия Сам гоблинската пещера беше интригуваща страна от приказките. Нямаше как да не се възхити човек на способността му да не изпада във внезапен ужас от нищо.

Сълзици на гъбка отново върна очи към снимката, а после пак към малкия Сам и лицето на Ваймс. Пъхна я внимателно в джоба си и измъкна мъничка дъгоцветна съдинка. Подаде я на Ваймс с леко трепереща ръка, а той усети, че я поема трепетно с две ръце. Тогава Сълзици на гъбка рече със странния си глас, подобен на жива картотека:

— Сърцата отдадоха.

От което Ваймс едва не падна на колене.

Като нищо можеше и нейната глава да се зъби от стената на кръчмата, каза си той. Някой ще гори в ада!

Дълбоко в главата му нещо засмяно подметна: „Браво, командир Ваймс, най-накрая подхвана моята песен!"

Той не му обърна внимание, усещайки в шепите си малката съдинка. Беше гладка като кожа. Каквото и да беше предназначена да съдържа, а той нямаше да попита, съдържанието беше прикрито от изваяна плетеница от цветя и гъбки.

В хладните недра на своята изба кръчмарят Джимини се подготвяше за вечерния наплив, когато чу шум в тъмнината между бъчвите. Решавайки, че е поредният плъх, той продължи да си върши работата, докато една ръка не запуши устата му.

— Извинявай, господинчо, ама имам причина да вярвам, че можеш да ми помогнеш с разследването.

Мъжът се мъчеше да се отскубне, но Ваймс знаеше всички номера, що се отнася до задържането на заподозрян.

— Знаеш кой съм, господинчо — изсъска той, — и аз те знам какъв си. И двамата сме ченгета и сме видели туй-онуй. Сам каза, че кръчмарите виждат всичко, чуват всичко и не обелват и дума, а аз съм либерален човек, господин Джимини, само че разследвам убийство. Убийство, сър, най-тежкото престъпление и може би нещо къде-къде по-лошо. Така че да ме прощаваш, ако възприема позицията, че тия, които не са до мен, стоят на пътя ми, с всички съпътстващи я последици.

Джимини вече се задушаваше и безсилно се загърчи.

— О, май къркането и заседналият живот си казват думата, а? — подметна Ваймс. — И така, няма да принуждавам човек да наруши тържествената си кръчмарска клетва, така че като си махна ръката, ще седнем кротичко и ще си поиграем на малко гатанчици. Пускам те… сега.

Кръчмарят изруга немощно и добави:

— Нямаше нужда от това, командире. Имам слабо сърце, да знаеш!

— Не толкова слабо, колкото можеше да е, господин Джимини. А сега няколко думи относно недостатъка да си голям умник.

Кръчмарят го изгледа кръвнишки, когато Ваймс продължи:

— Аз съм ченге в строгия смисъл на думата. Не убивам хора, освен ако не се опитват да ме убият. Сигурно си спомняш моя помощник, господин Уиликинс. Видя го онзи ден. За съжаление той е по-праволинеен от мен и освен това изключително лоялен. Преди няколко години, за да спаси семейството ми, уби въоръжено джудже с най-обикновено шило за лед. А има и други таланти. Сред които, трябва да призная, е умението му да глади ризи толкова перфектно, колкото изобщо могат да бъдат изгладени. И както казвам, е наистина много лоялен. Хайде де, Джимини. Аз съм ченге и ти си ченге. Каквото и да разправяш, все още си ченге — дамгата си е доживотна. Знаеш на какво съм способен и аз знам на какво си способен. Освен това си достатъчно умен да застанеш на правилната страна.

— Добре де, няма нужда да ми го натякваш повече — изръмжа Джимини. — И двамата знаем и две, и двеста. — Тонът му изведнъж и почти театрално омекна до мъркане: — С какво може един такъв кротък гражданин като мен да бъде полезен, господин полицай?

Ваймс внимателно извади от джоба си малката съдинка. Наистина беше горе-долу като кутийка за енфие. Нелепото несъответствие развесели Ваймс — в единия си джоб държеше прекрасна драгоценност, доста вероятно съкровищница на гоблински сополи, а в другия къташе собствената си кутийка за енфие. Колко ли забавно щеше да е, ако ги обърка?

Джимини определено реагира при вида й, макар че сигурно си мислеше, че не е. Има тънка разлика между това да криеш реакцията си и да си личи, че криеш реакцията си.

— Добре де, добре, господин Ваймс. Прав си. Не бива да си играем игрички, не и такива стари ченгета като нас. Предавам се. Знам какво е това. Всъщност наскоро видях едно такова. — И?

— Мога да ти дам едно име, господин Ваймс. Щото какво? Той е откачалка, боклук, пък и не е оттук. Казва се Стретфърд, или така поне му викат. Кръволок, от ония типове, дето хич не искаш да ти влязат в кръчмата, изобщо не се свеня да ти го кажа. Не идва често насам, слава богу! Онзи ден го видях за пръв път от месеци. Не зная къде му е бърлогата, ама оня гнусен проклетник, с който се мъкне, се казва Тед О’Трепка, работи за младия лорд Ръждьо, горе в Поднокът. Негово благородие бил станал тютюнев магнат, така чувам. — Джимини млъкна.

Ваймс беше убеден, че изтълкува думите му точно както Джимини искаше. Лорд Ръждьо младши беше намислил нещо и намеквайки за това, Джимини му хвърляше кокал, за да го свали от гърба си. Някои сигурно биха нарекли това долна постъпка, но мъжът в края на краищата беше бивш полицай.

Джимини слабо се прокашля, докато се мъчеше да открие друга жертва, която Ваймс да погне.

— Ама О’Трепка, да ти кажа, си е просто шушумига. Ако на някого му трябва едно-друго, той е от ония типове, дето ще стоят да се оглеждат и ослушват или дето им заръчват да изнесат мършата. Като не крои някоя мръсотия, май лепи тапети по къщята и върти една ферма за пуйки горе по пътя към Стръмнище. Не може да я пропуснеш, голяма смрад е съборетината, щото хич не се грижи за пилците. Не му е уред главата, мен ако питаш.

Ваймс използва момента да подметне:

— Тютюн, а? Ами да, господин Джимини, наистина ми се стори, че усещам доста по-силна миризма на тютюн, отколкото бих очаквал по тия места, и, разбира се, като полицай това е нещо, което ще трябва да проверя евентуално, като имам повечко време. — Той намигна, а Джимини кимна многозначително.

При така разчупилата се атмосфера Джимини рече:

— Влачат насам някакви бурета по нощите, а после ги вземат и ги отнасят нанякъде. Хубаво, знам, че прибират там по нещичко и прочее, ама то няма лошо. И понеже се разбираме толкова добре, господин Ваймс, да ти кажа, че съм тук едва от три години. То е ясно, навремето е ставало нещо. Може и да са поизклали неколцина гоблини, не знам, не ми влиза в работата. Нито знам защо, нито знам кой, ако ме разбираш.

Ваймс забеляза, че Джимини е плувнал в пот.

Има моменти, когато да постъпиш по начин, който се изисква от най-обикновено приличие, не служи на по-висшата цел. Ето защо Ваймс просто се усмихна леко и каза:

— Някой ден, господин Джимини, ще доведа тук една дама. Струва ми се, че ще й бъде много интересно да разгледа заведението ти.

Джимини се озадачи, но прояви достатъчно добри обноски да отвърне:

— Ще го очаквам с нетърпение, командире.

— Това, което се опитвам да кажа — въздъхна Ваймс, — е, че ако следващия път, като дойда тук, над бара в тази кръчма още стои гоблинска глава, ще избухне мистериозен пожар, ясен ли съм? Ти несъмнено не искаш да си на бойна нога с младия лорд Ръждьо и неговите дружки, понеже винаги си струва човек да е в добри отношения с властимащите, както ми е добре известно. За да видиш колко приятелски съм настроен към теб, господин Джимини, бих искал да ти подскажа, че няма да е в твой интерес да имаш за враг командир Ваймс. Просто ти давам акъл, нали се сещаш, като ченге на ченге.

С насилена шеговитост Джимини отвърна с глас, от който капеше мед и масло:

— Няма случай досега, в който редови полицай Джимини да не е усетил накъде духа вятърът. И понеже беше тъй добър да посетиш скромното ми заведение, май няма да сбъркам, ако кажа, че вятърът е попътен за Ваймс.

Ваймс повдигна резето на избата и на тръгване каза:

— О, аз съм на същото мнение, господин Джимини, на същото мнение. И ако някога ветропоказателят реши да се обърне в друга посока, ще му отхапя проклетата петльова глава.

Джимини се усмихна неуверено:

— Имате ли правомощия тук, командире?

И се оказа дръпнат за яката на сантиметър от лицето на Ваймс, който процеди в оцъклените му очи:

— Пробвай да разбереш.

В доста приповдигнато настроение след разигралата се сценка Ваймс бодро пое по пътеката, която водеше до хълма, и откри госпожица О’Майна и Сълзици на гъбка на прага на вилата. Явно бяха брали ябълки — до тях стояха няколко препълнени кошници. Стори му се, че Сълзици на гъбка се усмихна, като го видя, макар че как всъщност би могъл да е сигурен? Гоблинските лица бяха трудно разгадаеми.

Съдинката беше надлежно разменена за снимката и Ваймс не можа да не забележи, понеже винаги и момиченцето се опитват скришом да проверят състоянието на своите драгоценности, без да засегнат другия. Беше сигурен, че чу как госпожица О’Майна потиска въздишка на облекчение.

— Открихте ли убиеца? — запита тя, навеждайки се нетърпеливо напред. — Би ли влязла вътре, миличка, докато поговоря с командир Ваймс? — обърна се тя към момиченцето.

— Да, госпожице О’Майна. Ще вляза вътре, както желаете.

Ето го отново — езика на малките чекмедженца, които се отварят и хлопват по поръчка. Гоблинчето изчезна в къщата, а Ваймс сподели:

— Имам информация, че в нощта на убийството двама мъже са посетили кръчмата и единият със сигурност е притежавал съдинка. Доколкото разбрах, никой от двамата не е стожер на обществото.

Госпожица О’Майна запляска с ръце.

— О, но това е чудесно, нали? Направо сте ги загащил на местопрестъплението!

Самюъл Ваймс винаги се чувстваше неловко, когато цивилни се опитваха да говорят на нещо, което смятаха за „полицейски" език. Ако ставаше въпрос, той мразеше да мисли за тях като за цивилни. Какво е полицаят, ако не цивилен с униформа и значка? Напоследък обаче тази дума почваше да се използва като определение за хора, които не бяха полицаи. Това беше опасна тенденция — престанеха ли полицаите да бъдат цивилни, единственото, което им оставаше, беше да бъдат възприемани като войници. Той въздъхна.

— Доколкото знам, госпожице, не е незаконно да се притежава гоблинска съдинка. Нито пък, строго погледнато, е незаконно да не си стожер на обществото. Гоблините бележат ли съдинките си по някакъв начин?

— О, да, командире, безусловно. Гоблинските съдинки са много отличителни. Тези престъпници имат ли modus operandi?[25]

Сърцето на Ваймс се сгърчи.

— Не, и не мисля, че ще го познаят, ако им се изпречи пред очите. — Той се опита да каже това непреклонно, защото госпожица О'Майна изглеждаше така, сякаш всеки миг ще се впусне напред с лупа и хрътка.

И в този момент, обагряйки света около него като разноцветна дъга от звуци, от отворения прозорец на вилата бликна музика. Той се заслуша с отворена уста, напълно забравяйки разговора.

Негова светлост херцогът на Анкх, командир сър Самюъл Ваймс, не беше човек, който се прехласва по разни изпълнения на класическа музика или впрочем на всякаква музика, която не можеш да си подсвиркваш по пътя за вкъщи. Очевидно обаче да си от знатното общество налагаше задължителни посещения на опера, на балет и на колкото може музикални изяви, на които Сибил успееше да го завлече. За щастие обикновено седяха в ложа, а Сибил като мъдра съпруга, след като му извадеше душата да го курдиса на представлението, не го връщаше в съзнание чак до края му. Част от произведенията обаче явно бяха проникнали в главата му и бяха достатъчно, за да знае, че онова, което сега чува, е истинска класика. И дума не можеше да става да я изтананика човек, нито пък в някой момент някой да кресне „Опа! Гепи един банан!". Беше чистата есенция на музиката — звук, които почти те кара да паднеш на колене и да обещаеш да бъдеш по-добър човек. Той се обърна безмълвно към госпожица О’Майна, а тя кимна:

— Много я бива, а?

— Това е арфа, нали? Гоблин да свири на арфа?

Госпожица О’Майна явно се подразни от въпроса.

— Ами да, защо не? Колкото и да е странно, големите им ръце са съвсем подходящи за инструмента. Не мисля, че все още разбира концепцията за нотите, и трябва да й помагам да настройва струните, но наистина свири много добре. Само небесата знаят откъде й идва тази музика…

— От небесата? — каза Ваймс и спешно додаде: — Дълго ли ще свири? Имам ли време да доведа Сибил? — Без да изчака отговор, той хукна по пътеката, прехвърли се през портата, накара някакво стадо овце да експлодира във всички посоки, изруга една телена ограда, прескочи ха-ха-то, напълно игнорира хе-хе-то и направо подмина хо-хо-то. Профуча по алеята, прехвърли стъпалата и като по магия мина през портата тъкмо в момента, в който лакеят я отвори.

Сибил пиеше чай с групичка дами, което явно беше задължителна процедура в провинциалните следобеди, но Ваймс се подпря на стената и изпъхтя:

— Трябва да дойдеш да чуеш музиката! Вземи и Сами! Вземи и тези дами, ако искат да дойдат, но за бога, побързай! Никога не съм чувал нещо толкова хубаво!

Сибил се озърна.

— Е, тъкмо свършвахме, Сам. Знаеш ли, изглеждаш много зачервен. Случило ли се е нещо? — Тя погледна с молба приятелките си, които вече се надигаха от местата си: — Надявам се да ми простите, дами. Толкова е трудно да си съпруга на човек с важни дела. — Последната сричка беше леко натъртена. — Сигурна съм, Сам, че каквото и да е, може да почака, докато си вземем довиждане с гостите, нали?

И така, Сам Ваймс се ръкуваше, усмихваше, ръкуваше, усмихваше и изяждаше от яд, докато и последната бъбрица не си избъбри бъбренето и не се изнесе.

Изпратила последната карета, лейди Сибил се върна, стовари се в един стол пред Ваймс и изслуша объркания му разказ.

— Става дума за онова гоблинче, което госпожица О’Майна учи на право говор ли?

Ваймс едвам се свърташе на място.

— Да! И свири прекрасна музика! Прекрасна!

— Сам Ваймс, като те заведа на концерт, заспиваш до десетата минута. И знаеш ли какво? Убеди ме. Да тръгваме, а?

— Къде? — обърка се Ваймс, изпаднал в съпружески стрес.

Сибил се престори на изненадана.

— Как къде, да чуем младата дама как свири на арфа, разбира се. Мислех, че именно за това припираш. Ще ида да си взема жакета, докато ти откриеш малкия Сам, става ли? Той е в опитното отделение.

Объркването на Ваймс набираше сили.

— В… какво?

— В опитното отделение, Сам! Нали знаеш, че предците ми са били прочути експериментатори? Уиликинс е с него и мисля, че правят дисекция на някакви, как да се изразя, екскременти. Погрижи се и двамата да си измият ръцете… старателно — додаде тя, излизайки от стаята. — И им обясни, че съм била категорична. И обясни на Сами какво значи категорична!

Каретата остана сиротна на алеята. Не посмяха да почукат на вратата, не и докато вълшебната музика се лееше от прозореца на вилата. По лицето на Сибил се стичаха сълзи, но тя често вдигаше очи и мълвеше нещо от сорта на: „Това не би могло да се изпълни на арфа!". Дори малкият Сам стоеше като гръмнат, отворил устица, а музиката струеше и само за миг заля целия свят, окрили всички сърца и прости всички грехове — част от Ваймс успя да забележи, че това не беше особено трудно в случая с малкия Сам, но си беше съсипващо тежка работа с баща му. А когато музиката спря, малкият Сами извика: „Още!", каквото впрочем направиха и родителите му. Останаха там, без да смеят да се погледнат, докато вратата на вилата се отвори и госпожица О’Майна излезе на прага.

— Видях, че стоите отвън. Моля, влезте, но тихичко. Направила съм лимонада. — Тя ги поведе през вестибюла и зави към дневната.

Сълзици на гъбка сигурно беше предупредена за посещението им от госпожица О’Майна. Седеше на един стол до арфата, сключила скромно възголемите си ръце на скута си. Малкият Сам безмълвно отиде до нея и гушна крака й. Гоблинското момиче явно се паникьоса и Ваймс каза:

— Не се тревожи, просто иска да ти покаже, че те обича.

А аз току-що казах на едно гоблинче да не се плаши от сина ми, понеже го обича, и светът се обърна наопаки, и всички грехове са вече опростени, освен може би моите, помисли си Ваймс.

Докато каретата потропваше кротко по пътя към резиденцията на Рамкин, лейди Сибил тихо сподели с Ваймс:

— Разбрах, че младата гоблинска дама, която е била… убита, е можела да свири на арфа също като госпожица Гъбка.

Ваймс се сепна от дълбокия си размисъл.

— Не знаех.

— О, да, така е — неестествено словоохотливо потвърди Сибил. — Очевидно госпожица О’Майна иска гоблинските девойчета да се гордеят с нещо. — Тя се прокашля и след малко продължи: — Подозираш ли някого, Сам?

— О, да, двама. Разполагам с показанията на надежден свидетел, че са били в района, и започвам да обмислям поредица от действия, които биха могли да ме отведат до местонахождението на ковача, господин Джеферсън. Това в крайна сметка е провинцията. Където и да идеш, все ще те видят и никога не знаеш кой стои зад живия плет. Убеден съм, че са го чули как ме кани на корията на мъртвеца през онази „съдбовна нощ", както би гръмнал Вестникът.

Сибил сведе очи към малкия Сам, задрямал между тях, и запита:

— Знаеш ли къде живеят?

— Да, поне единият. Мисля, че другият просто се мотае наоколо, както се казва. — Скриптенето на чакъла под колелата им подсказа, че се спускат по дългата алея.

Сибил отново се прокашля и тихо каза:

— Опасявам се, че може би си почувствал известна острота в отношението ми към теб, Сам, че оставяш професионалният ти интерес да наруши почивката ни. На моменти сигурно съм била… доста рязка.

— Не, съвсем не, Сибил, напълно разбирам твоите тревоги.

На лейди Сибил явно нямаше да й дойдат зле няколко хапчета за кашлица, но тя храбро продължи:

— Сам, ще ти бъда много благодарна, ако бъдеш тъй добър да вземеш някакви мерки, като например Уиликинс, за да измъкнеш тези негодници откъдето и да тровят света с тяхното съществуване и да ги изправиш пред закона.

Усещайки я как трепери от ярост, Ваймс призна:

— Смятах да направя това при първа възможност, скъпа, но трябва да ти кажа, че може да не мине изцяло по устава. В крайна сметка тук нямам юрисдикция.

Жена му обаче отвърна:

— Ти си педантичен привърженик на устава, Сам, и аз оценявам това, но юрисдикцията на всеки добър човек се простира до края на света… макар че кой ще ги осъди? Хавлок би ги обесил, знаеш го. Той обаче е много далеч. Въпреки всичко, в едно съм сигурна и то е, че най-лошото, което можеш да направиш, е да не направиш нищо. Действай, Сам.

— Всъщност, Сибил, мислех си да ги предам на местното правосъдие.

— Моля? Та то е една ужасна пасмина, очевидно използваща онова, което тук наричат закон, за своя собствена изгода! Случаят ще се разсмърди страшно!

Ваймс се усмихна.

— О, скъпа, наистина ли мислиш така?

Какъв смисъл да си ляга човек, помисли си Ваймс по-късно същата вечер, затова целуна жена си за лека нощ и отиде в билярдната зала, където Уиликинс лениво практикуваше някои от по-социално приемливите умения, които беше усвоил през пропиляната си младост. При влизането на Ваймс той се изправи и го посрещна с разбиране:

— Добър вечер, командире. Бихте ли желал едно укрепващо питие?

Ваймс се поглези и с рядка пура, понеже, така де, какво й е хубавото на една билярдна зала, ако сред светлините не се вие дим, превръщайки въздуха в сивкавосиньо — цвета на умрелите надежди и изгубените шансове?

Уиликинс, който знаеше протокола, изчака Ваймс да вкара първата топка, преди леко да се прокашля.

— О, отлично, сър! И доколкото разбирам, Нейно благородие е до известна степен разлютена относно гоблинската ситуация. Струва ми се, че случаят е именно такъв, сър, понеже я срещнах по-рано в коридора и тя използва език, какъвто не съм чувал от женски устни, откак старата ми майка се спомина, боговете да благословят душата й, ако могат да я открият. Но… отново отлично, сър.

Ваймс остави щеката си настрана.

— Искам да ги пипна всичките, Уиликинс. Не си струва да опандизим само някакъв местен главорез.

— Да, наистина, командире. Цялата работа е да се вкара черната топка.

Ваймс вдигна очи от парливото си питие.

— Виждам, че си играл доста в живота си, Уиликинс. Срещал ли си някога Таз Уилямс? Много религиозен човек посвоему, живееше някъде из пилешкия цех със сестра си и играеше, както никога не съм виждал някой да играе преди или оттогава. Кълна се, че можеше да накара топката да прескочи масата, да се завърти по ръба и да падне обратно точно там, където я иска, или право в джоба. — Ваймс изсумтя от доволство и продължи: — Естествено, всички казваха, че мамел, ама той просто си стоеше, мек като млекце, и повтаряше: „Топката литна". Да ти кажа правичката, не го пребиваха само защото си беше направо образование да го гледа човек. Веднъж вкара топка с рикошет в лампата и в една халба бира. И както казваше, топката литна. Право в джоба. — Ваймс се поотпусна и завърши: — Проблемът, естествено, е, че в реалния живот правилата са по-строги.

— Да, наистина, командире — отново каза Уиликинс. — Там, където аз играех, единственото правило беше, че след като треснеш противника с щеката по главата, трябва да можеш да тичаш много бързо. Разбрах от Нейно благородие, че може би ще ви трябва помощта ми тази нощ?

— Да, моля. Ще посетим селището Поднокът. Към двайсетина мили нагоре по реката.

Уиликинс кимна.

— Така е, сър. Навремето е било седалище на фамилията Поднокът и най-вече на лорд Правосъдни Поднокът, който е прословут с изказването си, че изобщо не приема пледирания за невинност с мотива, че „престъпниците все лъжат" и по една щастлива случайност е бил Почетен майстор на благотворителното дружество на въжарите и плетачите. Ако имаме късмет, няма да се натъкнем на негов образ и подобие.

— Отлично, Уиликинс, и пътьом ще се отбием да вземем ентусиазираното ни местно полицайче, което да стане свидетел на честна игра. Възнамерявам да се погрижа за това.

— Радвам се да го чуя, сър — кимна Уиликинс, — но помислете над следното: има ли значение, след като топката е литнала?

Госпожа Левак отвори вратата, изписка, тръшна вратата, отвори вратата да се извини, че е тръшнала вратата, след което внимателно затвори вратата, оставяйки Ваймс на прага. Половин минута по-късно Небивал отвори вратата с полувтъкната в панталоните си нощница.

— Командир Ваймс! Нещо не е наред ли? — изпъшка той, мъчейки се юначно да натъпче цялата нощница в гащите си.

Ваймс енергично потри ръце.

— Да, околийски Левак, почти всичко, но има една част, която може да се оправи с твоята помощ. Във връзка с убийството на гоблинската жена разполагам с достатъчно информация, за да препоръчам задържането на двама мъже за разпит. Тук сме в твои води, тъй да се каже, така че от професионална гледна точка мисля, че е редно и правилно да ми съдействаш с арестите. — Ваймс пристъпи в стаята, за да се види лицето на Уиликинс, и продължи: — Мисля, че познаваш Уиликинс, моя прислужник, който доброволно предложи да кара каретата и, разбира се, да ме снабди с чиста бяла риза, в случай, че ми потрябва.

— Дасррр — изръмжа Уиликинс, като се извърна да намигне на Ваймс.

— Околийски Левак, ще съм ти задължен, ако можеш да се въоръжиш с всичко, каквото ти се види от полза, и тъй като нямаш белезници, дето да струват, и проклет, о, много се извинявам, петак, поне можеш да изнамериш някакво въже, нали?

Лицето на Небивал Левак представляваше цяла палитра от противоречиви емоции. Ще работя с прочутия командир Ваймс — ураа! Ама тая работа е дебела и опасна — о, боже! Само че ще действам като истински полицай — ураа! Но в леглото ми вече им шише с гореща вода — о, боже! От друга страна, ако всичко се обърка, в края на краищата тук почти всичко е на херцога на Анкх, тъй че той ще обере калая — ураа! А току-виж, ако се отлича, може да ме вземат на работа в града и мама да живее някъде, където не будуват нощем да слушат как мишките се трепят с хлебарките — ураа![26]

За Ваймс беше истинска наслада да наблюдава изражението на момчето под трепкащия пламък на свещта, особено предвид че Небивал мърдаше устни, докато мислеше. Така че вметна:

— Убеден съм, че съдействието ти по този въпрос ще бъде много благотворно за бъдещата ти кариера, околийски Левак.

При тези думи госпожа Левак, надничаща иззад рамото на сина си, светна от гордост и рече:

— Слушай Негова светлост, Небивал! Може и да прокопсаш, както все ти повтарям! Ни гък! Стягай си партакешите, синко!

Този майчин съвет беше съпроводен от толкова скоростно кланяне, че госпожа Левак като нищо можеше да се конкурира с крачето на шевна машина. Бог да поживи старите мамчета, каза си Ваймс, когато Небивал в крайна сметка се навря в каретата с манерка горещ чай, чифт чисти гащи за смяна и половинка ябълков пай.

Когато колелата заскърцаха и след като Небивал спря да маха на старото си мамче през прозореца, Ваймс, внимателно балансирайки под друсането, запали малкия спиртник. Той беше единственото, с което каретата разполагаше за осветление. Когато отново се настани мястото си, подхвана:

— Ще ти бъда благодарен, момко, ако отделиш малко време да запишеш в тефтера си всичко, което си чул от мен тая вечер. Може да е от полза и за двама ни. — Небивал направо изкозирува, а Ваймс продължи: — Когато онзи ден открихме гоблинката, господин Левак, отбеляза ли си го в тефтера?

— Да, сър! — Небивал отново изкозирува. — Дядо ми викаше винаги да си записвам всичко в тефтера, сър!

Те подскочиха в седалките си при поредния камък, през който мина каретата, и Ваймс тихо запита:

— А някога казвал ли ти е чат-пат да обръщаш случайно по две страници наведнъж, за да ти остане по някоя празна?

— О, не, сър. Трябва ли?

Седалките отново ги подхвърлиха нагоре, а Ваймс обясни:

— Формално погледнато, момко, отговорът е „не", особено ако изобщо не работиш с мен. А сега запиши всичко това, ако обичаш, както те помолих. Пък аз, понеже не съм вече на твоите години, ще се опитам да си почина малко.

— Да, сър, разбирам. Само едно нещо, сър. Господин Каменоломни, секретарят на магистратите, тоя следобед намина край мен и като си побъбрихме, ми рече да не се кахъря за гоблинката, щото те, гоблините, официално са си вредители. Много беше мил и бренди донесе за старото мамче, и рече, че сте чудесен джентълмен, ама сте си башка луд, сър, така щото нали сте от хайлайфа, и ви влизат разни мухи в главата. Сър? Сър? Заспахте ли, сър?

Ваймс обърна глава и сладко промърмори:

— Отбеляза ли си това в тефтера, момко?

— О, да сър!

— И все пак тръгна с мен? Защо, господин Левак?

Под тях трополеше чакъл и мина известно време, преди Небивал Левак да си събере мислите. Накрая отговори:

— Ами… рекох си, тъй де, че господин Каменоломни е, кажи-речи, от благородията, пък и командир Ваймс си е благородие, само дето е херцог и затуй е много голямо благородие и ако човек ще трябва да е заклещен между благородия, май по бива да е на страната на най-голямото. — Той чу Ваймс да изсумтява и додаде: — Пък и, сър, рекох си, тъй де, бях там горе, видях оная клета твар и какво й беше сторено и се сетих, че Каменоломни се опита да ме направи на глупак, като ме накара да арестувам Ваша светлост. И се размислих за гоблините и си рекох, тъй де, гнусни са и са смрадливи, ама старият гоблин плачеше, пък животните не плачат, а гоблините, тъй де, правят разни неща, красиви неща. Пък за туй, дето покрадват от помията и са адски мърляви, е, то и сред хората има такива, дето хич не им отстъпват, малко ли съм ги виждал наоколо! Ta ce поразмислих още по тая тема и си рекох, че, тъй де, господин Каменоломни, рекох си, сигурно нещо не е доразбрал.

Разнесе се тътнеж, когато каретата мина по един мост, след което трополенето на колелата по натрошен камък се върна. Небивал тревожно запита:

— Така ли е, сър?

Той зачака притеснено. Накрая Ваймс, този път със съвсем отвлечен глас, се обади:

— Знаеш ли как се нарича тая малка реч, дето току-що произнесе, господин Левак?

— Не знам, сър. Само казах това, което си мисля.

— Нарича се изкупление, господин Левак. Дръж се здраво за него.

Ваймс се сепна от дрямката, в която сънува как малкият Сам свири на арфа, и докато схване, че е било само сън, шумът от колелата се промени, а каретата намали и спря.

Уиликинс открехна кепенчето, което позволяваше комуникация между пътниците и кочияша, и тихо каза:

— Уважаеми пътници, намираме се на около половин километър от Поднокът, с население тридесет и седем души, до един тъпаци. Оттук може да усетите миризмата на пуйки, от която ще ви се додрайфа, прощавайте за клачианския. Предположих, че не е зле да извървим тихичко останалия път, сър.

Ваймс слезе от каретата и се поразтъпка. Въздухът вонеше с чудновато агресивната смрад на птици. Даже гоблините не изтезаваха синусите чак толкова мъчително. Това обаче беше нищо в сравнение с тръпката, да, тръпката. Откога не беше водил истинска акция? Твърде отдавна, ето откога. Сега капитаните и старшите сержанти вършеха тая работа, докато той си седеше в кабинета, представлявайки анкх-морпоркската Градска стража. Е, не и днес.

Докато напредваха през високата до коляно мъгла, той полугласно нареди:

— Околийски Левак, като ти дам сигнал, ще почукаш на предната врата, а аз ще застана до задната, в случай че господата решат да си плюят на петите, ясно?

Вече наближаваха двора. Да, двамата щяха да са достатъчни. Къщата изглеждаше твърде малка за две врати, камо ли три.

— Какво да извикам, командире? — прошепна Небивал.

— О, мътните го взели, нали си от ченгелъшко семе, бе, синковецо! Какво, по дяволите, си мислиш, че трябва да извикаш? Ей ти един жокер — не включва думата „моля". Като заема позиция, ще ти свирна, ясно? Добре.

Те прекосиха предпазливо вонящия двор и Ваймс заобиколи отзад, където му хрумна интересна мисъл и той си я отбеляза наум. После се опря на мръсната стена на къщата, малко встрани от задната врата, смръкна щипка енфие, за да прочисти вонята на пуйки, и подсвирна леко.

— Отворете в името на закона! Обградени сте! Имате една минута да отворите вратата! Не се шегувам! Отворете вратата! Говори полицията!

Удобно облегнат на стената, Ваймс неохотно оцени това с „много добър" като за начинаещ, отнемайки единица за междинното „Не се шегувам", а когато един мъж изхвръкна от задната врата, подложи крак.

— Добро утро, господине. Името ми е командир Ваймс. Надявам се, че си в състояние да си спомниш твоето!

Пуйките в навеса пощуряха, предизвиквайки леко покачване на смрадливостта. Мъжът се изправи мъчително на крака и отчаяно се заозърта.

— О, да, може да побегнеш, да, като нищо — продължи Ваймс разговорливо, — само дето хората може да изтълкуват това като знак, че имаш причина да бягаш. Е, по мое лично мнение всеки, който бъде спрян от ченге, трябва да хукне като за световно, бил той невинен или не, на общо основание. Освен това напоследък толкова се ояждаме, че се налагат някакви физически упражнения. Но, моля, бягай, ако ти се бяга, господин О’Трепка, понеже и аз мога да бягам, при това много бързо.

Ето че О’Трепка вече се усмихваше като всеки, който си мисли, че ченгето срещу него не е особено умно.

— Бас ловя, че нямаш заповед от магистратите, нъл тъй?

— Е, де, господин О’Трепка, защо пък реши така, а? Да не си мислиш, че магистратите не биха издали заповед за задържането ти, а? Между другото, благодаря, че ми показа къде са скътани буренцата с тютюн. Съдействието ти ще бъде взето предвид.

Някои дни са лоши, както когато се озовеш право пред обезобразения труп на млада жена, но пък има и добри дни, когато жилещите те очи на заподозрения се извърнат точно към мястото в двора, където е скрита плячката.

— Аз, разбира се, ще спомена сътрудничеството ти пред властите и, о, да, разбира се, в местната кръчма.

Господин О’Трепка вече си представяше резултата от това да го сметнат за доносник, така че прояви глупостта да каже:

— Хич не съм ти казвал нищо за никакъв тютюн и ти го знаеш, куко недна!

В този момент Небивал пристъпи иззад ъгъла, вдигнал страховитата си палка и изкривил лице в почти комично изражение на агресия.

— Ако искате да му хвърля един-два яки тупаника, командире, само кажете!

Ваймс подбели очи в престорено отчаяние.

— Няма нужда, Левак, няма нужда тъкмо сега, когато господин О’Трепка гори от желание да си побъбри с нас, не виждаш ли?

О’Трепка реши, че удачният подход е да апелира към Небивал.

— Виж, Небивал, познаваш ме…

Не успя да продължи, понеже момъкът кресна:

— За теб съм околийски Левак, О’Трепка. Баща ми те е влачил в изправителното десетки пъти. Наричаше те торен бръмбар, щото където и да става нещо лайняно, все там те заварваше. И ми каза да те държа под око, което всъщност и правя в момента.

Той погледна към Ваймс, който му кимна окуражително и каза:

— Проблемът, господин О’Трепка, е, че не сме тук да говорим за контрабанден тютюн, разбираш ли? Виж сега, никога не съм се възприемал като бирник, пък митничарската професия не ми е по душа. Аз съм чисто и просто ченге, ясно, и за мен ти си само един човечец, който прави услуга на шефа си, като му пази няколко буренца тютюн в бараката си. От друга страна обаче, като погледнем везните… е, ако видя убиец от тая друга страна, бога ми, напълно може да ми изфиряса от ума първата… Не ме карай да ти го обяснявам образно, О’Трепка, понеже и двете ми везни са пълни.

О’Трепка явно се ужаси:

— За гоблина ли иде реч? Слушайте, не бях аз! Вярно, не съм цвете за мирисане, признавам си го, ама не съм като него! Аз съм мушица, а не проклет убиец!

Ваймс погледна Небивал. Някои хора, като светнат от радост, са самото олицетворение на господин Пънч от куклената постановка. Можеше да се каже, че Небивал изглеждаше като господин Пънч, Джуди, кучето Тоби, крокодила и най-вече полицая, всички щастливо накачулени накуп. Ваймс повдигна въпросително вежди и Небивал потвърди:

— Вярвам му, шефе. Не му стиска за нещо подобно. Най-много да бутне някоя бабичка, за да й отмъкне портмонето, ама даже тогава ще гледа да е някоя сляпа.

— Ето, виждате ли! — ликуващо посочи О’Трепка. — Не съм наистина лош човек!

— Да — кимна Ваймс, — виждам, че си същинско ангелче от църковния хор, господин 0'Трепка, пък и аз съм доста набожен и обичам да слушам по някой псалм или химн, но ще потвърдиш ли под клетва, че лицето, известно като Стретфърд, е накълцало до смърт една гоблинска девойка на Обесническия хълм в имението на Рамкин преди три нощи?

О'Трепка вдигна пръст.

— Може ли само да кажа, че му виках да я остави, ама той се изсмя, пък и хич не знаех, че е жена… ами то как да ги различи човек?

Лицето на Ваймс беше каменно.

— Кажи ми, Тед, какво щеше да сториш, ако знаеше! Заинтригува ме.

О'Трепка заби поглед в краката си.

— Ами аз, такова, ами то, такова, не и… жена, искам да кажа… такова, не и жена… искам да кажа, това не е редно, нали разбирате какво искам да кажа?

А такива като този опасен клоун се срещат в почти всеки квартал, помисли си Ваймс.

— Личи си, че кавалерството още не е умряло, господин О'Трепка. Добре, Левак, да караме нататък. Господин О'Трепка, защо отидохте на Обесническия хълм във въпросната нощ?

— Ами просто на разходка — изплю О'Трепка. Лицето на Ваймс отново се вкамени до такава степен, че стана като отливка.

— Ама, разбира се, господин О'Трепка. Колко глупаво от моя страна да задам такъв въпрос наистина. Околийски Левак, виждам, че Уиликинс пуши цигара ей там. — Той бутна отворената врата и дръпна О'Трепка а вътре. — В тази къща има ли мазе?

О'Трепка беше на крачка от някои естествени нужди, но понеже беше от онези глупаци, които сами се натикват все по-надълбоко, успя да се заяде:

— Може и да има. И кво?

— Господин О'Трепка, вече споменах, че съм набожен човек и тъй като ти би изпробвал и търпението на светец, аз чувствам необходимост от миг за тих размисъл, разбираш ли ме? Ти несъмнено знаеш, че винаги има лесен начин и обратното, винаги има труден начин. Това в момента е лесният начин, но трудният в известен смисъл също е доста лесен. Преди да продължим нашия разговор, искам да остана насаме с мислите си. И понеже ми се струва, господин О'Трепка, че би могло да ти хрумне да си биеш камшика, тъй да се каже, моят колега, околийски Левак, ще заварди вратата, а аз ще ти пратя помощника си, господин Уиликинс, да ти прави компания.

Още преди Ваймс да успее да почука на прозореца, вратата се отвори и Уиликинс, изряден както винаги, пристъпи в мърлявата стая с излъсканите си обувки, безупречния си костюм и намек за помада по косата си. Тримата проследиха с очи как Ваймс дръпна някаква халка на пода, под която се откри капак към тъмно мазе и стълба надолу.

— Околийски Левак, трябва ми малко време да си поразсъждавам на тъмно. Няма да се бавя. — Той слезе по стълбата и дръпна капака след себе си.

Мракът каза:

— А, командире, най-накрая! Предполагам, че си тук, за да вземеш свидетелски показания.

Това е нередно, помисли си Ваймс. Как да вземеш показания от демон, особено като е без конкретно местожителство? От друга страна, на кого са му притрябвали свидетелски показания, като разполага с признание?

Горе в стаята очите на Тед О'Трепка зашариха наляво-надясно, докато преценяваше ситуацията. Да видим сега: ей ти на един млад некадърник, който си играе на ченге, и някакъв изтупан иконом, лъснат до розово. Така като гледам, синчето на госпожа О'Трепка направо се е омело оттук. В този момент, точно в този момент Уиликинс, без да поглежда О'Трепка, бръкна в джоба си и с шляпване постави на масата пред себе си метален гребен. Гребенът блестеше. А във въображението на О'Трепка направо заискри. След като хвърли поглед към изражението на Уиликинс, синчето на госпожа О'Трепка реши, че ще си седи много кротко, докато онзи мил командир Ваймс не се върне. От някакъв друг джоб Уиликинс извади най-остро изглеждащия нож, който О'Трепка беше виждал в живота си, и без да обръща каквото и да било внимание на околните, започна да си чисти ноктите.

Всъщност капакът се отвори само след някакви си секунди. Ваймс излезе, кимна на Уиликинс, който си прибра гребена и напусна стаята, без да каже и дума, а Ваймс се отпусна на стола му.

— Господин О'Трепка, имам свидетелско показание, че си бил на Обесническия хълм във въпросната нощ с друг човек, известен като Стретфърд. Свидетелят твърди, че си казал на въпросния, че можеш да осигуриш известно количество пуешка кръв, но той ти е отвърнал, че навсякъде има зайци и че никога не пропуска с прашката си. В този момент според свидетеля от храсталака излязла млада гоблинска жена и твоят спътник взел да я кълца, докато е молела за живота си… При това толкова жестоко, че даже ти самият си му казал, по собствените ти думи, да зареже това, при което той е обърнал срещу теб желязото, описано ми като мачете, толкова рязко, че си се напикал в гащите.

— Не, не говори, не съм свършил. Информираха ме, че въпреки всичко си казал на спътника си, че се предполагало да оставите само кръв, а не, по твоите думи, „пръснати навсякъде черва", при което той те е накарал да ги напъхаш обратно в трупа и да го скриеш по-надолу по хълма в един храсталак от прещип. Не, казах да не говориш! В джоба ти е имало парче свински пай, който си носил от вкъщи, и три долара — заплащането ти за тази малка поръчка.

— След това двамата със Стретфърд сте се върнали при конете си, временно приютени в изоставената стара плевня в другия край на селото. Конете били дореста кобила и скопен сив кон, еднакво съсипани от злоупотреба. Всъщност на коня му паднала подкова на тръгване и е трябвало да разубеждаваш спътника си да го убие на място. О, и свидетелят ми каза, че като сте тръгвали, си бил гол до кръста, понеже блузата ти била прогизнала от кръв и след спор със Стретфърд си я оставил в плевнята. Ще я взема, като се върнем там. Приятелят ти е викал да си свалиш и панталоните, но ти си отказал. Както и да е, пръските кръв още си личат по тях.

— Не ми се ще да влизам в разходи да пращам ездач до града, където моят Игор ще удостовери дали кръвта е човешка, гоблинска или пуешка. Казах да не говориш, нали? Не споменах част от другите разговори между теб и господин Стретфърд, понеже Небивал тук слуша и трябва да се благодариш за това. Клюките могат да са ужасно жестоки.

— А сега, господин О'Трепка, ще спра да говоря, при което бих искал първите думи от твоята уста — много внимавай — да бъдат: „Искам кралска закрила срещу показанията си". Да, знам, че вече нямаме крале, но никой не е променил закона. Ти си голяма О'Трепка, но неохотно се оставих да бъда убеден, че си бил въвлечен в нещо извън своя контрол и по-лошо, отколкото си можел да си представиш. Добрата новина е, че лорд Ветинари най-вероятно ще приеме съвета ми и ще те остави жив. Не забравяй: „Искам кралска закрила срещу показанията си". Ако не чуя това, господин О'Трепка, ще изляза да се поразходя, а господин Уиликинс ще си среши косата.

О'Трепка, който беше изслушал всичко това със стиснати очи, изломоти думите толкова бързо, че Ваймс трябваше да го помоли да ги повтори по-членоразделно. Когато приключи, получи позволение да отиде до тоалетната, като Уиликинс го чакаше отвън, чистейки нокти с ножа си, а Небивал беше изпратен да нахрани обезумелите пуйки.

Ваймс от своя страна влезе в една от смърдящите бараки и сръчка тук-там мръсната слама за онова, което знаеше, че би трябвало да открие там. Не остана разочарован. От достатъчно близко разстояние миризмата на тютюн бе едва доловима сред задушаващата пуешка смрад. Той измъкна едно буре, откри Небивал и заяви:

— Мисля, че е пълно с тютюн, така че възнамерявам да го взема като доказателство. Твоята работа в момента е да ми изнамериш един кози крак и някой, когото знаеш като свестен и почтен гражданин, доколкото тук може да има такива.

— Ами има един Дейв, дето е собственик на „Псета и борсуци" — предложи Небивал.

— И е непоклатим стожер, а?

— Виждал съм го да се кандилка — призна Небивал, — ама са му ясни работите, ако ме разбирате.

Ваймс кимна и изчака известно време, преди Небивал да се върне с инструмента и един кривокрак човек, плюс малка опашка от хора, които за момента, до доказване на противното, трябваше да се приемат за „невинни очевидци".

Когато Ваймс се приготви да отвори бурето, те се скупчиха около него.

— Внимание, господа! — обяви той. — Убеден съм, че това буре съдържа контрабандни стоки. — Той запретна ръкави. — Виждате, че не крия нищо в ръкава си, а в ръка държа само един кози крак.

С известен напън от негова страна капакът на бурето поддаде и ги заля уханието на тютюн. А някои от очевидците решиха, че е време да използват прекрасната възможност за бърза безгрижна разходчица.

Ваймс започна да вади бала след бала кафяви листа, овързани с памук.

— Не мога да взема твърде много в каретата — обясни той, — но ако господин Дейв като непоклатим стожер на обществото приема да удостовери, че ме е видял да вадя тези от запечатано буре, ти, господин Левак, ще вземеш кратки показания и всички можем да се върнем към своите си работи.

Небивал засия.

— Ей, как само го забелязахте, командире! Като гледам, в тая смрад какво ли не може да се скрие, а? — След миг той вдигна очи към Ваймс: — Командире?

Ваймс сякаш гледаше право през него, когато каза:

— Далеч ще стигнеш, околийски Левак. Дай сега да опразним цялото буре, а?

Кой знае откъде му дойде тази мисъл? Може би от основоположните принципи. Като така или иначе си се забъркал с контрабанда, къде да сложиш чертата? Какъв да ти бъде пазарът? Как да получиш най-добрата цена за едно кило от стоката? Той продължи да вади бала след бала и ето че една, почти на дъното на бурето, се оказа осезаемо по-тежка от останалите. Стараейки се да остане с равнодушно изражение, той подаде тежкия вързоп на Небивал:

— Много ще съм благодарен, ако двамата с господин Дейв отворите този вързоп и ми кажете какво има вътре.

Той седна върху бурето и си смръкна щипка енфие, а зад гърба му се разнесе шумолене и накрая Небивал каза:

— Ами, командире, това изглежда е…

Ваймс вдигна ръка.

— На коксов прах ли ти прилича, Левак?

— Да, ама…

Ваймс отново вдигна ръка.

— Проблясва ли в червено и синьо, като го погледнеш на светлината?

В някои случаи наследственото ченге в Небивал се отзоваваше на повика на кръвта.

— Тъй вярно, командир Ваймс!

— Е, в такъв случай браво на теб и на приятеля ти Дейв! — Ваймс погледна за втори път въпросния Дейв и реши да го оправдае по липса на доказателства. — Чудесно, че не стетролове, понеже ако бяхте, досега да сте се гипсирали, тъй да се каже, на място. Това, дето го държите, е „кристален срут", значката си залагам. Тролските хлапета се дрогират с него, не знаете ли? Смръкват си една малка щипчица, ей такава, като кутрето ми, и си мислят, че могат да минават през стени. Което впрочем бездруго правят, а като си смръкнат още един-два пъти, ритват топа. Забранен е по целия свят и се прави много трудно, понеже миризмата при кипването му е безподобна. Освен това излизат и доста искри. Продажбата му е наказуемо със смърт престъпление в Анкх-Морпорк, Юбервалд и всички тролски градове. Диамантеният крал на троловете дава много щедра награда на всеки, който му даде сведения за производството.

Ваймс погледна обнадеждаващо гореспоменатия Дейв. просто в случай че онзи лапне въдицата. Не, разубеди се след малко, не биха го правили тук. Всичкият този тютюн сигурно идва от някое топло място, което значи далече, далече оттук.

Те предпазливо отвориха другите бурета, където откриха много тютюн и няколко опаковки първокласни пури, една-две от които Ваймс прибра в джоба на ризата си за по-нататъшно щателно криминологично изследване. А някъде на дъното на всяко буре имаше и скътани опаковки кристален срут, смив, скалотръс, снадка, сбив и тем подобни отрови, макар че сбивът по принцип се ползва за рехабилитация, стига идеята ви за рехабилитация е да се събудите в канавката, без да знаете чия глава стои на раменете ви.

Натовариха колкото се може повече доказателства в каретата, като Ваймс спря едва когато видя, че започна да проскърцва. Насъбраха останалите бъчви накуп и по сигнал на Ваймс изключително гордият околийски Левак им драсна клечката. При пламването на опаковките с наркотици настъпи кратка пиротехническа демонстрация и Ваймс си помисли, че това е едва началото на фойерверките, които ще се разхвърчат.

Когато хората дотичаха да видят какво става, Ваймс ги увери в най-добрите си намерения и им обясни, че господин О'Трепка ще отсъства за известно време, така че би ли могъл някой да се грижи за пилетата? От отговорите стана ясно, че добросъседската общност споделя въжделението за един доста по-хубав свят без наличието на господин О'Трепка и смрадливите му пуйки, затова последното, което Ваймс направи, бе да отвори клетките и да пусне окаяните твари да търсят сполука по широкия друм.

Като последна ведра идея Ваймс привика притеснения Дейв и му сподели:

— Диамантеният крал на троновете ще оцени високо днешното ни дело. Но ние, разбира се, в служба на закона няма да приемем никаква отплата…

— Няма ли? — разочаровано възкликна Небивал. Ваймс пренебрегна тази намеса и продължи:

— Аз обаче ще се погрижа твоята помощ днес да бъде подходящо възнаградена.

Лицето на човека светна. Нещо в производните на „диамант" и „награда", съчетани в едно изречение, има способността да действа така на лицата.

Пътуваха задушевно в проскърцващата карета, но едното прозорче беше открехнато, защото господин О’Трепка в момента не беше от тези, с които ти се ще да си в затворено пространство. Потеше се като преяло с пуйки прасе.

Кралска закрила! Това беше резултатът! На О’Трепка не му и хрумна да протестира, а Ваймс видя изражението му, докато изреждаше показанията на Призоваващия мрак. Забеляза всяко потрепване и примигване от спомена, които, събрани накуп, изграждаха цяла кула от доказателства. Кралска закрила! Кой ли не би предал съучастниците си, за да получи това или може би по-хубава килия. Търсиш кралска закрила, за да си спасиш нещастния задник, и може наистина да избегнеш отмъщението, но на определена цена, а тя е смърт чрез обесване, ако дадеш лъжливи показания. Това е едно от безусловните неща: да излъжеш под кралска закрила е лъжата на лъжите. Лъжеш съдията, лъжеш краля, лъжеш обществото, лъжеш света, така че жизнерадостният господин Трупър те приветства на бесилката, подавайки ръка, за да покаже, че няма лоши чувства, и скоро след това дърпа ръчката, която изпраща продажната ти душа към отвъдното и спира… на средата на пътя.

Пък и, разбира се, съществуваше проблемът с тролската дрога. Разкриването й уплаши О’Трепка до такава степен, че той изобрети нови богове, в които да се кълне, че не знае нищичко за нея. Ваймс му повярва. Що се отнасяше до О’Трепка, буретата съдържаха само тютюн. Добрият стар тютюн, нищо лошо няма в него, пък контрабандата му беше… ами беше си като игра, това всеки го знаеше. Нищо лошо да прибереш по нещичко от печалбата, та нали затова е печалба! Така си е открай време, помисли си Ваймс. Малките престъпления пораждат големи престъпления. Човек се усмихва пренебрежително на дребните шмекерлъци, докато големите не му отсекат главата.

О’Трепка се свиваше мизерно на отсрещната седалка, вероятно умиращ от шубе да не бъде пребит от тролове, макар че, както забеляза Ваймс, О’Трепка сигурно го беше шубе от всекиго. Така че Ваймс откри у себе си толкова човещина, че да му предложи коричка от сандвич с добри новини:

— Попаднал си в лоша компания, Тед. Мислил си, че с онзи злодей просто ще вгорчите живота на някое ченге, пък изведнъж си се оказал съучастник в убийство и макар и неволно, си се забъркал в изключително сериозна афера с тролски наркотици, най-лошата дрога. Но просто си попаднал в лоша компания. Ще кажа това в съда.

В зачервените очи на О’Трепка се появи упование и той промълви:

— Много мило от ваша страна, сър.

И толкоз. Никакво перчене, никакво хленчене, просто благодарност за снизхождението, което бе получил и на което трескаво се надяваше.

Ваймс се наведе напред и предложи енфие на смутения човек. О’Трепка си взе голяма щипка и я смръкна толкова силно, че неизбежната кихавица се опита да излезе през ушите му. Без да обръща внимание на това и на леко кафявата мараня в каретата, Ваймс се облегна назад и бодро заговори:

— Ще кажа по някоя дума на колегите в Мъчилището, и без това са ми длъжници… — Той погледна обнадежденото лице. По дяволите, изруга наум. Знам, че в момента е доста претъпкано там. Такъв мухльо като него няма да издеяни там, каквото и да правя. Уф, да му се не знае. — Не, господин О’Трепка, ще вземем да направим друго. Ще те приберем в участъка на Псевдополис, какво ще кажеш за това, а? Да си сам в килията е доста потискащо, но може да ти се стори благословия, особено след четвърт час в някои части от Мъчилището. Пък и моите момчета са доста бъбриви, като нямат кой знае какво за вършене. Освен това имаме най-първокачествените плъхове, сламата е прясна и не плюем в кашата, а ако си услужлив и не държиш хората будни посред нощите, ще си бъдеш в прекрасно здраве.

— Никакви ядове няма да ви създавам, командире! — Думите се изсипаха главоломно, в неистов стремеж да бъдат чути и ужасени, че може и да не бъдат.

— Радвам се да го чуя, Тед — приветливо кимна Ваймс. — Харесвам хората, които взимат правилен избор! Между другото, Тед, кой ти подсказа да извъртиш онзи мъничък трик горе на хълма?

— Стретфърд, сър, честна дума, той беше. Каза, че ще е шегичка. Знам какво ще ме попитате, сър! Аз го подпитах кой стои зад всичко това, понеже малко ми беше свито, щото аз си знам най-вече пуйките и бъчвите, нали разбирате? — О’Трепка придоби изражението на простичък честен труженик. — Той рече, че ако ми кажел, трябвало да ме убие, и аз му рекох: „Голямо благодарско, господин Стретфърд, ама няма да ти създавам тоя труд", тъй му рекох и си затворих плювалника, щото ме гледаше едно такова особено. — О’Трепка явно помисли за момент и додаде: — Той все си гледа едно такова особено.

Ваймс се опита да се престори, че това малко го интересува. Като човек с кепче за пеперуди, морилка и огромно желание да забучи върху корковото табло последния екземпляр от много редкия вид сини ланкърски пеперуди, току-що кацнал да си почине на цъфтящия наблизо магарешки бодил, той се опита да не прави нищо, за да не му изхвръкне плячката под носа.

— Но ти знаеш, нали, Тед? — импровизира той. — Искам да кажа, имаш акъл в тая твоя глава въпреки всичко. Доста хора биха казали, че и две талпи са по-умни от теб, но, честно казано, човек не може да успее в тоя проклет свят, без да си държи отворени очите, че и ушите, нали?

Разбира се, кой би казал нещо важно на такова нищожество като О’Трепка, а? Той дори не беше подлизурко — за да си същински подлизурко, трябва да умееш донякъде да мислиш тактически, — но подлизурковците се навъртат около всякакви, а като са с тъпунгер като О'Трепка, не винаги внимават какво казват.

— Наистина е срамота, Тед — продължи той на глас — тъкмо ти да си единственият обвиняем за всичко това. И то като се има предвид, че всъщност само си помагал на приятелче за няколко долара и халба бира, не е ли така? Ужасно е, нали, все безобидните хорица да опират парцала, а? Особено като е такъв парцал. — Той млъкна и погледна О’Трепка в очите.

— Амиии — проточи О’Трепка, — един ден, като беше малко подпийнал, ми рече, че лорд Ръждьо разчитал на него, поверявал му разни неща и прочее и се грижел джобовете му все да подрънкват, ама си мисля, че само се дуеше.

Ваймс се впечатли от собственото си търпение, като каза:

— Слушай, Тед, чул ли си някой от тях да говори за гоблинската жена?

Лицето на О’Трепка се разтегли в ужасна усмивка:

— Ако искате, бих могъл, командире!

Ваймс се втренчи в него за момент, преди да каже:

— Тед, искам да разбера онова, което си видял или чул. Не онова, което си въобразяваш, и — това е важната част, Тед — не разни измишльотини, които си скалъпваш, за да ми угодиш, ясно? Иначе няма повече да съм ти приятел. — Ваймс спря малко да помисли. — Някога чувал ли си лорд Ръждьо или Стретфърд да говорят за ковача?

Беше поучително да се наблюдава как арестантът си напъва мозъка. Изглеждаше като псе, задъвкало карамел. Очевидно успя да роди някаква мисъл, защото следващите му думи бяха:

— Ковачът ли? Не знаех, че иде реч за ковача. Да, докато разтоварвахме в двора, младият лорд Ръждьо отиде при Стретфърд и му каза нещо от сорта на: “Някакви новини за приятелчето ни?". А пък Стретфърд, такова, му рече: „Не го мислете, сър, скоро ще навести кралицата", и двамата се разсмяха, сър. — След малко наруши настъпилата тишина: — Добре ли сте, сър?

Ваймс прескочи въпроса:

— Имаш ли някаква представа какво е имал предвид?

— Не, сър — сви рамене О’Трепка.

— Има ли нещо наоколо, на което да му викат „Кралицата"? Някакъв публичен дом? Или лодка?

Ами да, разсъди Ваймс, те всички са с шантави имена, нищо чудно и кралица да има сред тях. Псето отново задъвка карамела.

— Съжалявам, командире, наистина не се сещам. Ни една лодка по тая река не се нарича „Кралицата".

Ваймс спря дотук. Все пак имаше резултат. Не най-добрият, естествено. Далеч от това, което щеше да задоволи Ветинари, но поне намек за известна конспирация да изпратят Джетро някъде, където той не желае да отиде. Ваймс поне трябваше да бъде доволен.

Той осъзна, че О’Трепка плахо е вдигнал ръка като дете, което се страхува да не го смъмри учителят.

— Да, Тед? — уморено каза Ваймс.

Мъжът свали ръката си.

— Ще мога ли да открия бог, сър?

— Какво? Какъв бог да откриеш?

О’Трепка явно изпадна в смут, но геройски се стегна.

— Ами, сър, все чувам за разни, дето влизат в пандиза и откриват бог. Пък ако откриеш бог, се отнасят по-добре с теб и може да те пуснат по-рано, заради молитвите. Та се питах, като съм в участъка, дали ще има някакъв шанс за божия наличност, ако схващате накъде бия. Не искам да създавам ядове, разбира се.

— Виж, Тед, ако изобщо има някаква справедливост във вселената, мисля, че в Мъчилището ще има доста богове. Но ако бях на твое място и трябваше да избирам между евентуалната божествена намеса и три сигурни манджи на ден, в които никой не е плюл, и никакви здравеняци не ти хъркат по цяла нощ в ухото, и освен това можеш да бъдеш сигурен, че ако ти се наложи да застанеш на колене, ще бъде само за молитва — бих казал, че небесата може да почакат.

Слънцето вече беше високо в небето и Уиликинс поддържаше добра скорост. Ваймс си отбеляза този факт. Улицата му говореше даже когато всъщност не беше нищо повече от широка пътека. Той събуди Небивал със сръгване.

— Скоро ще сме си вкъщи, момко. Струва ми се, че господин О’Трепка може да бъде настанен в чудесния ти дранголник, как мислиш?

О’Трепка явно се паникьоса и Ваймс възкликна:

— Мили боже, човече, нали не си въобразяваш, че мога да те експедирам чак до Анкх-Морпорк на един дъх? Че нали първо трябва да пратя някого да извика някой друг да докара дотук патрулката! Не се тревожи, дранголникът е здрав и уютен и е граден от камък. И плюс това — а доколкото разбирам, това наистина е голям плюс — госпожа Левак сигурно ще ти направи вкусен Гов Нян Пес с моркови и градински грах. Специалитет дьо мезонет.

Рангът си има своите привилегии, каза си Ваймс, когато скоро след това скочи пред стария дранголник.

— Околийски Левак, моля, настани затворника ни както се полага и се погрижи да бъде нахранен, напоен и тъй нататък, и прочее, ясно? И между другото оправи бумащината.

— Да оправя кое, сър?

Ваймс примига.

— Възможно ли е, господин Левак, да не знаеш какво е бумащина?

Небивал се обърка.

— Ами не, сър, разбира се, ама аз по принцип само драсвам името в тефтера си. Искам да кажа, че аз нали си знам кой е и знам къде живее и какво е сторил. О, да, и откак стана оня проблем със стария господин Магданоз, дето се изрина, проверявам и дали задържаният е алергичен към нещо от бханг-бхангдукската кухня. Цял ден ми отиде да изчистя тука, само зарад едно съвсем мъничко парченце смижка. — Забелязвайки изражението на Ваймс, той додаде: — Много популярна билка, сър.

— Habeas corpus, момко! Искаш да си ченгето тук, нали? В такъв случай господин О’Трепка е твой затворник! Ти си отговорен за него. Ако му стане зле, проблемът си е твой, ако умре, трупът си е твой, а ако се измъкне и офейка, ще се видиш в такова чудо, че думата „чудо" просто няма да вмести цялата чудесия, дето ще ти се изсипе на главата. Опитвам се да ти помогна, честно, но като нищо мога да го откарам в резиденцията. Имаме куп мазета и без проблем ще го настаним в едно от тях, никакъв проблем. Само че ако аз трябва да правя това, ти за какво си?

Небивал явно се шокира. След малко поизпъчи гърди:

— Не бих допуснал това, сър, нито моите предци биха го допуснали. Ама ни веднъж не сме прибирали някого, който даже да е бил близо до убийство.

— Много добре тогава, дай ми разписка за затворника, което е особено важно, и ще ида в резиденцията да подремна малко.

Ваймс се отдръпна, когато по реката се зададе кораб и по малкия кей леко се разплиска малка приливна вълна от кална вода. Корабът беше с гребни колела. Сибил му беше разказвала за тях. В трюма имало вол, който търпеливо обикалял в кръг, а някакъв чуден зъбчат механизъм карал греблата да се въртят.

Кормчията му помаха с ръка. Като корабът мина край тях, Ваймс видя на кърмата жена, която простираше дрехи под наблюдението на една котка. Хубав живот с волско темпо, помисли си той, в който сигурно никой никога не се опитва да те убие. Макар и само за миг, той усети завист, докато редица баржи се плъзнаха след кораба покрай флотилия от патенца. Ваймс въздъхна, качи се в каретата, за да бъде закаран до резиденцията от Уиликинс, и след много кратък душ потъна във възглавниците и се зарови в тъмнината.

Говореше се, че в последно време Анкх-Морпорк се раздвижва. Някои казваха, че това може и да е вярно, но същото важи и за достатъчно старо сирене.

И също като хипотетичното сирене, напира да излезе от калъпа си, в конкретния случай от най-външните си стени, които (по думите на лорд Ветинари) бяха „корсет, който трябва да бъде развързан". Едни от първите поразширили се беше Хари Кинг, понастоящем, разбира се, известен като сър Харолд Кинг. Той беше негодник, авантюрист, безмилостен противник и опасен машинатор на сделки над позволените обороти. И понеже всичко това идваше малко в повече на останалите, те го причисляваха към категорията „преуспял бизнесмен", тъй като това горе-долу се свеждаше до същото. Освен това имаше талант да превръща боклука в пари.

Докато капитан Керът и Ангуа крачеха по пътеката към обраслите с тръстика блата надолу по реката, царството на Хари Кинг бълваше пушеци пред тях. Всичко ставаше на златно мливо в мелачките на Царя на боклука. Армиите му от работници метяха улиците, изгребваха помийните ями, лъскаха комините, обираха нечистотиите от района на кланиците и извозваха от въпросния район всички остатъци от бивша жива материя, които поради известно благоприличие не можеха да се сложат в наденичка. Говореше се, че Хари Кинг ще изсмуче и праха от въздуха, ако реши, че може да му вземе добра цена.

А ако си търсиш работа, Хари Кинг ти осигуряваше такава, при това на заплата, не много по-ниска от тази, която би взел навсякъде другаде в града. Пък ако решиш да крадеш от Хари Кинг, си получаваш заслуженото. Цеховете му воняха, разбира се, но затова пък самият град — не. Поне не чак толкова зле де, колкото преди. Някои хора даже се оплакваха от загубата на прочутата анкх-морпоркска смрад, за която се носеха слухове, че е толкова крепка, че предпазва от болести и всякакви заболявания и освен това окосмява гърдите и те държи във форма.

В Анкх-Морпорк вече имаше Дружество за защита на смрадта.

С наближаването на дима и изпаренията двамата стражи започнаха да дишат по-пестеливо. Около цеховете беше изникнал миниград от бараки, сглобени надве-натри от самите работници с благословията на Хари, понеже все пак това означаваше, че няма да закъсняват за работа.

Охраната на входа незабавно отвори портата при приближаването им. Хари сигурно не беше света вода ненапита, но ако вършеше някакви закононарушения, те се случваха, когато и където това не засягаше Стражата, и се изличаваха от паметта на всички замесени още щом вълничките от плисъка стихнеха и течението отмиеше следите.

Докато Керът и Ангуа изкачваха външното стълбище към големия кабинет, където Хари властваше над царството си, оттам тъкмо си тръгваше един човек в хоризонтално състояние, подпомогнат от самия Хари Кинг, който го беше хванал за яката и дъното на панталоните с огромните си ръце и го метна по стълбите с гръмогласно: „Уволнен си!". Стражите се поотдръпнаха, за да направят място на въргалящия се от стъпало на стъпало човек.

— И ако ми се мернеш пак пред очите, ще нахраня кучетата с теб! О, здравейте, капитан Керът — каза Хари, рязко превключвайки на дружеска интонация — и очарователната госпожица Ангуа. Ей богу, каква приятна изненада, моля, заповядайте, за мен е удоволствие да съдействам винаги на Стражата!

— Сър Хари, наистина не бива да изхвърляте така хората по стълбището — отбеляза Керът.

Хари Кинг олицетворяваше самата невинност, като разпери широко огромните си ръце:

— Какво? Тези проклети стълби още ли са тук? Дадох нареждания да ги махнат! Благодаря ви за съвета, капитане, но мен ако питате, щом съм го хванал да ме краде и е все още жив, значи като цяло сме квит. Кафенце? Чай? Нещо по-силничко? Да, така си и помислих, но моля, настанявайте се, от това поне глава не боли.

Като седнаха, Керът каза:

— Интересуват ни гоблините.

Хари Кинг изглежда се стъписа, но отговори:

— Имам неколцина, дето ми работят, ако това ще ви е от някаква полза. Да се чуди човек, ама са читави работници. Имат си своите трески за дялане и не са големи умници, ама хванат ли цаката на това, дето искаш да направят, можеш просто да ги оставиш, докато не им кажеш да спрат. Плащам им наполовина на онова, дето плащам на хората, ама като гледам, вършат два пъти повече работа, при това по-добре. Ще се радвам да наема още стотина, ако ми дойдат.

— Но им плащаш доста по-малко от хората? — отбеляза Ангуа.

Хари я изгледа със съжаление.

— Че кой друг изобщо ще им плаща нещо бе, душко? Бизнесът си е бизнес. Не е като да съм ги оковал с вериги. Знам, никой не ще да наема гоблини заради смрадта, ама си личи по потрепването на симпатичното ти носле, капитане, че и аз смърдя. То си върви с работата. Освен това им позволявам да се настанят на земята ми и да си правят техните смахнати съдинки в свободното си време — грижа се да не им е много, а те, като съберат достатъчно парици за каквото им трябват, се омитат натам, откъдето са дошли. Малкият Шик и баба му са единствените, които се задържат тук. Ще му се прочуе името на това хлапе.

— Бихме искали да поговорим с някои от гоблините за съдинките, които спомена, Хари, ако нямаш нищо против — каза Керът.

Хари Кинг се усмихна и заклати пръст срещу него.

— Ей, това от вас двамата ще си го пропусна покрай ушите, понеже и вие, и аз сме видели по нещичко от тоя свят и знаем кое как е, ама от тая врата нататък съм сър Хари, разбрахме ли се? Лично аз не държа чак толкова на тая работа, ама Нейно благородие направо се вманиачава, бога ми, тъй си е! Така си вирва носа, че събаря врабците, казвам ви! Ама то това не е престъпление. — Хари Кинг, или по-точно сър Харолд Кинг се умисли за малко. — Само от любопитство, защо ви е да си говорите за гоблинските съдинки?

Ангуа се поколеба, но Керът отговори:

— И двамата се интересуваме много от гоблинския фолклор, сър Хари.

Хари Кинг се захили.

— Да си призная, хич не мога да ви прочета по лицето, капитан Керът. Да не ми се пада да играя на покер срещу вас! Добре де, не е моя работа, тъй че го приемам на вяра. Като слезете по стълбището, просто тръгнете към сортировъчните ленти и там ще откриете Били Шик. Кажете му, че Хари Кинг ще се радва, ако бъде тъй добър да ви заведе при старата си баба, ясно? Няма нужда да ми благодарите, предполагам, че старият Ваймс е казал някоя добра дума за мен на Ветинари, когато се раздаваха медалите, ако ме разбирате какво искам да кажа. Хората викат, че едната ръка мие другата, ама се хващам на бас, че като става дума за стария Хари Кинг, ще сменят „мие" с „търка".

Завариха Били Шик да товари стари броеве на Вестника в една товарна кола. Личеше си, че е гоблин, макар че всички работници тук в мърлявите си гащеризони приличаха на такива. Единствената разлика беше, че този конкретно беше гоблин.

Керът леко го потупа по рамото и Били се озърна.

— О, ченгета.

— Праща ни Хари Кинг, Били. — Керът бързо добави: — Нищо лошо не си сторил. Просто се интересуваме от ънгюви съдинки.

— От съдинки, а? — Били се втренчи в Керът. — Не съм сторил нищо лошо, приятел, и не ми трябва ти да ми казваш това. И хич няма да припаря до онези проклети съдинки, за да си спася задника. Аз си изкарвам хляба, ясно? Хич не ме занимавай с разни врели-некипели.

Ангуа пристъпи напред:

— Господин Шик, въпросът е много важен. Трябва да открием някой, който да ни обясни за ънгювите съдинки. Познаваш ли някого, който може да ни помогне?

Били дръзко я огледа от глава до пети.

— Ти си върколак, нали? От километър мога да те надуша. И какво, ако ти кажа, че не познавам никого?

— Е — намеси се Керът, — тогава за съжаление ще трябва да се върнем към нашите си дела.

Били го изгледа накриво.

— Тия дела да ме наритате ли ще да значат?

Сутрешното слънце се отразяваше от изрядно лъснатия нагръдник на Керът.

— Не, господин Шик, не значат това.

Били го измери с очи.

— Добре де, имам баба. Ама тя може и да не иска да говори с вас. Казвам ви го само заради господин Кинг. Тя с всеки не говори, шлемът си можеш да заложиш на това. Пък и защо ви е да говорите за съдинки, а? Тя напоследък почти не става от леглото. Хич не я виждам да е извършила кражба!

— Нито ние, Били, просто искаме малко информация за съдинките.

— Е, тогава сте попаднали на точния човек, щото тя е направо спец по тия проклетии, все мрънка за тях. Намира ли ви се шише бренди? Баба ми хич не обича разни навлеци, ама като си я знам, никой с шише бренди няма да й се види навлек, поне докато има нещо в шишето.

Ангуа прошепна на Керът:

— Хари има огромен шкаф за напитки в кабинета си, пък и това не се брои за подкуп. Струва си да опитаме, а?

Тя остана с Били Шик, докато Керът се зае със задачата, и за да се намира на приказка, попита:

— Били Шик не звучи много като гоблинско име, а?

Били подбели очи.

— Страшно си права! Баба ми вика Жаловития полъх на вятъра. Що за име е това, питам аз? Кой ще те вземе насериозно с подобно име? Живеем в съвременен свят, нали така? — Той я погледна предизвикателно и тя си помисли: „И така малко по малко всички ставаме човешки същества — човешки върколаци, човешки джуджета, човешки тролове… мелачката се върти само в една посока и ние напредваме натам." На глас каза:

— Не се ли гордееш с гоблинското си име?

Той я погледна с виснало чене, разкривайки острите си зъби.

— Какво? Да се гордея ли? Защо, мамка му, някой ще се гордее да бъде гоблин! Освен баба ми, естествено. Давай да влизаме. Дано брендито дойде скоро, че става бая свадлива без бренди.

Били Шик и баба му живееха в нещо като хралупа сред гетото от бараки. Върбови и разни други клонки бяха измъкнати от блатната тиня и сплетени в сравнително голямо полукълбо с размер на малка колибка. Ангуа си помисли, че за изграждането й са вложени доста умения и мисъл — в основната конструкция бяха втъкани по-малки клонки и пръчици, част от които, както става с върбалака, се бяха вкоренили и пуснали издънки. А после някой, вероятно Били Шик, беше дооплел новите израстъци така, че поне през лятото сигурно беше доста уютно, особено като се има предвид, че някой щателно беше запълнил повечето пролуки с чимове. Отвътре си беше одимена дупка, но привикналите на тъмно очи на върколака забелязаха, че вътрешните стени са грижливо облицовани със стара мушама и всякакви други боклуци, които можеха да бъдат накарани да се огънат, за да пазят от дъжд и вятър.

Добре де, изграждането на тази хралупа сигурно беше отнело по-малко от два дни и не струваше нищо, но градът беше пълен с хора, които щяха да са вън от себе си от радост да живеят в нея.

— Извинявай за обстановката — каза Били. — Не мога да кажа, че Хари е много щедър, но си затваря очите, като прибираме по някое парченце от боклука, стига да не прекаляваме.

— Но вие даже си имате кюнец! — възкликна изумена Ангуа.

Били сведе очи.

— Пробит е тук-там, чака ме да го позакърпя малко, това е. Стой тук, ще видя дали е в настроение за гости. Знам само, че ще бъде в настроение за бренди.

Отвън вежливо се почука, което значеше, че капитан Керът е пристигнал с брендито. Той внимателно отвори смачканата и многократно боядисвана врата и пусна вътре малко светлина. Огледа се и отбеляза:

— Много уютно!

Ангуа тропна с крак.

— Гледай, даже е наредил парчета керемиди, за да направи здрав под. В тоя строеж има голяма мисъл. — Тя снижи глас и прошепна: — Пък е гоблин. Не бях очаквала такова нещо…

— При това имам адски добър слух, госпожице — прекъсна я Били, връщайки се при тях. — Да се чудиш и маеш какви трикове знаем ние, гоблините, а? Боже, за малко да ни вземеш за хора! — Той посочи към някакво сплъстено покривало, което скриваше другата част от помещението. — Донесе ли брендито? Влизаме тогава. С шишето напред, това обикновено помага. Да знаете, тя всъщност не ми е баба. Пада ми се пра-прабаба, ама като бях малък, това ми идваше в повече, та стана само баба. Оставете ме аз да говоря, щото освен ако не сте проклети гении, няма да й отберете и бъкел от приказките! Хайде, по-бързичко, че след половин час трябва да й приготвя обяда, пък и както ви казах, сигурно ще ви свърши времето, като свърши шишето.

— Нищо не виждам — призна Керът, когато покривалото мрачно се спусна зад тях, а Ангуа каза тихо:

— Аз виждам. Ще бъдеш ли тъй добър да ни представиш на пра-прабаба си, Били?

Керът все още се бореше за поне частично зрение, но за сметка на това чу как хлапакът казва нещо, макар че звучеше като че ли дъвче чакъл. После, след някакво раздвижване в тъмнината, чу как му отвръща друг, пропукващ като лед глас. Накрая Били съобщи съвсем отчетливо:

— Скръб на падащо листо ви приветства, стражи, и ви подканва да й дадете проклетото бренди веднага.

Керът протегна шишето по посока на гласа на Били. То незабавно премина към силуета, който започваше да се оформя пред него, докато очите му постепенно се нагаждаха към мрака. Съдейки по думите на Били, фигурата очевидно каза:

— Защо си дошъл при мен, пу-ли-ссай? Защо ти е помощ от умираща старица? За какво ти е ънгювче, гусин пу-ли-ссай? Ънгювчетата са си наши, само наши! Нямаш работа тук, голям гусин пу-ли-ссай!

— Какво е ънгювче, мадам? — запита Керът.

— Без религия, без камбанен звън, без падане на колене, без хор, без алелуя, без вашето разрешение, ънгювчето си е ънгювче! Чисто и просто ънгювче, което идва в неволята. Малко ънгювче! Когато боговете си измият ръцете и отвърнат глава, Ънгю запретва ръкави! Ънгю прониква в мрака. Ако не дойде сам Ънгю, той изпраща ънгювчета. Ънгю е навсякъде!

Керът прочисти гърло.

— Скръб на падащо листо, имаме един колега, полицай, добър човек, който умира от ънгю. Не разбираме защо. Моля ви, помогнете ни да разберем. Не пуска от ръката си една ънгюва съдинка.

Крясъкът сигурно отекна из цялото поселище. Хралупата определено се разтърси.

— Крадец на ънгю! Крадец на съдинки! Нека мре! — Били преведе това с ужасно смутен вид. Гоблинската старица се опита да стане, но не успя и с ропот се отпусна назад в постелята си.

Ангуа се намеси:

— Грешиш, стара жено. Тази съдинка попадна у него случайно. От онези е, дето им викат „душа на сълзите".

Скръб на падащо листо беше изпълнила света с шум. Сега сякаш го опразни с тишина. Кисело и донякъде изненадващо, предвид че пра-пра-внукът й беше обяснил, че не разбира много анкх-морпоркски, тя процеди:

— О, да, намерил в гоблинска дупка! О, да, намерил на върха на лопата! Чума да го тръшне дано!

— Не! — Керът внезапно се озова лице в лице със старицата. — Станало е случайно, като гръм от ясно небе. Взел я е неволно, без да знае какво е. Намерил я е в една пура.

Настъпи тишина, в която старицата вероятно правеше някакви сложни изчисления, защото накрая каза:

— Ще ми платиш ли цената, гусин пу-ли-ссай?

— Вече ти дадохме брендито — сопна се Ангуа.

— Тъй, тъй, вълченце, ама туй си беше само за консултацията. Има си цена за диагноза и лечение, дето се плаща в дюкяна за енфие — едно кило сладка малина, половин кило рибарска дружка и половин кило от лечебния супер микс на д-р Мени, идеален за студените зимни дни. — От устата на старицата избухна нещо като смях. — Глътка свеж въздух — додаде тя. — Малкият ходи насам-натам и ми вика, че можело да ви се вярва, ама гоблините са се научили да не разчитат на дума, тъй че ще сключим сделката по стария начин, както си знаем откак свят светува.

Шашардисаният Били се отдръпна, когато една дълга ръка с още по-дълги нокти се протегна към Керът, който плю на собствената си длан и без да помисли за инструкциите за здраве и безопасност, стисна тази на Скръб на падащо листо, а тя отново се изкиска.

— Няма разваляне тая сделка, няма отърване. Никога. — След миг колебание тя додаде с рекламна интонация: — Измийте ръцете след ползване.

Бутилката с бренди прогълголи и старата баба на Били Шик продължи:

— Съдинка на сълзите думате, а? — Ангуа кимна. — Ако е тъй, само едно ще да значи. Някоя клета гоблинска женица, умираща от глад женица, е трябвало да изяде новороденото си, понеже не е можела да го храни. Чух ви, че спряхте да дишате. Че такива неща стават ли? О, да, туй е ужасната истина. Често е ужасната истина в лоша страна, когато времената са тежки и гладни. И тъй, през сълзи, тя е направила ънгюва съдинчица за душата на бебето си и му е вляла живот с плача си да го отпрати до по-добри времена, когато бебето ще се върне отново.

Керът тихо помоли:

— Бихте ли ни казала малко повече, мадам?

Старицата малко помълча, преди да каже:

— В пура насред тютюна, а? Питай оня, дето продава тютюна!

Били обърна шишето с бренди с отвора надолу и от него не капна ни капка.

— Само още едно нещо, моля ви, мадам! Как да помогнем на приятеля си? Той изглежда се мисли за гоблин!

Малките черни очички просветнаха, когато старицата рече:

— Вярвам ти за тютюна. Сега ти вярвам за още една бутилка бренди. Намери гоблинска дупка! Намери гоблинска мома! Само такава може да вземе съдинката с надеждата да има дете някой ден! Тъй става, няма друг начин. Ама голям проблем ще имаш, гусин пу-ли-ссай, че гоблински девойки в последно време трудно се намират. Няма такива тук. Може и никъде да няма. Свиваме се и чезнем като стари листа. До ново бренди. Не! Нека е коняк от Куирм. Специална реколта. Шейсет долара струва при Грозника на Бродуей, ама може и от Сенките да се вземе, там в пивницата на Кракоплет предлагат и две в едно. Малко бие на цаца, ама не задават въпроси и не отговарят на такива.

Старческият глас замлъкна и стражите постепенно се върнаха към околната реалност, мъчейки се да се отърсят от ужасните картини на пресните спомени. Керът успя да проговори:

— Много съжалявам, че трябва да ви попитам, но това ще навреди ли на сержанта ми? Той явно има непрекъснати кошмари и не можем да отделим съдинката от ръката му!

— Три бутилки бренди, гусин пу-ли-ссай? — преведе Били. Керът кимна:

— Добре.

— Откога е у него съдинката?

Керът погледна към Ангуа.

— От около два дни, мадам.

— Тогава заведете вашия човек до гоблинска дупка колкото се може по-бързо, гусин пу-ли-ссай. Може и да оцелее. Може и да умре. При всички случаи три бутилки бренди, гусин пу-ли-ссай. — Малките черни очички блещукаха срещу Керът. — Толкоз се радвам, че срещнах истински джентълмен. Побързай, гусин пу-ли-ссай.

Старицата се отпусна назад в купчината си възглавници и покривала. Аудиенцията беше приключила, също както брендито.

— Баба те хареса — сподели Били с уважение, докато ги побутваше навън. — Личи си. Хич с нищо не те замери. Ама най-добре да й донесеш енфието и брендито скоричко, че иначе може да стане малко проклета по един такъв окултен начин, ако разбираш какво ти казвам, или по-скоро какво не ти казвам, разбира се. Радвам се, че се запознахме, симпатяги, но старият Кинг не обича да вижда, че хората му не работят.

— Извинявай, Били — задържа го Керът за кльощавата ръка, — наоколо има ли някакви гоблински дупки?

— Вече получи за каквото дойде, господине. Никакви няма, доколкото знам. Не ме интересува. Може да пробваш към вътрешността на страната, аз така бих сторил, ама наистина не ме интересува. Ако откриеш гоблинска дупка на някоя карта, може да си заложиш зъбите, че там вече няма никакви гоблини, поне не и живи.

— Много ти благодаря за помощта, господин Шик, и ще ми позволиш ли да те поздравя, че имаш баба с такъв добър усет за съвременния език?

Откъм купола на хралупата, чиито стени бяха доста тънки, долетя доволен крясък:

— Адски си прав! Баба Шик ги джаса като с камшик!

— Е, май имаме напредък — обади се Керът, като тръгнаха обратно към града, — само че… така де, знам, че Анкх-Морпорк е истинска топилня, но не е ли доста тъжно, когато народът идва тук и забравя корените си?

— Да — кимна Ангуа, без да го поглежда, — така е.

Когато се върнаха в участъка на Псевдополис, Керът извика Веселка:

— Бих искал да идеш при продавача на тютюн, който е дал тази пура на сержант Колън. Попитай го откъде идва тютюнът му. Тъй или иначе знаем, че се върти доста контрабанда, така че той ще се притесни. Може да е добра идея да вземеш и някой колега, чието присъствие само по себе си ще го притесни още повече. Лудичкия Артър вече се върна от отпуск.

Веселка се ухили.

— В такъв случай ще ида с него. Той притеснява всички.

До момента денят на господин Сащисник Простолюдни си вървеше чудесно. Отиде в банката да депозира печалбата и купи два билета за опера. Госпожа Простолюдна щеше да бъде много доволна от това, определено доста по-доволна, отколкото да я наричат Простолюдна. Тя открай време го ръчкаше към светското общество или поне към по-светското общество, но името Простолюдни някак все го дърпаше назад. Сега той отвори вратата на кабинета си и видя търпеливо седналото на стола му ченге. Веселка Дребнодупе стана да го посрещне.

— Господин Сащисник Простолюдни?

Той се насили да се усмихне.

— Обикновено заварвам Фред Колън, сержант.

— Може. Аз пък съм сержант Дребнодупе. Колкото и да е странно, днес съм тук във връзка със сержант Колън. Да сте му давал пура?

Господин Простолюдни страдаше от доста широко разпространената илюзия, че ченгетата не забелязват как хората непрекъснато лъжат, затова отвърна:

— Не, доколкото помня.

На което Веселка отговори:

— Господин Простолюдни, добре известен факт е, че сержант Колън си купува или по друг начин си осигурява потребността от тютюн от печелившото ви предприятие.

Сащисник отново се подведе по грешен сигнал.

— Искам да говоря с адвоката си.

— И аз бих искала да говоря с адвоката ви, господин Простолюдни. Може би ще пратите някой да го повика, докато ние с колегата ми чакаме тук?

Сащисник се озърна сащисан.

— Какъв колега?

— О, туй ще да съм аз, тъй на — заяви полицаят, известен (понякога за много кратко) като Лудичкия Артър, който до момента изглежда се беше скатавал зад пакет цигари.

Две ченгета са доста повече от двойно по-зле от едно и Веселка Дребнодупе използва предимството на внезапната паника да каже отчетливо:

— Въпросът е много простичък, господин Простолюдни. Откъде е онази пура?

Веселка знаеше, че командир Ваймс не обича фразата „Невинните няма от какво да се боят", понеже смяташе, че има да се боят от какво ли не, предимно от виновните и в общи линии най-вече от онези, които редят разни приказки в духа на: „Невинните няма от какво да се боят". Сащисник обаче се боеше — личеше си по потенето му.

— Знаем, че въртите контрабанда, господин Простолюдни, или може би трябва да кажа, че се възползвате от много добри сделки, когато, м-хм, ви се отворят такива. Точно сега обаче единственото, което искам от вас, е да ми кажете откъде е дошла онази пура. Веднага щом бъдете тъй любезен да ми отговорите, ще си тръгнем оттук в доволно и сговорчиво разположение на духа.

Сащисник се поободри.

— Разбира се — продължи Веселка, — и други отдели от Стражата може да изявят желание да ви посетят своевременно. В момента обаче, сър, си имате работа само с мен. Знаете ли откъде е дошла партидата с пурите?

Сащисник безстрашно се пробва:

— Непрекъснато купувам стоки от дилъри. Векове ще ми отнеме да прегледам книжата!

Веселка продължи да се усмихва.

— Няма проблем, господин Простолюдни. веднага ще извикам колегата си, експерт в тази област, господин Е. И. Песимал. Не зная дали сте чувал за него. Не е за вярване колко бързо преглежда книжа, пък и съм сигурна, че ще намери време в натоварения си график да ви помогне съвсем безплатно.

Пет минути по-късно пребледнелият и едвам дишащ Сащисник подаде на Веселка малък лист хартия. Тя вдигна очи към него:

— Хоуондаленд? Мислих, че онзи тютюн идва най-вече от Клач?

Сащисник сви рамене.

— Е, вече имат плантации и в Хоуондаленд. При това стоката е добра. — Посъбрал малко смелост, Сащисник продължи: — Всичко си е надлежно платено, уверявам ви. Да, знам, че има контрабанда, но ние нямаме пръст в тая работа. Няма нужда, когато сделките са си доста добри, като се купува на едро. Всичко е записано в сметководните ми книги. Всяка доставка. Всяко плащане. Всичко е отбелязано както си трябва.

Веселка поомекна. Е. И. Песимал вероятно можеше да открие нещо вълнуващо за себе си нейде из сметководните книжа на Простолюдни. Все пак бизнесът си е бизнес. Но има бизнес и бизнес. Не си струваше да усложнява нещата. Тя стана.

— Благодаря ви много за съдействието, господин Простолюдни. Няма да ви безпокоим повече.

Сащисник се поколеба, но все пак попита:

— Какво става с Фред Колън? Той малко муфтаджия си пада, да ви кажа, ама дано да не му се е случила някоя беля. Не е било… отрова или нещо такова, нали?

— Не, господин Простолюдни. Пурата започна да му пее.

— Обикновено не правят така — неспокойно отбеляза Сащисник. — Ще трябва да си проверя стоката.

— Ако обичате, сър. И докато го правите, може би ще проверите дали няма нещичко за смъркане от този списък?

Продавачът на тютюн предпазливо взе списъка от нея. Устните му замърдаха и накрая отбеляза:

— Това е доста нещо за смъркане, да знаете.

— Да, сър — съгласи се Веселка. — Упълномощена съм да го изкупя.

Сащисник изглежда се сащиса донемайкъде:

— Какво? Полицай да плаща?

Да вървиш по улиците в компанията на Лудичкия Артър си беше трудна работа дори за джудже като Веселка Дребнодупе. Той беше висок около педя, така че ако му говориш, докато си вървите, приличаш на откачалка. От друга страна, искрено ненавиждаше да бъде вдиган на ръце. Просто трябваше да се примириш с това. Така или иначе, повечето минувачи правеха лек обход, като срещнеха Лудичкия Артър.

Като пристигнаха в участъка и отидоха да докладват на Керът, първите думи, с които ги посрещна, бяха:

— Знаеш ли къде има гоблински дупки, Веселке?

— Не, сър. Защо питате?

— По-късно ще ти разкажа. — Керът поклати глава. — Почти не е за вярване. Разбра ли нещо от стария Простолюдни?

Веселка кимна.

— Да, сър. Обсебената пура на сержант Колън без съмнение идва от Хоуондаленд.

Керът се втренчи в нея.

— Не знаех, че в Хоуондаленд има гоблини. Цялата фамилия Глуми е оттам. — Той щракна с пръсти. — Чакай само за момент.

Керът изтича надолу по коридора до бюфета и се върна, последван от редови страж Бижу Глума — жена, за която думата „едра" просто не вършеше работа. Всичко в нея беше, тъй да се каже, с фамилен размер, включително нейното добродушие. Всички харесваха Бижу. Тя сякаш беше извор на веселие, винаги намираше по някоя ободрителна дума за всеки, дори когато хванеше по едно пиянде във всяка ръка, за да ги метне в патрулната кола.

След кратка серия от въпроси Бижу обясни:

— Татко ме изпрати там миналата година, помните ли, искаше да открия корените си. Честно казано, не се посветих особено на това. Хубаво време. Мързелив живот. Не особено вълнуващ наистина, освен ако не се опитате да погалите някоя от тамошните котки, че стават доста необуздани. Ни веднъж не съм чувала да има гоблини там, пък и ми се струва, че мястото не е като за тях. Прощавайте, капитане, мога ли да се върна към чая си сега?

Последвалата тишина бе нарушена от Керът:

— Хоуондаленд е на месеци оттук по вода, а даже да успеем да убедим магьосниците да ни заемат метли, те не работят много добре над вода. Някакви идеи?

— Кривунци! — възкликна Лудичкия Артър. — Нема проблемо! Я можем да стигнем там за нема и ден, че знайш.

Те се втрещиха в него. Лудичкия Артър беше достатъчно мъничък, за да язди всяка по-едра от средно голям ястреб птица. Въздушните му сводки за задръстванията на трафика в града[27] представляваха своеобразна част от живота по улиците на Анкх-Морпорк, но чак до друг континент?

Той се ухили.

— Eпa нали у последно време се бех позапилел мънинко, оти се срещнах с братлетата ми, Нак Мак Фигъл. Епa они си фъркат бая с разни пилци, а па има и нещо, дето му викат петльова стъпка, то е една такава врътка с крака, чат ли сте? Eпa я съм си съвсем изпечен да я врътна, че знайте.

— Това са три епа-та в едно изказване, Артър — отбеляза Ангуа сред смеха на останалите стражи. — Взел си да се вживяваш в тая фигълска история, а?

— О, мож си се хилиш, ама я съм едничък сред вазе, смарангесници, дека си знай що има толкоз много грамадански пилци над градо по туй време на годината. Анкх-Морпорк е жегав! Видите ли големите кълбища дим и пари? Туй си е все жега. Дига те нагоре, возиш се на аванта, па ветъро ти вее под крилата. Чували ли сте за скришнио албатрос? Не, щото сал я и професоринът по орнитология у университето го знаем, а па смарангеснико го знай, оти я му го рекох. Ако не е у брачнио сезон, ич не каца доле по земята. И не е само туй, дека е шантаво. Он си е орел, дека се маскира на албатрос. Право си е кат акула у небето, а па мене ми се чини, дека един такъвичък ме урежда отсекъде. Они си го аресват градо. Въртят се там, дека нивга не ще ги зърнеш, ако не знайш де да зяпаш. Все има по некой наоколо, а па я мога йоще днеска да тръгна. Кво че кайте?

— Ама няма ли да измръзнеш толкова високо в небето? — обади се Керът.

— Eпa знам си я, дека термогащите ми мож и да не стигнат, та затуй на думата „бренди" че земе да се намеси у разговоро. Не ми бери грижа, капитане. Има-нема съм се върнал за две слънца.

— Кога значи? — уточни Ангуа.

Лудичкия Артър подбели очи.

— След два дни, капитане, за русокоски кат теб.

На Лудичкия Артър всъщност му отне само час да открие хрисимо изглеждащата птица, която си хвърчеше щастливо високо над града, напълнила търбух с любезното съдействие на една чайка, чиито пера още се сипеха към градския пейзаж под нея. Скришният албатрос нямаше врагове, които да не може лесно да преглътне, и почти не обърна внимание на безличния и сравнително безвреден ястреб, който закръжи над него, точно до момента, в който се оказа с Лудичкия Артър на гърба. Албатросът заизвива шия, но не можеше да достигне фигъла, седнал удобно с ръце през врата му. Лудичкия Артър беше привърженик на меките методи за опитомяване на диви животни.

Скришният албатрос се опита да набере още по-голяма височина, възползвайки се от огромния безплатен лифт, както въздушният поток над Анкх-Морпорк беше известен и възприеман сред птичето общество, а Лудичкия Артър използва времето да разучи екипираната с молив миниатюрна карта на света. Наистина не беше трудно. Като цяло географията не можеше да се сбърка, нито очертанията на континентите, където по общо мнение, корабите имаха навика да акостират. Лудичкия Артър беше световен експерт по гледане отвисоко, което го забавляваше, защото повечето хора, които искаха да видят Лудичкия Артър, трябваше да погледнат надолу. Е, рече си той, давай да даваме!

Номерът се наричаше врътката и фигълите от Кредище надлежно бяха показали на брат си как става, дори когато е яхнал голяма птица.

Жителите на Анкх-Морпорк вдигнаха очи към трясъка високо горе, а после, понеже небето си остана ясно, изгубиха интерес, без изобщо да разберат, че в същото време върху един шашнат скришен албатрос седи един страшно доволен фигъл, настанил се сред перата и заръфал парче твърдо сварено яйце и петсантиметрова филия хляб, които бяха дажбата му за пътуването,[28] докато вселената се втурна покрай тях със звук, подобен на уишшиииуууууу.

След около четири часа в мрака Ваймс бе събуден от подскачащо върху леглото и следователно върху Сам Ваймс хлапе, което викаше:

— Уиликинс намери една птица, дето току-що е умряла, тате! Мама каза, че мога да я ди… сектирам, ако кажеш, че няма проблем, тате!

Ваймс успя да избъбли:

— Да, добре, щом майка ти казва така — и потъна отново в чернотата, която се разстла около него. Той се чу да мисли: „Призоваващият мрак може да ми каже всичко, което ми трябва да знам, и това е истината. Но истината, която ми казва, самата истина ли е? Как да разбера това? Ако разчитам на нея, по някакъв начин ставам зависим от нея. Или тя става зависима от мен? Може би сме обвързани с мрака? Може би той ми помогна под Куумската долина и затова светът е по-добро място? Мракът нали няма причина да лъже? Винаги съм харесвал нощта, нейното мъртвило, онези нощи, които са черни като в рог, и кучетата стават безпокойни, а овцете прескачат стоборите от ужас. Мракът винаги е бил мой приятел, но не мога да го оставя да ми бъде господар. Рано или късно ще трябва да положа клетва и ако излъжа, аз, полицейският стожер, какъв ще съм тогава? Как ще мога някога да смъмря ченге за това, че си е затворило очите за нещо?

Той се замята сред възглавниците. И все пак каузата е добра. Това е добра кауза! Онзи Стретфърд наистина е убил гоблинската жена, имам показанията на съучастника му и думата на едно създание, чието съдействие е от съществена полза за обществото. Да, вярно, накарах го да трепери от страх, но хора като О’Трепка винаги треперят от страх и по-добре да се страхува от мен, отколкото от Стретфърд, понеже аз поне знам кога да спра. Той е просто една червена топчица на билярдната маса, а в този смисъл предполагам, че и Стретфърд е същото. Някой стои зад него. Зад такива като него винаги стои по някоя голяма клечка, понеже почти всички тук са или отрудени хорица, или големи клечки, а доколкото знам, на практика никой няма и една добра дума за гоблините. Това е един полигон с много мишени, а проблемът при полигоните с много мишени е, че са безполезни, ако не знаеш в коя да се целиш.

Ваймс потъна в дълбок сън и почти мигновено се събуди от геройските усилия на сина си, който усърдно скачаше върху пихтията, представляваща спящия Ваймс.

— Мама вика да ставаш, тате. Казва, че дошъл един човек.

Ваймс не беше от хората, които се мотаят по халати, така че си навлече дрехите и се приведе в някакъв вид, доволно представителен за човек, който има нужда от бръснене, но явно не е успял да стигне до бръснача.

В салона седеше мъж с ветрилообразна шапка, бричове и нервозна усмивка — три неща, които без изключение леко подразниха Ваймс. Нервозната усмивка по принцип значеше, че някой се стреми към нещо, което не му се полага. Ветрилообразната шапка според Ваймс изглеждаше глупаво, а що се отнася до бричовете, никой не биваше да се изправя пред ченге, ако носи панталони, от които краката му изглеждат така, сякаш току-що е обрал къща, пълна със сребърна посуда, и я е наврял припряно в гащите си. На Ваймс действително му се стори, че вижда очертанията на чайник, но реши, че очите му си играят дяволити игрички с него.

Причинителят на тази вероятно самоинициирана тройна злополука стана при влизането на Ваймс.

— Ваша милост?

— Понякога — отвърна Ваймс. — Какво мога да направя за вас?

Мъжът погледна неспокойно към лейди Сибил, която се беше настанила удобно в ъгъла с лека усмивка, и подхвана:

— Ваша милост, опасявам се, че трябва да ви връча тази възбрана от името на борда на магистратите на този окръг. Много съжалявам за това, Ваша светлост, и се надявам да проявите разбиране, че е изключително неприятно да се налага подобно нещо спрямо един благородник, но никой не е над закона и законът трябва да се спазва. Аз самият съм Уилям Каменоломни, чиновник към въпросния правосъден орган… — господин Каменоломни се поколеба, защото Ваймс тръгна към вратата.

— Просто вземам мерки да не си тръгнете набързо — обясни Ваймс, като заключи вратата. — Моля, седнете, господин Каменоломни, защото сте тъкмо човекът, с когото исках да поговоря.

Чиновникът приседна като на тръни. Явно хич не му се щеше да е тъкмо този човек. Държеше в ръцете си свитък с червен восъчен печат, от онези, за които се смята, че правят един документ официален… или поне разточителен и труден за разбиране, което всъщност е едно и също.

Ваймс изведнъж осъзна, че всичките тези години, през които се изправяше лице в лице срещу лорд Ветинари, всъщност бяха висше образование, стига да си даваше сметка за това. Е, сега беше време за изпита. Той се върна при стола си, настани се комфортно на него, събра връхчетата на пръстите си и се намръщи над тях към чиновника пред себе си за цели десет секунди — време, което го изкарваше от кожата му всеки път, когато бе подложен на това изпитание, и би трябвало със сигурност да свърши работа за този дребен тъпунгер.

После разби тишината с:

— Господин Каменоломни, преди три нощи в моя имот е извършено убийство. Земевладението означава нещо тук, нали, господин Каменоломни? Изглежда е извършено, за да се спрегне името ми с изчезването на един ковач, Джетро Джеферсън. Може би мислите, че съм го наранил по някакъв начин, но това е нищо в сравнение с нараняването, което изпитах, когато се срещнах с Небивал Левак, нашия местен полицай, свестен момък, мил към старото си мамче, който въпреки това явно вярваше, че е подчинен на някакви мистериозни магистрати вместо на закона. А магистратите? Кои са магистратите? Някакъв вид местен орган? Те изглежда не са подчинени на никого, ни на окръжен съдия, ни… не съм свършил още!

Господин Каменоломни седна обратно на стола си с посивяло лице. Както и Ваймс, който се опитваше да не поглежда към Сибил, в случай че тя прихнеше. Той отново постави на лицето си маската на спокойствието и продължи:

— И явно изглежда, господин Каменоломни, че съвсем официално в тази околия гоблините са вредители. Плъховете са вредители, мишките са вредители, а ми се струва, че гълъбите и враните също може да са вредители. Те обаче не свирят на арфа, не правят изящно изваяни съдинки и, господин Каменоломни, не се молят за милост, макар че, да си призная, съм виждал разни мишки да се пробват, като умилно замърдат носле, което наистина ме кара да оставя млата. Но аз се отвлякох. Гоблините може да са жалки, мръсни и изгладнели, което е доста характерно за по-голямата част от човечеството. Вашите магистрати къде слагат чертата, господин Каменоломни? Ние в Анкх-Морпорк не слагаме такива черти, понеже ако гоблините са вредители, тогава и бедняците са вредители, и джуджетата са вредители, и троловете са вредители. Онази гоблинка не е била животно, господин Каменоломни, и се е молила за живота си.

Той се отпусна назад и изчака господин Каменоломни да осъзнае, че всъщност има словесни способности. Когато го стори, чиновникът подходи към чутото по чисто чиновнически начин, като реши да го пропусне покрай ушите си.

— При все това, господин Ваймс, вие сте извън юрисдикцията си тук и ако мога така да се изразя, подкокоросвате околийски Левак и бих казал, насърчавате у него поведение, което ще се отрази зле на кариерата му…

Чиновникът не можа да продължи, защото Ваймс го пресече с:

— Каква кариера? Той няма кариера! Той е единственият полицай в тази околия, ако не се броят няколко прасета, които явно са на щат към дранголника. По душа е читав момък, не се плаши лесно и пише с прегледни, закръглени букви, а може и да чете гладко, което по моята скала го прави автоматично сержантски материал. Колкото до проклетата юрисдикция, убийството е углавно престъпление. Според омнианците е било третото престъпление, извършено на тоя свят![29] Никъде не съм виждал общество, което да не го смята за престъпление, подлежащо на възмездие, ясно ли ви е? А що се касае до закона, хич не се опитвайте да ми говорите на мен за закона. Аз не съм над закона, но стоя точно под него и го крепя на раменете си! И понастоящем работя с господин Левак и в неговия дранголник имаме съучастник в убийство. Така че ще възтържествува не удобството, а справедливостта.

— Браво, Сам — лоялно го похвали Сибил, започвайки лекичко, но отчетливо да пляска с ръце, както правят хората, когато искат другите да се присъединят към тях.

Господин Каменоломни от своя страна простичко каза:

— Чудесно, сър, но въпреки всичко инструкциите ми са да ви арестувам. Видите ли, магистратите ме назначиха за полицай, а младият Левак е освободен от длъжност. — Той примига от внезапно спусналия се хлад.

Ваймс стана.

— Не мисля, че ще ви позволя да ме арестувате днес, господин Каменоломни! Смея да кажа. че Сибил ще ви отпусне чаша чай, ако искате, но аз възнамерявам да ида при околийски Левак. — С тези думи Ваймс отключи вратата и напусна салона, резиденцията, двора и (с разумна скорост) се отправи към дранголника.

На половината път Уиликинс го застигна.

— Не можах да се сдържа да не дочуя цялата оная плява, командире, предвид че подслушвах на вратата съгласно раздел пети от кодекса на благородните благороднически служители. Що за наглост! Трябва да ви пазя гърба!

Ваймс поклати глава.

— Не мисля, че трябва да намесвам цивилен, Уиликинс.

На Уиликинс му се наложи да подтичва, понеже Ваймс ускори крачка, но събра дъх да изпръхти:

— Какви чудовищни думи от вашата уста, командире! — и забърза след него без повече дискусии.

Нещо ставаше в дранголника. Отдалече на Ваймс му се стори като някаква местна крамола, свада, може би ежба или дори разпра, в който случай някой щеше да бъде по-разпорен от останалите. Хрумна му една свежа идея: да, може би беше размирица, много полезна думичка, защото никой не беше съвсем сигурен какво значи, но звучеше опасно.

Още щом видя какво всъщност става, Ваймс избухна в смях. Небивал стоеше пред дранголника с червено като домат лице и родовата палка в ръцете си. Последната най-вероятно вече беше изпробвана върху малката тълпа, която се опитваше да атакува дранголника, понеже на земята се въргаляше един стенещ мъж, стиснал слабините си. При все това дългогодишният опит на Ваймс му подсказа, че добре прицеленото злощастие е застигнало мъжа от страна на госпожа Левак, застанала в полукръг от мъже, до един готови да отскочат в момента, в който замахне с метлата си към тях.

— Само да съм ви чула да викате, че момчето ми не било полицай! Той е полицай, също както татко му, че и дядо му, че и прадядо му преди него. — Тя поспря за миг и неохотно се поправи: — Извинявам се, излъгах, той беше престъпник, ама все едно, то това си е почти като полицай!

Метлата засвистя, когато я размаха наляво-надясно.

— Знам ви аз вас! Някои сте горски, някои сте трафиканти, а някои сте копелета, да ме прощавате за клачианския! — В този момент зърна Ваймс и поспирайки само за да стовари метлата си като чук върху крака на един, направил стъпка в грешната посока, тя насочи пръста си към Ваймс и кресна: — Виждате ли го него? Ей това е джентълмен, че и велик полицай! Не може да се сбърка истинският полицай като моя Хенри, мир на праха му, а също и командир Ваймс, щото имат служебни значки, дето са отворили хиляди бирени бутилки, тъй да знаете, и дума ви давам, че бая ще боли, ако вземат да ви наврат една такава в носа. Тия скапани хартийки, дето ми ги размахвате, са смешна работа! Още една крачка напред, Дейви Хакит — процеди тя на най-близкия мъж, — и ще те млатна с метлата по ухото, хич не се съмнявай, ще го сторя!

Ваймс сканира множеството, опитвайки се да отдели подлите и опасните от невинните и глупавите, и тъкмо се канеше да пропъди една муха от главата си, когато чу тълпата да ахва и видя стрелата да пада на калдъръма пред госпожа Левак, зяпнала как метлата й се разцепва на две.

На теория госпожа Левак следваше да изпищи, но беше прекарала дълго време около ченгета, така че сега, цялата почервеняла, тя посочи строшената метла и каза само както едно старо мамче можеше да каже:

— Тая метла струваше половин долар! Не растат по дърветата, да знаете! Трябва да се плаща!

Моментално последва трескаво ровене из джобовете. Един мъж с огромно самообладание свали шапката си и в нея заваляха монети. И понеже повечето от тези монети бяха набързо извадени, сред тях имаше и цели, и половинки долари, така че госпожа Левак очевидно щеше да бъде осигурена доживотно с метли.

Небивал обаче, който досега вътрешно вреше, бутна шапката на земята точно като й я подаваха, и кипна:

— Не! Туй си е кат подкуп бе, мамо! Някой стреля по теб. Видях стрелата, дойде право от тая пасмина, точно от средата! А сега, мамо, искам да се прибереш вкъщи, щото не ща да те загубя кат тате, ясно? Марш в проклетата къща, мамо, щото кат хлопнеш вратата, смятам да ги науча тез господа на обноски!

Небивал аленееше. Ако на главата му паднеше някоя цепеница, щеше да избухне в пламъци. Гневът му — чист праведен гняв, от онези, в които човек може да открие подтика, стремежа и най-вече силата да пребие до смърт всички около себе си — се превърна в подмокрящ гащите проблем за подпийналите граждани, надделяващ доста над другия, т. е. че там, на калдъръма, има поне шест комунални долара и колко от тях биха могли да измъкнат, твърдейки, че са техни?

Ваймс не каза ни дума. Нямаше къде да я вмести. Една дума би могла да освободи спирачката, която задържаше възмездието. Родовата палка на Небивал, вдигната над главата му, приличаше на предупреждение от боговете. В ръцете му олицетворяваше мигновена смърт. Никой не посмя да побегне. Бягството със сигурност щеше да е кандидатура за свистящо дъбово поразяване.

Може би сега беше моментът.

— Околийски Левак, може ли да разменим няколко думи, като полицай с полицай?

Небивал обърна към Ваймс мътен поглед като човек, който се опитва да фокусира нещо от другия край на вселената. Един от по-далече стоящите мъже изтълкува това като възможност за бягство и зад тълпата се разнесе тупване, гласът на Уиликинс каза:

— О, много се извинявам, Ваша светлост, но този господин се препъна в крака ми. За съжаление имам много големи крака. — И за да подкрепи извинението си, Уиликинс вдигна един мъж, чийто нос може би щеше да изглежда по-добре към края на следващата седмица.

Всички очи се обърнаха към Уиликинс, с изключение на тези на Ваймс, защото там, в сенките, встрани от тълпата, отново видя онзи проклет чиновник. Не беше с тълпата, очевидно един уважаван чиновник не може да бъде част от тълпата, о, не, просто стоеше там и наблюдаваше.

Небивал изгледа кръвнишки множеството, понеже бягството е присъщо за хората.

— Оценявам помощта на вашия човек, командире, но това тук е моя територия, ако ме разбирате какво искам да кажа, и тук аз имам думата.

Небивал дишаше тежко, а очите му се въртяха наляво-надясно да открият първия, който помръдне или дори само изглежда като че ще помръдне в някакъв бъдещ момент.

— Аз съм полицай! Не най-добрият или най-умният, но аз съм полицай и човекът в дранголника ми е мой затворник, тъй че ще го защитавам до смърт, па ако ще да е смъртта на някои кучи синове, които застанаха пред старото ми мамче с арбалети, дето не знаят как да използват! — Той снижи глас до не толкова силен крясък. — Зная ви аз, точно както тате ви знаеше, и дядо също… е, поне някои от вас… и знам, че не сте чак толкова лоши. — Той млъкна за миг, присвивайки очи. — Какво правите тук, господин Каменоломни? Просто си стоите редом с тълпата? Поопразнихте ли джобовете си?

— Това изказване е подсъдно, младежо — обади се Каменоломни.

Ваймс внимателно си проправи път до Каменоломни и прошепна:

— Няма да кажа, че си играете с късмета, господин Каменоломни, понеже си го проиграхте в момента, в който ми се изпречихте пред очите. — Той потупа върха на носа си. — Само един съвет: и аз имам големи крака.

Сляп за това, Небивал продължи:

— Искам всички вие да знаете, че преди няколко нощи една гоблинска жена е била накълцана горе на хълма, докато се е молела за живота си. Това е лошо. Много лошо! И една от причините е, че човек, дето може да накълца гоблинска жена, някой ден ще накълца сестра ви. Но аз ще помогна на моя… — Небивал се поколеба —…колега, командир Ваймс, и ще изправя виновните пред закона. И това не е всичко, ей богу, съвсем не, понеже видите ли, аз знам също като вас, че преди три години куп гоблини са изловени посред нощ и откарани надолу по реката. Бедният ми татко е направил, каквото са му казали, и си е затворил очите, ама аз няма да сторя същото. Не знам дали някой от вас е замесен в оня случай и в момента това не ме дразни чак толкова, щото тукашните люде са свикнали да правят каквото им се каже, макар че на някои май им харесва да правят, каквото им се каже, повече от някои други.

Небивал се завъртя, за да се увери, че всички знаят, че попадат в тоя кюп.

— И още нещо знам! Знам, че късно снощи, точно докато пътувахме към Поднокът, група гоблини от Стръмнище са били изловени и натоварени на волски кораб…

— Какво?! Защо не ми каза по-рано? — извика Ваймс.

Небивал не го погледна, приковал очи в тълпата.

— Кога по-рано? Прощавайте, командире, ама всичко е на юруш, пък и разбрах едва преди тая пасмина да пристигне, а оттогава станах много зает. Корабът сигурно е минал оттук още докато сме отваряли буретата в Поднокът. Тия тука искаха да им предам моя… вашия… нашия затворник, пък сетне старото ми мамче естествено се намеси, тъй да се каже. Знаете, винаги има усложнения, като се намеси старо мамче. Не съм казал, на никой да мърда, нали?!

Последното беше към доста стресиран мъж, превил се почти на две с ръце върху чатала си.

— Много съжалявам, ъ-ъ, Небивал, ъ-ъ, полицай, ъ-ъ, околийски Левак, наистина трябва да ползвам тоалетната, ако нямате нищо против, моля ви, много ви благодаря!

Ваймс сведе очи към превиващия се мъж и възкликна:

— О, боже, ама това сте вие, господин Каменоломни! Уиликинс! Би ли го завел някъде, където може да си свърши работата, ако обичаш? Но гледай да го върнеш обратно тук, ясно? А ако се окаже, че не е имал някаква неотложна работа, направи му услугата да я свърши предсрочно. — Имаше още доста за казване, но това в крайна сметка беше територията на Небивал, а той се справяше учудващо добре при разправата с такива, които се разправяха със стари мамчета.

Момчето също не беше приключило. Настроението му просто мина от стопено желязо към хладна, твърда стомана.

— Преди да ви кажа какво следва, господа, бих искал да ви обърна внимание на гоблина, който седи ей там на дървото и не ви изпуска от поглед. Всички от вас, дето са местни, познават Смръдльо. То се знае, че чат-пат го сритвате, някой път ви изкрънква по цигара, а сегиз-тогиз ви прави по някоя малка услуга, нали?

Сред тълпата се усети потно облекчение, че най-лошото изглежда беше минало. Всъщност едва започваше.

— Командир Ваймс би искал да знаете, както впрочем и аз, че законът важи за всички, което значи, че важи и за гоблините. — Последва масово кимане и Небивал продължи: — Но ако законът важи за гоблините, значи те имат права. А ако гоблините имат права, тогава е редно да има гоблин на щат към околийския участък.

Ваймс изгледа Небивал с изумление и немалка доза възхищение. Хванаха се! Всички бяха кимали и той ги беше хванал за кимащите брадички и преди да се усетят, вече кимаха на гоблински полицай.

— Е, господа, възнамерявам да назнача Смръдльо за стажант към околийското, така че да ме държи в течение на онова, което се случва горе на хълма. Ще има значка и всеки, който го срита оттук насетне, ще бъде извършител на физическо насилие над полицай при изпълнение на служебните му задължения. Мисля, че съответното наказание не е просто да ви обесят, а да ви оставят да си повисите на въжето известно време, подрипвайки с крака. Това е вътрешноведомствено решение, което не изисква одобрението на никакъв магистрат. Прав ли съм, командир Ваймс?

Ваймс се учуди как устата му отговори без никакво допитване към мозъка:

— Да, околийски Левак, съгласно раздел 12, дял 3 от нормативната уредба на Анкх-Морпорк представлява стандартна полицейска процедура — докладва уверено, знаейки, че никой от присъстващите не я е и зървал и твърде вероятно няма да може да я изчете, ако някога му попадне. Вътрешно Ваймс потрепна. Беше успял да вкара в Стражата джуджета, тролове и накрая дори върколаци и вампири въпреки определени явни пречки, но това беше резултат от системен натиск с течение на годините. Ветинари все казваше: „Какво е нормално? Мерилото за нормално е вчера и миналата седмица, и миналият месец, взети накуп." И, додаваше си Ваймс, същевременно се вкарва по нещичко, за да може нормалното постепенно да еволюира… макар че господин Смръдльо, или по-точно околийски стажант Смръдльо, наистина щеше да е по-добре да ограничи полицейските си дейности до пещерата. Да, идеята не беше чак толкова лоша наистина, стига да ги убеди да оставят пилците на мира. Тогава може би нормалното щеше да има шанс. Все пак хората явно доста лесно позволяваха правата и свободите им да бъдат отнети от онези над тях, но да се посместят на клона беше някак си шамар през лицето и се приемаше като такъв.

Ето че Небивал, останал без дъх, изглежда приключваше с тирадата си.

— Не мога да принудя никого от вас да ми даде показания, но има ли някой, който иска да ми помогне за следствието?

Ваймс се опита да скрие изражението си от останалите и най-вече от Небивал. Разбира се, капитан Керът навремето беше такъв, а и — възможно ли беше? — може би даже младият Сам Ваймс е бил същият, но със сигурност на всекиго му беше ясно, че не може да се очаква от хора, които са част от тълпата, да вдигнат ръка и да изчуруликат:

— Да, околийски! Много ще се радвам да си кажа всичко, което знам, и бих искал тези любезни господа тук да ми бъдат свидетели.

Това, което следва да правиш при подобно представление е просто да чакаш. Чакаш, докато някой се промъкне и ти прошепне нещичко на четири очи или просто кимне с глава в правилната посока, или (това се беше случвало на Ваймс) надраска три инициала в разляната по барплота бира и усърдно ги забърше за по-малко от две секунди. А някой умник би си помислил, че човек никога не знае кога ще му излезе късметът. Все пак Небивал можеше да се окаже перспективен младеж, нали? А едни добри взаимоотношения може да ти дойдат добре някой ден.

Ваймс се отърси от розовия облак на смущението.

— Е, господа, в качеството си на командир на анкх-морпоркската Градска стража, трябва да отбележа, че вашият околийски е доста мек с вас. Аз нямаше да бъда такъв, така че трябва да сте му благодарни. Колко от тези… — тук Ваймс вкара подигравателна усмивка —…господа всъщност познаваш, околийски Левак?

— О, ами около половината, командире. Имам предвид по име, фамилия, домашен адрес и прочее. Останалите не са тукашни. Не мога да кажа, че всички са ангелчета, но като цяло не са твърде лоши.

Този деликатен отговор при дадените обстоятелства предизвика няколко неестествени усмивки и определено облекчение из цялото множество, като за щастие отвори място за следващия въпрос на Ваймс:

— Та кой от тях, значи, ще да е бил със зареден арбалет, а, господин Левак?

Преди обаче Небивал да успее да отвори уста, Ваймс се обърна, за да посрещне връщащият се господин Каменоломни, тъй ненавременно предаден от храносмилането си. Уиликинс, чиито инстинкти рядко го подвеждаха, все още го държеше под око. Високо и бодро Ваймс възкликна:

— Виждам, че моят добър приятел господин Каменоломни се върна! Той е правист, а аз съм полицай, така че ще намерим общ език. Моля, елате насам, господин Каменоломни.

Той галантно, но здраво поведе под ръка неохотно крачещия чиновник малко встрани от тълпата, която ги загледа, както с доволство забеляза Ваймс, с най-дълбоко подозрение.

— Вие сте правист, нали, господин Каменоломни? Случайно да се занимавате с наказателно право?

— Не, Ваша светлост, специализирам най-вече поземлени отношения и вещно право.

— А, доста по-малко рисковано — отбеляза Ваймс. — И предполагам, че сте член на анкх-морпоркската адвокатска колегия, председателствана от стария ми познайник господин Въртел? — Спомена го сякаш между другото, но знаеше, че името на старото зомби смразява от ужас сърцето на всеки правист… макар че дали господин Въртел все още разполагаше със сърце, беше спорен въпрос.

Ето че господин Каменоломни взе да мисли на бързи обороти. Ако имаше някакъв акъл в главата и четеше между редовете своя „Правен журнал“, щеше да е наясно, че докато господин Въртел се кланя (доста сковано) на богатите и влиятелните, той не обича грешките и мрази да вижда как правото си печели лоша слава заради некадърни юристи и профани. Беше дълбоко убеден, че това конкретно задължение трябва да бъде оставено на висши адвокати като например господин Въртел, който умееше да го върши с прецизност, финес и срещу 300 анкх-морпоркски долара на час.

А господин Каменоломни сигурно си мислеше, че тъй като земевладелците тук явно тълкуваха закона според интересите си, което като цяло си беше прерогатив на правната професия, господин Въртел няма да е едно особено щастливо зомби, дето си обикаля и си стене, както доскоро се налагаше от обичая и практиката, с протегнати право напред ръце (в едната вероятно с отсечена глава за ефект). Не, той щеше да излее все още значителното си угнетеше върху всички сополиви адвокатчета с разни нетрадиционни идеи, като им говори със спокоен и равен глас в продължение на час-два, в резултат от което те щяха да разправят, че отсечената глава за разлика от това е била вегетарианската опция.

Ваймс наблюдаваше лицето на младока, докато обмисляше своите собствени оскъдни опции, и откри, че не са в множествено число.

— Наистина се постарах да посъветвам надлежно магистратите с оглед на тяхното положение, разбира се — каза правистът, сякаш репетираше пледоария, — но за жалост трябва да призная, че те отстояваха позицията си, че щом притежават съответната земя, следва да определят законите на нея. Трябва да кажа, че сами по себе си те са съвсем порядъчни хора.

Ваймс се изненада колко успешно сдържа нервите си в последно време.

— Земя — кимна той, — и аз доста обичам земята. Тя е едно от любимите ми места за стоене. Само че всичката тая земя и земевладелци, и закони, ами… човек може доста да се пообърка, нали? Особено като има и тлъст хонорар. Лесно им е на хората да са адски порядъчни, щом могат да си позволят да наемат напълно непорядъчни хора, такива, на които даже не им трябват нареждания, а само едно кимване или намигване.

В този момент прогърмя гръм, не съвсем подхождащ на последния коментар и поради това без окултно значение.

Въпреки всичко небето се превърна в гигантски тъпан, от който се изсипаха грамадни отломки от звук. Ваймс вдигна очи и видя, че хоризонтът е като насинен, но въздухът наоколо си беше тих и топъл, а насекомите и други неизвестни нему твари си жужаха из шубрака. Доволен, че все още не се налага да търси прикритие, той върна вниманието си върху гърчещия се правист.

— Ще позволите ли да ви предложа, господин Каменоломни, да си намерите внезапно неотложна причина да идете до града и евентуално да поговорите с някои от по-опитните адвокати там? Предлагам ви да им опишете себе си като глупак, а мокрите ви панталони ще послужат за потвърждение, повярвайте ми. Ако е необходимо, бих могъл да се насиля да драсна няколко добри думи за вас, в смисъл че ви смятам за глупав и зле подведен, а не толкова за престъпник.

По лицето срещу него се изписа благодарност, така че Ваймс додаде:

— Защо не пробвате наказателно право? Напоследък се свежда най-вече до тежки телесни повреди и убийства. Може да ви се види мехлем за душата. Само още едно две нещица обаче: какво знаете за гоблините, откарани по реката? И какво знаете за изчезването на ковача Джеферсън?

Хич не е приятно да отговаряш на трудни въпроси, докато си мислиш как ще се качиш на някой кон и скоростно ще пропътуваш далечни разстояния.

— Уверявам ви, Ваша светлост — смънка мъжът, — че не знам нищо за изчезването на ковача, който впрочем може просто да е отишъл да работи някъде другаде. А гоблините? Да, знам, че някои са били изселени преди време, но аз работя тук едва от две години и не мога да коментирам онези обстоятелства. — Той додаде сковано: — Не ми е известно някакви гоблини да са били лишавани от обиталищата си в скоро време, както явно смята околийският.

Обръщайки гръб, така че протягащата шии тълпа да не може добре да види какво става, Ваймс го измери с поглед:

— Поздравявам ви за изрядното невежество, господин Каменоломни. — Той сграбчи скования правист за врата и процеди: — Слушай, говненце. Това, което ми разправяш, може строго погледнато да е вярно, само че ти си един проклет тъпак, ако досега не си осъзнал, че шепа земевладелци не могат да решават самовластно, че законът е онова, каквото те искат. Пък ако искаш да поддържаш добри отношения и с двете страни, господин Каменоломни, накъдето ми се струва, че клониш, би могъл да отделиш един миг от натоварения си график и да кажеш на бившите си работодатели, че командир Ваймс знае всичко за тях и че командир Ваймс знае какво да предприеме спрямо тях. Знам кои са, господин Каменоломни, защото околийски Левак ми предостави цял списък с имена. — Той леко отпусна натиска и додаде тихо: — Много скоро тук ще стане тясно за теб, господин Каменоломни.

А после се обърна, така че тълпата да може да вижда, и като хвана десницата на шашнатия правист, я разтърси крепко и високо каза:

— Много ви благодаря за ценните сведения, сър. Страшно ще улеснят разследванията ми, дума да няма! И съм сигурен, че околийски Левак ще сподели мнението ми. Животът на всички ни ще стане доста по-лек, ако и други съвестни граждани бъдат толкова любезни да съдействат на полицията. — Той погледна поразения правист и добави малко по-тихо: — Не мога да съм сигурен, но на някои от тези типове май им се дръпна àкото. Познавам такива като тях, май имат повече зъби, отколкото мозъчни клетки, ама сега, господин Правист, се чудят колко ли знаеш и колко си ми казал. На твое място не бих губил време да събирам багаж. Надявам се, че имаш бърз кон.

Чиновникът си тръгна скоростно, а след изразително кимване от страна на Небивал тълпата стори същото, повече или по-малко изпарявайки се сред пейзажа. И Ваймс си помисли: „Още една вкарана топка. Вкарваш червени, вкарваш бели, но тъй или иначе, си се прицелил в черната."

И така, сега остана само с Уиликинс и околийския, който се озърна като човек, осъзнаващ, че може би е лапнал по-голям залък, отколкото не само може да преглътне, а и да побере. Той се поизправи, като забеляза, че Ваймс го гледа. Беше време за малко подкрепления, така че Ваймс отиде до момъка и го тупна по гърба.

— Е, дявол го взел! Поздравления, околийски Левак, и този път не те бъзикам, не си правя шега, не те подигравам, а не мога да повярвам, че си хлапакът, когото срещнах преди два дни! Даде им да разберат, без майтап! На цяла пасмина опасни идиоти! И правист!

— Те стреляха по старото ми мамче! О, взеха да го усукват, щото се надяваха да ни подвият опашките! Викаха, че нямали стрели! Тъй че аз им рекох, бърз като стрела, как ще имате стрели, като сте ги изстреляли по старото ми мамче, а? Туй си е доказателство, рекох им, туй си е логика, тъй им рекох, пък те не знаеха какво да кажат!

— Е, и аз останах без думи, Небивал, понеже ми се стори, че те чух да казваш, че още някакви гоблини вчера са били откарани по реката. Откъде знаеш?

Небивал вдигна палец по посока на дранголника и се ухили.

— Ей го ключето, сър, просто идете да си побъбрите с нашия затворник. Ще ви хареса. Той изгуби ума и дума, като разбра, че идват за него, и запя като славейче, сър, също като славейче!

— По принцип се казва канарче — отбеляза Ваймс, обръщайки се към ниската постройка.

— Да, сър, ама това е провинциален участък и аз познавам птиците. Той си пееше също като славейче, няма съмнение, сър! Мелодично вибриращо легато, по мое мнение отстъпващо само на трелите на червеношийка, може би поради това, че беше наистина адски уплашен, сър. Ще ида да лисна кофа вода след минутка.

— Отново поздравления, Небивал! Бих ли могъл да ти предложа сега да идеш да видиш старото си мамче? Сигурно се тревожи за теб. Старите мамчета все се тревожат, да знаеш.

Лудичкия Артър беше впечатлен. Защо никой не му беше споменавал за врътката преди? Е, той съвсем отскоро разбра, че по рождение е Нак Мак Фигъл, а не, както му беше внушено, отроче на миролюбивите гноми, които се занимаваха с обущарство. Фигълите нито носеха обувки, нито бяха миролюбиви. Като някои преди и след него, Лудичкия Артър все си мислеше, че не е на мястото си в родната среда.

Когато истината съвсем ненадейно беше разкрита, всичко сякаш се намести. Той можеше да се гордее, че е Нак Мак Фигъл, макар и такъв, който обича чат-пат да гледа балет и може да прочете меню на куирмски, а и впрочем изобщо може да чете.

Той кръжеше в топлите сини небеса на Хоуондаленд с широки спирали и се наслаждаваше донемай-къде. Гледаше отвисоко целия континент! На него имаше хора, така поне беше чувал, но това, което виждаше от въздуха, бяха предимно пустини, планини или най-вече зелени джунгли. Той позволи на албатроса да се пусне по топлите въздушни течения, докато острият му взор търсеше онова, което подозираше, че може да е там. То всъщност не беше, тъй да се каже, веществено, а идея: нещо правоъгълно. Хората, които садят разни неща, обичат правоъгълното. То въвежда ред. То улеснява нещата.

И ето го на! Точно там долу, на брега. Определено правоъгълно и доста голямо. След кратка закусчица с твърдо сварено яйце той убеди птицата да кацне на върха на едно дърво. Скачането от високо не беше ужасяващо начинание за някой с фигълска кръв.

На свечеряване Лудичкия Артър пое по редиците ароматен тютюн. И в тази земя, където геометрията беше рядкост, колибите в близката далечина се оказаха също толкова правоъгълни.

Той тръгна крадешком натам, а когато видя купчината, бяла и сложно устроена, продължи все по-крадешком. Белотата се състоеше от кости. Малки кости, не фигълски, но доста по-малки от човешките. А когато се взря малко по-нататък, видя трупове. Един от тях все още мърдаше, повече или по-малко.

Лудичкия Артър не можеше да сбърка гоблин, па макар и отдалеч. На света имаше достатъчно хора, които не обичаха фигълите, за да се дуят твърде много самите фигъли по отношение на гоблините. Те бяха проклета напаст, естествено, но даже фигълите с радост признаваха, че и те самите са напаст. А да си напаст не е нещо, от което трябва да умреш. Накратко, Лудичкия Артър определи положението като много лошо.

Той погледна онзи, който помръдваше. Целият беше в рани. Единият му крак беше пресукан, а по тялото му гнояха дълбоки язви. Лудичкия Артър не можеше да сбърка смъртта, като му се мернеше пред очите, а тя в момента витаеше навсякъде около него. Той видя молбата в едничкото останало око на гоблина, извади ножа си и сложи край на страданията му. Докато стоеше втренчен пред него, глас зад гърба му каза:

— Ти пък откъде се взе, по дяволите?

Лудичкия Артър посочи значката си, която върху него беше колкото щит, и отвърна:

— Анкх-морпоркска Градска стража, че знайш. Плещестият човек се втренчи в него и каза: — Тук нема закони, келешче недно, квото и да си ти.

Както командир Ваймс все повтаряше при периодичните си мотивиращи речи към подчинените си, добрият служител си личи по това дали може да импровизира при непривични обстоятелства. Лудичкия Артър помнеше думите му съвсем ясно: „Никой не очаква от вас да сте велики законоведи, но ако имате доказателство, което предполага, че с оглед на него предполагаемите ви действия са оправдани, трябва да ги предприемете."

Затова Лудичкия Артър, драскайки отметки в главата си, разсъди: „Робството е незаконно. Знам, че преди е имало такова, ама не знам вече да го има някъде. Джуджетата не го вършат, нито пък троловете, пък аз знам, че лорд Ветинари е смъртно против." Той провери отново всички отметки, за да е сигурен, че не е пропуснал нещо, след което погледна нагоре към смръщения човек и рече:

— Прощавай, гусинчо. Що беше туй, дето току-що ми го рече?

Мъжът се усмихна ужасно, сграбчвайки дръжката на камшика си.

— Рекох, че тук нема закон, малоумно скункче такова.

Последва пауза и Лудичкия Артър сведе очи към мъртвия гоблин върху вонящото, пълно с кости бунище.

— Я пробвай пак — подкани го той.

В историята на битките конкретната представляваше една от най-едностранчивите и въпросната страна клонеше към Лудичкия Артър. В плантацията имаше едва десетина пазачи, понеже окованите и умиращи от глад същества по принцип не дават отпор. А пазачите така и не разбраха с какво се бият. Беше някаква сила, която хвърчеше напред-назад по земята, а после нагоре по крачолите, оставяйки те без никакъв дъх за борба или всъщност за каквото и да било друго. Ударите се сипеха от нищото. Онези, които побягнаха, бяха повалени на земята. Онези, които не побягнаха, бяха оставени в безсъзнание. Битката, естествено, си беше нечестна. Като цяло е такава, дори да се бие само един фигъл, и то срещу цял взвод.

Като свърши, Лудичкия Артър измъкна разни вериги от някои колиби и прилежно окова всеки повален пазач. Чак тогава отвори останалите колиби.

Желязната врата на дранголника се тресна в каменната стена при влизането на Ваймс. Въпреки всичко той гледаше да внимава къде стъпва.

А господин О’Трепка пропя, наистина пропя. Ваймс не беше в орнитоложка позиция да прецени дали пее като славей или червеношийка, но дори да беше като жаба, нямаше да има значение, защото му изпя всичко за някакъв хаймана на име Бени Безносия. Той се мотаел наоколо, както правят такива типове, с надеждата да прибере по нещичко, и беше изтъргувал чифт ботуши („Не знам откъде са дошли, нито пък ти, ясно?") за една пуйка точно онази вечер, преди кошмарът да почне за Тед.

— Ами, сър — продължаваше О’Трепка, — нали ме питахте какво се е случило преди години, пък то нали покрай всичко останало хич не се сетих за онова, дето може да се е случило вчера, ако ме разбирате какво искам да кажа. Всичко беше толкоз внезапно едно такова. Ама тъй де, той рече, че оня следобед подготвяли една плаваща база за двуволски кораб и му замирисало на гоблини. Той нали живее близо до пещерата им в Стръмнище, пък тя такава миризма хич не се забравя. Та така му рекъл на докера, дето всички го знаят като Залитака Без Име, щото често плете крака, като се накърка, и оня му отвърнал: „Да бе, откарват ги, докат още може, ама ти хич нищо не си видял, нито пък аз, ясно?". На някой сигурно му е било много важно, щото Стретфърд е на оня кораб. Някой сигурно е тропнал с крак, щото Стретфърд хич не обича кораби. Абе направо си мрази водата. Хич няма да се качи на кораб, ако има друг чалъм.

Ваймс не нададе радостен възклик. Дори не се усмихна. Така поне се надяваше — все гледаше да не се усмихва, стига да може, но се поздрави за цивилизованото си държание спрямо О’Трепка. След обвинение за съучастие в убийство О’Трепка нямаше как да не си отвиси зад решетките, но пък там също имаше две и двеста и ако всичко сработеше според надеждите му, О’Трепка би могъл да открие, че си кюта там комфортно и може би даже по-кратко от обичайното.

— Благодаря ти, Тед — кимна Ваймс, — ще проверя случая. Междувременно ще те оставя в способните ръце на околийски Левак, за когото затворникът е свещен като скъпото му старо мамче, повярвай ми. — Той хвана бравата, за да излезе, и поспря, като че ли току-що съвсем случайно го е споходила важна мисъл.

— Двуволски, а? Така не се ли движи два пъти по-бързо?

И ето че О’Трепка веднага се прояви като корабен експерт:

— Ами всъщност не, ама може да влачи повече товар, дори нощем, разбирате ли? Те, корабите с един вол, трябва да спират през нощта, за да може добичето да се нахрани и да си почине малко преди изгрев, а туй струва време и пари, откъдето и да го погледне човек. — Затворник или не, Тед вече беше самозван просветител на клетите невежи. — С два вола обаче е друго, единият може да си подремва, докато другият опъва хомота. Предполагам, че този влачи три-четири баржи подире си, дето не са чак толкоз много за един вол по туй време на годината, и то надолу по течението. — Той подсмръкна. — Аз исках да съм кормчия на волски кораб, ама естествено, проклетите зуни[30] ми направиха сечено. Изкарах един сезон на такъв, ринех тора и храних добичето, ама предпочитам пуйките.

— Как му е името на тоя кораб? — внимателно попита Ваймс.

— О, всички го знаят! Той е най-големият по реката. Всеки знае „Чудната Пути"!

Вътрешните монолози могат да протекат доста скоростно и Ваймс набързо прехвърли един: „Да видим сега. О, да, почти със сигурност е имало капитан, чиято жена се е казвала, да речем, Путилопея, но името е било твърде дълго, затова е нарекъл кораба, както й е казвал на галено, понеже я е обичал страшно много. Ето, готово. Няма нужда да задълбаваш още по темата, защото има толкова много думи, букви и срички, които ти пълнят главата, че ако вземеш да си я блъскаш над тях, по-добре хич да не ставаш от леглото." И така, въвел ред в мислите си, той отпусна стягата на глупаво смутената си маска и каза:

— Благодаря ти за съдействието, Тед, но ако ни беше казал по-рано, можехме вече да сме догонили проклетия кораб!

О’Трепка го зяпна втрещено.

— Да догоните „Пути"? Бога ми, сър, че то и еднокрак може да го догони! Това е тежкотоварен кораб, не някаква хвърчилка! И цяла нощ да пътува, едва ли е минал завоя при Фендер. По целия път има завои, разбирате ли? Мене ако питате, и един километър няма без завой! А и е пълно със скали. Без майтап, по старата Негодяйка трябва да криволичите толкова много, че често си пресичате собствената диря.

Ваймс кимна.

— Едно последно нещо, Тед. Припомни ми отново… Как точно изглежда господин Стретфърд?

— О, ами нали ги знаете тия, сър, някак никакви. Не знам на колко години е. Има-няма към двайсет и пет. Може би двайсет. С някак миша коса. Странно, ама не си личи да има някакви белези. — Тед изглежда се смути от тези оскъдни сведения и сви рамене. — Горе-долу средно висок. — Той зарови из главата си за подробности и се предаде. — Честно казано, някак си прилича на всички останали, сър, тъй де, докато не се ядоса — лицето на Тед светна, — ама тогава си прилича баш на Стретфърд.

Уиликинс седеше на пейката под кестена и отморяваше, положил спокойно ръце на скута си. Биваше го в това. Имаше талант да се отморява, какъвто убягваше на Ваймс. Сигурно беше някакъв прислужнически чалъм, помисли си капитанът. Ако нямаш нищо за вършене, не вършиш нищо. Тъкмо сега и на него би му дошла добре малко отмора. Докато той си стои тук, вещественото доказателство сигурно се изнизваше по течението, но съдейки по чутото, със скорост, която би могъл да задмине едва ли не пеша. За съжаление Сибил беше права. На тази възраст човек трябваше да бъде разумен. Понякога се налага да поемеш дъх, докато все още можеш. Той седна до помощника си и подхвана:

— Интересен ден, Уиликинс.

— Да, наистина, командире. Ще позволите ли да отбележа, че младият околийски Левак се справи със задълженията си с голям апломб. Имате дарба да вдъхновявате хората, сър, ако мога да се изразя така.

За известно време се възцари тишина, след което Ваймс каза:

— Е, разбира се, доста помогна фактът, че някакъв проклет глупак действително пусна стрела! Личеше си как треперят при мисълта какво ли би могло да се случи, ако се окажат от бандата, убила мила старица. Човек не се измъква лесно от тоя тип проблеми. Това ги размекна! И очевидно беше истински късмет за нас — додаде Ваймс, без да извръща глава. Той остави тишината да си царува, докато бурята се вихреше в далечината, а каквото и да беше онова, дето си цвъртеше в храсталака наблизо, продължаваше да си цвърти в топлия душен следобед.

— Макар че съм озадачен — продължи той, като че ли току-що му е минало през ума. — Ако някой отпред в тълпата беше пуснал стрела, нямаше как да не го забележа, а ако е бил някъде отзад, ще да е бил доста умел да се прицели през може би много тясно пространство. Това би било много изкусна стрелба, Уиликинс.

Уиликинс седеше, все така благо зареял взор в хоризонта. Ваймс го погледна с крайчеца на окото си, но не забеляза и намек за влага по челото му. Тогава благородният благороднически служител се обади:

— Предполагам, че тези селски момци са понадобрели в ловката стрелба, командире.

Ваймс го шляпна по гърба и се ухили.

— Брей, да им се не начуди човек, а? Видя ли само какви арбалети имат? Скапана работа, мен ако питаш, вехти и ръждясали, като ония, дето дядовците им са домъкнали вкъщи от някоя война. А пък стрелата като че ли беше от зловещите комплектчета, дето се правят по поръчка от „Бърли и Силенвръката" за Миротвореца, модел номер 9, сещаш ли се?

— Опасявам се, че се налага да освежите паметта ми, командире.

Ваймс започваше да се забавлява и възкликна:

— О, няма как да не се сетиш! Само три такива бяха направени! Два от тях все още са под ключ и магьосническа защита в трезора на фирмата, а другият… наистина ли не се сещаш? Прибран е на сигурно в онова малко хранилище, дето направихме в мазето на булевард „Скуун" миналата година. Двамата с теб изливахме бетона, докато Сибил и малкият бяха навън, и после замазахме целия под, тъй че трябва да знаеш, че е там, за да го откриеш. Всеки, заловен с подобно оръжие, подлежи на обесване съгласно разпорежданията на Ветинари, а от Гилдията на убийците са заявили пред Вестника, че обесването ще е пикник в сравнение с онова, което ще му се случи на онзи, за когото разберат, че притежава такъв. Само си помисли: та то едва му личи, че е арбалет. Безшумен, сгъваем, само за миг се прибира в джоба, лесно се скрива и е смъртоносен в ръцете на опитен стрелец като теб или мен. — Ваймс отново се усмихна. — Не се изненадвай, Уиликинс, помня какви чудеса извърши дори със стандартен военен лък през войната. Небесата знаят какво ли би могъл да направи някой като теб с проклетия Миротворец. Само се чудя как подобно нещо е попаднало тук, в провинцията. Небивал все пак конфискува всички оръжия, които откри, но може би едно от онези приятелчета го е скрило в ботуша си. Как мислиш, а?

Уиликинс прочисти гърло.

— Ами, командире, ако позволите да говоря открито, бих казал, че от една страна, в „Бърли и Силенвръката" има доста работници, а от друга, разбира се, директорите на най-прочутия производител на оръжия в Равнините може да са решили да приберат по няколко сувенира, преди да бъде забранен моделът, и кой знае къде може да са попаднали въпросните. Не мога да се сетя за никакво друго обяснение.

— Да, разбира се, сигурно си прав — кимна Ваймс. — И при все че ме ужасява мисълта, че едно от тези неща може да попадне нейде си из улиците, трябва да призная, че идиотът, който го използва, наистина ни измъкна от доста трудна ситуация. — Той млъкна за малко, а после продължи: — Получавал ли си повишение на заплатата наскоро, Уиликинс?

— Напълно съм доволен от възнаграждението си, командире.

— То е напълно заслужено. Но за да сме сигурни, бих искал още щом се приберем у дома, да провериш мазето просто за всеки случай, става ли? Понеже ако няма други от тези проклети неща, искам да съм сигурен, че все още имам такова у мен. — Когато Уиликинс обърна глава, Ваймс продължи: — О, и Уиликинс, адски голям късметлия си, че Небивал не може да събере две и две.

Това едва забележима въздишка на облекчение ли беше? Определено не.

— Ще се заема с въпроса още щом стъпим в сградата, командире, и съм сигурен, че ако искате сам да слезете долу малко по-късно да направите лична проверка, ще го намерите да си стои там, където винаги е бил.

— Сигурен съм, Уиликинс. Сега обаче се чудя дали не би могъл да ми помогнеш с решаването на един проблем? Трябва да догоня „Чудната Пути". — Той спешно додаде: — Става дума за кораб, разбира се.

— Да, сър, наясно съм с въпросния плавателен съд. Ако си спомняте, бях тук известно време преди да дойдете с Нейно благородие, и се случи да съм близо до реката, когато той мина нагоре по течението. Помня, че хората взеха да ми го сочат. Обясниха ми, че отивал нагоре до Стръмнище да натовари вероятно желязна руда, добита от джуджешката мина, което доста ме изненада, тъй като обикновено я топят направо в мината и изнасят отливките, което е по-икономичният метод, сър.

— Изумително — каза Ваймс. — Но си мисля, че колкото и бавно да се движи, трябва да го погна.

Небивал тъкмо излизаше от къщата.

— Чух за… кораба, момко. Трябва да тръгваме, докато е още светло.

Небивал направо изкозирува.

— Тъй вярно, имам грижата, сър, ама какво да правя със затворника? Старото ми мамче, може да му дава храна и да му изнася кофата, няма да й е за пръв път да прави нещо такова, ама не ми се ще да я оставям самичка точно сега, ако ме разбирате.

Ваймс кимна. У дома трябваше само да щракне с пръсти, за да се появи тутакси някой страж на негово разположение, но сега… Е, нямаше избор.

— Уиликинс!

— Да, командире?

— Уиликинс, против волята си и, смея да кажа, против твоята те назначавам на длъжност цивилен полицай и ти нареждам да закараш затворника в резиденцията и да го охраняваш под ключ. Дори проклета армия да съберат, трябва да са луди да нападнат резиденцията, когато Сибил е в нея. И във всеки случай, Уиликинс, не мога да се сетя за по-подходящ от теб да пази семейството ми.

Уиликинс светна и отдаде чест:

— Да, сър, прието и разбрано. Може да разчитате на мен, сър, само че… ъ-ъ, като се върнем обратно в града, бихте ли могъл, ъ-ъ, да не казвате на никого, че съм бил за известно време ченге, моля? Имам приятели, сър, близки приятели, които ме познават отдавна и ще ме скалпират, ако чуят, че съм бил ченге.

— Е, не съм от хората, които ще тръгнат да избелват нечие име против волята му — отвърна Ваймс. — Разбрахме ли се? Ще ти бъда благодарен, ако успееш да се въздържиш от прекомерно авантюризиране. Просто охранявай затворника и се погрижи да не му се случи нищо лошо. Пък ако заради това се налага някаква благоразумна дребна вреда да споходи някого другиго, неохотно ще преглътна този факт.

Уиликинс доби смирен вид.

— Да, сър, напълно ви разбрах. Гребенът ми няма да излиза от джоба.

Ваймс въздъхна.

— В джобовете си имаш страшно много неща, Уиликинс. Наложи запор на ползването им, човече. И между другото, предай на Сибил и Сами, ако обичаш, че тате преследва лошите и скоро ще се върне.

Небивал премести очи от Ваймс върху Уиликинс.

— Ами хубаво, че въпросът се реши, господа — заключи той с притеснена усмивка. — А сега, ако сте готов, командире, да идем до конюшнята да наемем два коня. — С тези думи той тръгна енергично към селото, оставяйки Сам Ваймс без друга алтернатива, освен да го последва.

Ваймс изпъшка:

— Коне?

— Тъй вярно, командире. Съдейки по чутото, би трябвало да застигнем „Пути" до час. Честно казано, сигурно можем да го изпреварим, но най-добре да играем на сигурно, не е ли така? — Небивал за миг доби овчи вид и добави: — Аз не яздя много-много, командире, но ще се опитам да не се изложа пред вас.

Ваймс отвори уста. След което я затвори, опандизвайки думите: „Момко, по-скоро бих яздил прасе, отколкото кон, ако не възразяваш. Те, прасетата, поне само си търчат, ама конете? Аз по принцип си падам по конете, но си падам доста болезнено по тях, при което те ме отблъскват така, че отново започвам да си падам по конете, но знам, че след половин секунда цялото проклето нещо започва отново и да, преди да ми излезеш с всичките онези „Няма проблеми, ако се надигнеш, докато се снижават", нека ти кажа, че тоя трик изобщо не се получава при мен, защото тогава се озовавам или над, или малко зад коня, или толкова внезапно върху него, че наистина се радвам, че със Сибил решихме да имаме само едно дете…"

Небивал обаче беше във въодушевено и бъбриво настроение:

— Предполагам, че в Куумската долина е имало много коне, а, сър?

На Ваймс му приседна.

— Всъщност, момко, на троловете не им вършат никаква работа, а се говори, че джуджетата ги ядат тихомълком.

— Боже, това сигурно е било голям удар за такъв боец като вас, командире?

Боец ли? Може би, каза си Ваймс, поне при липса на друга алтернатива, но откъде, да им се не знаят и седемте кръга на ада, ти хрумна, че ми е присъщо дори да поглеждам коне? И защо още вървим към някакъв обор, който ще е тъпкан с проклетите твари, които пръхтят, ровят с копита, ръсят слюнки и въртят дивашки очи, както по принцип си правят? Е, ето защо: защото съм се гипсирал адски от страх да кажа на Небивал, че съм се гипсирал адски от страх. Ха, историята на моя живот — твърде голям страхливец съм, за да бъда страхливец, по дяволите!

Ето че Небивал отмести тежката дървена порта, която в чувствителните уши на Ваймс изскърца като новоскована бесилка. Той изпъшка и прекрачи прага. Да, това си беше истинска гадна конюшня и на Ваймс му се догади. Ей ги на и неизменните хрантутници — кривокраки, диви, с нещо плъхско в мутрите и чаталестусет в краката. Направо да играеш крикец с тях. Всички имаха по някоя сламка между зъбите, вероятно защото на това я караха. И така, безпомощният Ваймс бе представен на разни мъже, които, то се знае, бяха чували за него (Е, как, такъв велик полицай!), докато Небивал го описваше с щедри краски тъкмо като човек, който ще настоява да язди най-необуздания звяр, озаптен в обора.

Изведоха им два оседлани коня със зъл вид и Небивал щедро побутна по-едрия към Ваймс.

— Ето, сър. Отново на седлото, а? — смигна той и му подаде юздите.

Докато Небивал договаряше наемните условия, Ваймс усети, че нещо го подръпва за крака, и сведе очи към ухилената физиономия на околийски стажант Смръдльо, който изсъска:

— Гулям зор, гусин пу-ли-ссай, а, кулега? Гулям зор за некой шубе от кон. Адски верно! Мрази кон, знае мой нос страх. Земи мен, гусин пу-ли-ссай. Аз оправя. Нема грижа. Смръдльо без туй требе, а? Ти открива плашен гоблин? Вряс, вряс, вряс! Ама Смръдльо вика млък гоблин, тоз тук ако тъй личи, не чак такъв задник, тъй на! — Проклетото гоблинче снижи още повече пропукващия си глас и додаде така, че Ваймс едва го чу: — А Смръдльо хич нема каже бъкел за оня, дето пере ризи на гусин пу-ли-ссай и бива арбалет, а? Гусин Ваймс? Няма толкова клет народ, за когото никой да нехае, господин Ваймс. — Думите удариха Ваймс като мокър парцал през лицето. Малкият негодник ли каза това? Ваймс наистина ли го чу? Сякаш попадна в разговора от някъде другаде, от някъде много другаде. Той се втренчи в Смръдльо, който весело му се озъби и се навря ужасяващо под коня тъкмо когато отсреща в обора мозъчният тръст от дебатиращи конни експерти приключи преговорите с Небивал. Онзи, който явно бе шефът, плю на десницата си, а Небивал, нарушавайки всички процедури по обществена безопасност, плю на своята и разтърсиха ръце, а после и парите размениха ръце и Ваймс си помисли, че би било добре, ако те поне си миеха ръцете.

И в този момент конят коленичи пред Ваймс, вероятно за свое собствено изумление. Ваймс беше виждал това само в цирка, а всички останали ахнаха, сякаш никъде не са го виждали.

Смръдльо чудодейно беше изчезнал, но както казва достопочтеният философ Ли Тин Уидъл, когато те гледат невярващи очи, трябва да направиш нещо или да си останеш, според великия божествен замисъл, тъпак. Ето защо Ваймс разкриви крака и се примъкна над коня небрежно колкото можа, а после издаде онзи странен цъкащ звук, който беше чувал конярите да използват за всяка команда, и конят се изправи на крака, издигайки Ваймс лекичко като в люлка за небивало изумление и последващи диви овации от кривокраката тълпа, която ръкопляскаше и викаше неща от сорта на: „Ей богу, сър, трябва да се цаните в цирка!". А през това време Левак, за жалост, преливаше от възхита.

Вятърът се усилваше, но все още не се беше съвсем смрачило и Ваймс остави Небивал да води в лек раван, който наистина се оказа равен.

— Изглежда ще вали, командире. Предлагам да ускорим малко, докато не стигнем земята на Свирач, а като заобиколим плитчините при пролива Джонсън, може да минем в лек галоп край бостана с пъпеши, откъдето вече ще можем да видим „Пути". Как ви се струва, сър?

Сам Ваймс тежко изчака няколко секунди, за да създаде впечатлението, че има и най-малка представа от местната география, и отвърна:

— Ами да, струва ми се горе-долу добре, Левак.

Смръдльо се примъкна нагоре към гривата на коня, отново се ухили и вдигна малък палец, за щастие не чужд.

Небивал стисна юздите.

— Добре, сър, в такъв случай напред!

На Ваймс му отне известно време да схване напълно какво точно става. В един момент Левак стоеше на коня си и цъкаше както се полага, а в следващия нямаше ни Левак, ни кон, но доста голямо количество прах в далечината и дрезгавият глас на Смръдльо, подвикващ „Дръж здраво, гусин пу-ли-ссай!". И тогава хоризонтът се хвърли срещу него. Галопът някак си не беше чак толкова зле, колкото тръса, и той успя горе-долу да легне върху коня. Оставаше му само да се надява, че някой знае какво става. Изглежда Смръдльо беше поел командването.

Пътят беше доста широк и те прогърмяха по него, оставяйки следа от бял прах. По някое време внезапно се спуснаха надолу, докато земята отдясно на Ваймс се издигна нагоре, а реката се появи иззад някакви дървета. Той вече знаеше, че това е река, която не вижда смисъл да бърза. Все пак се състоеше от вода, а е общоизвестно, че водата има памет. Тя си знаеше работата: изпаряваш се, носиш се напред-назад като облак, докато някой не организира всичко, а после падаш надолу като дъжд. Това се случва непрекъснато. Няма смисъл от бързане. След първото цопване вече всичко ти е ясно.

И така, реката се влачеше из меандрите. Дори Анкх беше по-бърза. Но докато Анкх вонеше като отходен канал, тя не се полюшваше мудно напред-назад от единия бряг към другия, както старата Негодяйка, сякаш несигурна относно цялата тая работа с кръговрата на водата. И докато реката се извиваше като змия, същото правеха и бреговете й, които в синхрон с цялостния ленив пейзаж, бяха обрасли с гъста растителност.

При все това Небивал поддържаше темпото, а Ваймс просто се крепеше с надеждата, че конете вероятно не се мъчат да паднат нарочно във водата. Лежеше все така плътно прилепен към коня, понеже по-ниските клони и оплетената зеленина заплашваха в противен случай да го пометат от седлото като муха.

А, да, мухите. Речният бряг ги развъждаше с милиони. Той усещаше как лазят по косата му, докато някое листо или клонка не ги забършеше. Вероятността да зърне Чудната… лодка, без да му бъде откъсната главата, изглеждаше изключително малка. И все пак ето че внезапно се появи надежда за бодящия го гръб — пясъчна коса с няколко изхвърлени на нея дънера и Небивал, който дръпва юздите на коня си, за да спре. Ваймс успя да се поизправи на седлото тъкмо навреме и двамата скочиха на земята.

— Поздравления, командире! Явно сте роден в седлото! Добри новини! Усещате ли миризмата?

Ваймс подуши въздуха, при което носът му се изпълни с мухи и много тежка воня на говежди тор.

— Виси във въздуха, нали? — обади се Небивал. — Това е миризмата на волове, няма грешка! Те си вършат работата в движение, да знаете.

Ваймс погледна мътната вода.

— Не съм изненадан. — Може би, помисли си той, сега му е времето да си поговоря малко с хлапака. Той прочисти гърло и се втренчи невиждащо в калта, докато си подреди мислите. Малки вълнички се плискаха в брега, а конете пристъпваха неспокойно.

— Левак, не знам на какво ще се натъкнем, като стигнем кораба, ясно? Не знам дали можем да го обърнем или да измъкнем гоблините и после да ги върнем по суша или дори да яздим чак до крайбрежието, но оттук нататък думата имам аз, ясно? И имам думата, понеже имам много голям опит с хора, които не искат да ме виждат пред очите си или дори жив.

— Да, сър — започна Небивал, — само че ми се струва…

Ваймс заора нататък:

— Не знам какво ще открием, но подозирам, че хората, които се опитват да превземат плавателни съдове, дори плавателна фабрика за тор като „Пути", вероятно се приемат без замисляне от екипажа за пирати, така че аз ще давам заповедите и искам да правиш точно каквото ти наредя, ясно?

За малко изглеждаше, сякаш Небивал се кани да възрази, но той просто кимна, потупа коня си и загледа как поредната малка вълничка се плисна до конете. Внезапното мълчание на обичайно толкова бъбрив човек обърка Ваймс и той запита:

— Чакаш ли нещо, Левак?

Небивал кимна и обясни:

— Не исках да ви прекъсвам, командире, пък и както казахте, вие имате думата. Само чаках да кажете нещо, което ми се щеше да чуя, сър.

— О, нима? Като например?

— Ами, сър, като начало бих искал да ви чуя да кажете, че е време да яхнем конете и да се изнесем оттук наистина бързо, понеже водата се вдига и скоро алигаторите ще се събудят.

Ваймс се озърна. Един от дънерите, на когото тъй равнодушно не беше обърнал и капка внимание, протягаше крака. Озова се върху коня си с юзди в ръката за малко повече от секунда.

— Ще приема това за заповед, сър, с ваше разрешение — извика Небивал и се юрна подире му.

Ваймс не се и опита да намали, докато не прецени, че са достатъчно нагоре от брега, за да представляват интерес за нещо, което живее във водата, а после изчака Небивал да го настигне.

— Добре, околийски Левак, все още аз имам думата, но ще се вслушвам в сведенията ти за местните условия. Така доволен ли си? Откъде се взима тая вода?

Водата определено се вдигаше: когато започнаха, беше нужна линийка, за да е сигурен човек, че изобщо тече, а сега вълничките танцуваха една след друга и започваше да ръми лек дъжд.

— От онази буря, която идва зад нас — посочи Небивал, — но не се безпокойте, сър, всичко това значи, че „Пути" ще акостира, ако стане прекалено силна. Тогава може просто да се качим на борда.

Дъждът вече се сипеше по-бързо и Ваймс запита:

— А какво, ако реши да продължи? Не остава много до залез слънце, нали?

— Това няма да е проблем, командире, не се притеснявайте! — извика Небивал с вбесяваща бодрост. — Ще продължим да го преследваме. Водата не може да се вдигне чак толкова. Освен това където и да е, „Пути" ще е със запалени светлини, червени, от газови лампи. Така че не му берете грижа — завърши Небивал. — Ако е по реката, ще го открием, така или иначе. Може ли да попитам, сър, какво възнамерявате да правим тогава?

Ваймс не беше сигурен, но никой командир не обича да си признае нещо подобно, затова той парира въпроса с въпрос:

— Господин Левак, струва ми се, че подценяваш реката! Я виж там! — Той посочи към едно място срещу тях, където водата се завихряше и клокочеше, покачвайки нивото си пред очите им.

— А — Небивал махна с ръка, — старата Негодяйка все влачи разни отломки. Ама човек трябва да се притеснява само в случай на противна вълна.[31] То се случва много рядко при определени обстоятелства, сър, и може да сте сигурен, че капитанът ще отбие „Пути" доста преди да се стигне до нещо такова. Освен това в лошо време, особено нощем, изобщо не може да се плава по тая река. Старата Негодяйка е пълна с подводни скали и прагове. Би било самоубийство, дори за щурман като господин О’Стър!

Продължиха да яздят в тишина, ако се изключи ужасното гъргорене и клокочене на тъмните води отдолу, напиращи към рида. Вече изчезваше и последната виделина, станала мръсно оранжева от прорязващите я светкавици, следвани от каменоломни гръмотевици. В горите от двете страни на реката припламваха и на места горяха дървета, което, помисли си Ваймс, поне помагаше донякъде за навигацията. Дрехите му вече подгизваха от дъжда и той извика с глас, който издаде убеждението му, че няма да му се понрави отговорът на следващия въпрос:

— Между нищото, само за да минава времето, момко, би ли ми казал какво точно е противна вълна?

Отговорът на Небивал бе удавен от изтрещелия зад тях гръм, но при следващия опит успя:

— Рядко явление при бури в ждрелата, сър, при което отломките от бурята се заприщват по определен начин и…

Смръдльо се покатери до шията на коня и кой би посмял да помисли откъде. Излъчваше бледосин мъртвешки отблясък. Ваймс протегна пръст да го пипне и по ръката му затанцува синьо пламъче. Знаеше си.

— Огънят на свети Унгулант! — извика той и му се прииска да можеше да го използва, за да запали последната си цигара, àко и да беше дихание на удавените. На човек понякога просто му трябва едно дръпване.

Небивал се цъклеше в синята светлина с такъв ужас, че Ваймс почти не намери у себе си сили да се намеси. Все пак го стори:

— Какво има сега, момко?

Една светкавица с усет за драматични моменти освети лицето на Небивал, когато той се обърна към Ваймс.

— Ами, командире, отломките се струпват и сбиват в плътна маса, а реката се вдига и така напира, че рано или късно разбива тоя естествен бент, и той се пръсва по течението, безмилостно помитайки всичко по пътя си чак до морето, сър. Те затова на тая река й викат „Старата Негодяйка"!

— Е, разбира се — въздъхна Ваймс, — аз съм едно неуко градско чедо и не знам много за тия неща, но както подразбирам, това натрупване на отломки, които се пръсват по течението, помитайки всичко по пътя си чак до морето, по принцип се счита за кофти работа, а?

Зад тях се разнесе тягостно проскърцване, когато светкавица удари поредното дърво.

— Да, сър. Изпуснахте „безмилостно", сър — внимателно отбеляза Небивал. — Мисля, че наистина трябва да се опитаме да догоним „Пути" колкото се може по-скоро, сър.

— Смятам, че си прав, момко, и затова предлагам… Каквото и да правеше Смръдльо и каквото и всъщност да беше Смръдльо, конете вече бяха уплашени до полуда. Във въздуха имаше толкова много вода и толкова малко останала светлина, че разликата между реката и брега можеше да си проличи само по това къде ще изпаднеш.

Дъждът се лееше от всички посоки, включително нагоре, а симфонията на мрачната разруха се подсилваше от неумолимото свличане на брега в пенещата се вода. Конете вече бяха обезумели и посоката нямаше никакво значение — светът се състоеше единствено от мрак, вода, смразяваща безнадеждност и две червени очи.

Небивал ги видя пръв, а после Ваймс долови миризмата. Беше натрапчивата, отчаяна миризма на наистина притеснени волове и достатъчно наситена, за да си проправи път през целия ад. Колкото и да е чудно, корабът все още се носеше над водата въпреки факта, че вързаната за него флотилия от баржи се блъскаше, оплиташе и с една дума се мяташе по реката като опашката на вбесена котка.

— Защо не са го вързали някъде? — извика Небивал на бурята.

Изглеждаше отчаяно, но Ваймс скочи от стремето, сграбчи зловонното телце на Смръдльо и перна коня си по задницата. Все пак така поне имаше някакъв шанс да оцелее, отколкото с ездач.

И тогава, макар и за миг, вътрешният му взор обгърна Куумската долина. Едва не умря тогава, когато водата се стовари в ждрелото и забуча из безкрайните карстови пещери, като го запокитваше в стените, въргаляше го по дъното и го блъскаше по таваните, докато не го изхвърли на малък пясъчен бряг сред абсолютен мрак. Тогава мракът му стана приятел и Ваймс се понесе в лоното на мрака, откривайки просветление. Тогава разбра, че страхът и яростта могат да бъдат отлети в меч, а стремежът да почете още веднъж за лека нощ на детето си — да се превърне в щит и броня за един умиращ дрипльо, който след това се ръкува с крале.

След подобно нещо какво му е страшното да спасиш няколко гоблина и още неколцина човеци от лашкащ се в някаква коварна река кораб сред тътнещия проливен мрак?

Той затича по жвакащия бряг с лееща се във врата му вода. Тичането обаче не беше достатъчно. Трябваше да помисли. Близко е до ума, че щурманът познава реката и познава кораба. Би могъл да акостира по всяко време, нали? Но не го беше сторил, а явно не беше глупак, защото, макар да познаваше реката едва от няколко часа, Ваймс виждаше, че нито един глупак не би могъл да оцелее в нея за повече от няколко курса. Тя беше създадена като капан за глупаците.

От друга страна, ако не си глупак, да си щурман на волски кораб е доста добра оферта — получаваш престиж, уважение, подчинени и стабилна заплата за стабилна работа, без да се брои завистта на всички хлапета по всеки пристан от курса. Една вечер Сибил му беше разказала надълго и нашироко за щурманите, при това с немалък ентусиазъм. Защо тогава при такава чудесна длъжност някои би влачил ценен товар с такъв ценен кораб в подобна вечер, обещаваща пълно унищожение при всеки змийски завой, когато никой не би го обвинил, ако акостира за малко?

За пари? Не, отхвърли мисълта Ваймс. Тази река се казва Старата Негодяйка и парите със сигурност не вършат работа, когато затъваш мъчително в калната й паст. Освен това Ваймс познаваше такива мъже. По принцип бяха горди, самоуверени и абсолютно неподатливи на подкуп. Щурманът вероятно не би подложил на риск кораба дори да му опреш нож в гърлото… Но семейството му обикновено е с него. Той, така да се каже, си върти руля от вкъщи, нали?

Какво би направил един отчаян щурман в такъв случай, а? Какво би сторил, ако някой опре нож в гърлото на жена му или детето му? Какво му остава да стори, освен да продължи да върти руля, разчитайки на целия си жизнен опит, за да ги спаси? А нежеланият гост няма да е сам, не, защото когато се опиташ да килнеш рязко кораба, докато напрегнал мускули, разчиташ на объркването, за да скочиш върху падналия негодник и да го удушиш с голи ръце, би могъл да успееш, ако не си е довел помощник. Така че просто оставаш на руля с голата надежда и молитвите си, очаквайки всеки миг да те застигне грохотът на противната вълна.

Небивал вече търчеше по брега след него и едва успя да изпъхти:

— Какво ще правим, сър? Олеле, какво ще правим!

Ваймс не му обърна внимание за момента. Дъждът, кипналото течение и въргалящите се дънери бяха достатъчно голям проблем, обаче той не сваляше очи от редицата баржи. В лашкането им имаше някакъв ритъм, но той непрекъснато се нарушаваше от всевъзможни отломки каквито и опити за управление да се правеха там отпред, при щурвала. Всеки път, когато най-задната баржа се блъснеше в брега, настъпваше един момент, един ценен мигновен момент, в който човек би могъл да скочи на борда й, стига да беше такъв глупец.

Така че той скочи и осъзна, че един скок налага друг скок и сбъркаш ли ритъма, падаш във водата. Ако обаче скочиш на следващата баржа, която се тресе и подмята насам-натам във въртопа, просто се надяваш кракът ти да не попадне помежду двете. Защото ако две осемметрови баржи приклещят крака ти като в сандвич, няма да се разминеш само със синина. Смръдльо обаче се стрелкаше напред с летящи подскоци, едва ли не пируети, а Ваймс беше достатъчно бърз да схване посланието и скачаше точно след него на следващата баржа, пък подире му, колкото и да е чудно, същото правеше и Небивал, и то през смях, макар че трябваше да си на крачка от него, за да го чуеш.

— Супер, сър! Така скачахме като деца… всеки правеше скок… големите бяха най-страхотни…

Ваймс задиша отново след първите два скока. Според думите на Небивал „Чудната Пути" беше товарен кораб, голям и бавен, само че кой знае какъв товар превозваше? На тези баржи може да има какво ли не, помисли си той, но все още не се долавяше миризмата на гоблини, а ги чакаха още две баржи и време, което се напъваше да се влоши още повече.

Докато си мислеше това, пред него отново изникна Смръдльо, който очевидно можеше да се появява и да изчезва съвсем незабележимо. Още просветваше леко. Ваймс трябваше да се наведе почти до ухото му, за да го попита:

— Къде са те, Смръдльо?

Гоблинът изпърдя, най-вероятно по клоунски, повече за забавление, отколкото за облекчение. Явно доволен от реакцията, той пропука:

— Първа баржа! Лесно стига! Лесно храни!

Ваймс измери на око разстоянието до баржата непосредствено зад „Пути". Там сигурно има нещо като подвижен мост, нали? Някакво средство да се стигне до баржата, така че екипажът да има достъп до товара. Той се обърна отново към Небивал, целият прогизнал от дъжд и огрян от поредното проблясване на светкавица.

— Колцина са в екипажа, как мислиш?

Дори от толкова близо, Небивал трябваше да вика:

— Сигурно има двама мъже или мъж и момче, долу в онова, дето му викат обора! Освен техничаря и отговорника за товара или капитана на каргото! Понякога и готвач, ако жената на капитана не иска да върши тая работа, макар че обикновено я върши, плюс един-двама младока, дето се учат на занаята.

— Само това? Няма ли часови?

— Не, сър, това не е военен кораб!

Двете баржи се сблъскаха, запращайки нагоре воден стълб, който най-накрая успя да напълни ботушите на Ваймс чак до върха. Нямаше смисъл да ги изпразва, но смогна да изръмжи през бурята:

— Имам новини за теб, момко. Водата се покачва. Готвейки се да скочи на следващата лашкаща се баржа, той се зачуди: „Добре де, къде са хората? Надали всички искат да умрат?" Когато баржата наближи, той се засили, но се подхлъзна и падна тъкмо навреме, за да види как мечът му предателски потъва в бушуващата вода. Ругаейки и мъчейки се да запази равновесие, той изчака следващата възможност за оцеляване на косъм и този път успя. Отново скочи и едва не падна назад между удрящите се една в друга греди, но с рисковано балансиране успя да се хвърли напред и пропадна през брезента, озовавайки се очи в очи с някакво неразличимо лице, което изпищя:

— Моля ви! Моля не ме убивайте! Аз съм само един объркан птицевъд! Нямам никакви оръжия! Дори не обичам да убивам пилци!

Оказа се, че се е приземил върху възпълничък мъж, който щеше отново да изпищи, ако Ваймс не му беше запушил устата, като процеди:

— Полиция, господине. Съжалявам за неудобството, но кой, по дяволите, сте вие и какво става тук? Хайде, нямам време за губене! — Той изтика мъжа по-навътре в баржата и мокрият мрак с позната миризма му подсказа, че объркан или не, човекът не лъжеше за пилците. От клопащата перната тъмнина на телените кошове отзад се излъчваше и друга миризма, която обявяваше, че голям брой кокошки, по принцип не най-стоическите същества и в най-добрите моменти, понастоящем бяха много уплашени.

Смътният силует възкликна:

— Полиция? Тук? Я кажи някой друг майтап, друже! За кой се мислиш, а? Да не си проклетият командир Ваймс?

Баржата отново се килна и едно блудно яйце полетя от тъмнината и се разпльока в лицето на Ваймс. Той го обърса или поне поразмаза оттук-оттам, след което отвърна:

— Бре, бре, все така ли уцелвате, господине?

Фирмата му беше менте. Всъщност пълното й име беше „Хвалба и Изцерител Менте", така че беше неизбежно при такава фамилия да настояваш да се обясниш, дори когато надвисналата мокра смърт се е втренчила не само в очите ти, а и навсякъде другаде, включително вероятно и в двата ти крачола.

— Видите ли, сър, родът ми идва от Клач и коренната ни фамилия е била Манталитет, но, естествено, в течение на времето хората имат навика да произнасят погрешно някои…

Ваймс го прекъсна, понеже това беше по-приемлив вариант от удушаването.

— Моля ви, господин Менте, ще ми кажете ли какво става на „Пути"?

— О, боже, беше ужасно, наистина беше изключително ужасно! Отвсякъде викове, крясъци и със сигурност чух женски писък! А сега непрекъснато се удряме в брега или поне така звучи! А пък бурята, сър, без съмнение ще сме на дъното само докато мигнем!

— Не отидохте ли напред да погледнете, господи! Менте? — запита Ваймс.

Човекът явно се потресе.

— Командире, аз отглеждам комплицирани кокошки, изключително комплицирани кокошки. Не разбирам нищо от бой! Кокошките никога не стават толкова агресивни! Наистина съжалявам, сър, но не отидох да погледна, та да не би да видя нещо, разбирате ли? Щото ако бях видял нещо, хората сигурно щяха да видят мен, сър. И понеже предполагам, че са онези хора, дето са останали живи, след като някои други хора може евентуално да са умрели, и може би имат пръст във въпросните смъртни случаи, се погрижих да не ме видят, сър, ако разбирате какво имам предвид. Освен това нямам оръжия, но пък имам слаби дробове и дървен крак. И съм жив до момента.

Ваймс си помисли, че общо взето, във всичко това има безспорна логика, така че каза:

— Не се тревожете за това, господин Менте, сигурен съм, че си имате достатъчно проблеми с комплицираните ви кокошки. Та значи нямате никакво оръжие, а?

— Много съжалявам, че ви разочаровам, командире, но аз не съм голям здравеняк. Едвам качих сандъчето си с инструменти на борда!

Лицето на Ваймс не трепна.

— Сандъче с инструменти ли? Имате инструменти?

Господин Менте отново се прилепи за стената, когато баржата подскочи от нещо, което не би трябвало да е там, и отговори:

— Ами да, разбира се. Ако успеем да стигнем до Куирм, имам едно местенце, което трябва да подготвя за стотина кокошки, а в тия времена ако искаш нещо да стане както трябва, трябва да си го свършиш сам, нали?

— Сърбал съм я тая чорба — каза Ваймс, залитайки от поредния удар. — Питам се дали не може да погледна това ваше сандъче с инструменти?

Има моменти, в които симфонията на света с целия й звуков калейдоскоп от трясъци, бумтежи, свистене и тътен изведнъж се слива в едно огромно алелуя! А съдържанието на невинното сандъче с инструменти на птицевъда, в което нямаше нищо, дето да не е направено от най-обикновено желязо, стомана и дърво, въпреки всичко озари очите на командир Сам Ваймс като манна небесна. Чукчета, чукове, триони, леле-мале! Дори имаше голямо нарезно шило! Какво би могъл да постигне Уиликинс с такава играчка? А-ле-лу-я! О, имаше и кози крак! Ваймс го претегли на ръка и усети как Улицата се надига и разгръща под краката му. Мъжът с комплицираните кокошки беше чул женски писък…

Ваймс се извъртя, когато брезентът се отметна и Небивал падна в баржата сред вихрушка от пръски.

— Знам, че не ми дадохте сигнал, командире, но реших, че е редно да ви кажа — водата спада.

Ваймс забеляза, че господин Менте стисна очи и изпъшка. Обърна се въпросително към Небивал:

— Е, това е добре, нали? Водата? Че спада?

— Не, сър, не е! — извика Небивал. — Продължава яко да вали, а нивото на водата спада, което значи, че нагоре по течението се натрупват достатъчно строшени дървета, храсти, камъни, кал и какви ли не боклуци и правят тапа, която става все по-голяма и по-голяма и се разширява, а водата се заприщва зад нея. Разбирате ли какво имам предвид?

Ваймс разбра.

— Противна вълна?

Небивал кимна:

— Противно вярно, сър! Имаме избор да умрем върху реката или под нея, как предпочитате? Какви са заповедите ви, моля ви, сър?

Поредният сблъсък разтърси баржата и Ваймс се втренчи в мрака. В тази ужасна тъмнина някой успяваше да накара кораба да не се преобърне. Беше пищяла жена, а Ваймс имаше кози крак. Почти без да мисли, той бръкна в отвореното сандъче и подаде на Небивал един ковашки чук:

— Дръж, момко. Знам, че си имаш официална палка, но нещата могат да станат интимни и лични. Зачисли го към чудовищната алгебра на нуждата и се опитай да не ме удряш с него.

Чу гласа на Небивал да пита още по-трескаво:

— Какво ще правим, командире?

Ваймс примигна и отговори:

— Всичко!

Когато Ваймс дръпна брезента, вятърът го подхвана и той полетя през реката, оставяйки собственика на комплицираните кокошки ребром с голата надежда и строшените яйца. Измъкнаха се върху баржата, а сенките им затанцуваха под ритъма на светкавиците. Как, по дяволите, щурманът успяваше да се ориентира във всичко това? Със светлини отпред? Те със сигурност не можеха да послужат за нищо в подобна нощ, освен да показват колко е черна. Но макар че при всеки трясък и разтърсване му се струваше, че ще е за последно, Ваймс различи плисъка на гребните колела като някакъв стабилен, надежден лайтмотив в какофонията, някакъв постоянен окуражителен звук. Корабът си проправяше път.

В света все има някакъв ред, но как щурманът се справяше с хаоса? Накъде да се насочи човек, като не вижда нищо? Небивал обясни набързо и Ваймс изрази абсолютното си недоверие даже още по-бързо.

— Истина ви казвам, сър! Той знае наизуст всеки завой на реката, познава вятъра, знае колко бързо се движим, пък и разполага с пясъчен часовник и секундомер. Влиза в завоя, когато му дойде времето. Вярно, позабърсва брега със старата „Пути", ама тя си е доста якичка.

Скочиха заедно на последната баржа и на палубата откриха заключен капак. Козият крак обаче е универсален пропуск. Там, под капака, имаше гоблини. Всичките с овързани ръце и крака, натъпкани като зелки. Бяха стотици. Втрещен, Ваймс се озърна за Смръдльо, който се оказа точно зад него.

— Добре, приятелю, твой ред е. Ще ги освободим, разбира се, но не бих отказал малка гаранция, че няма внезапно да се озова под куп вбесени гоблини, които въртят главата ми насам-натам, за да видят накъде ще се откъсне, ясно?

Смръдльо, бездруго кльощав като скелет, доби още по-хилав вид, като сви рамене. Той посочи стенещите купчини.

— Твърде пребити, твърде мръзнали, твърде гладни, твърде… — Смръдльо се вгледа в един гоблин на дъното на купчината и докосна безжизнена ръка — .. твърде умрели да погнат некого, гусин пу-ли-ссай. Еех! Ама после, дай храна, дай вода и те погнат. О, те погнат кат зверилник, дума нема! Още аз говори с тех, о, дума нема! Ама аз каже, гусин пу-ли-ссай голем задник, тъй-тъй, ама читав задник. Аз каже, вие млати него, аз млати вас, щото аз вече пу-ли-ссай. Окулийски пу-ли-ссай Смръдльо!

Ваймс реши, че това е най-доброто уверение, което би могъл да очаква при дадените обстоятелства. Тъкмо тогава Небивал успя да изкърти капака на една голяма каца от няколкото такива, които се въргаляха по палубата. Ужасното зловоние на баржата мигновено се удвои и той се отдръпна, запушил уста с ръце. Смръдльо от друга страна блажено пое дъх.

— Брех, мааму! Пуешки дреболийки! Божия манджа! Плаване адски катилско, ама кетъринг бива!

Ваймс се втренчи в него. Е, добре, каза си, навърта се около хората и закача по нещо от речника, но това вече е подозрителна ерудиция. Да не би пък госпожица О’Майна да му е давала уроци? Или просто е някакъв окултен пътешественик, довлякъл се бог знае откъде да се забавлява за сметка на работохолично ченге? Не за пръв път ми се случва.

Небивал вече режеше въжетата и Ваймс се опита да възкреси набързо колкото може повече гоблини. Това не беше работа за някой с мания за хигиена или дори с идея за смисъла на думата… макар че той бездруго се губеше след час под калния порой на Старата Негодяйка. Те се изправяха на крака и отново падаха, добираха се до преобърнатата каца с парчетии от умрели пуйки и се препъваха през хлъзгавата палуба до едно разплискващо се и вече полупразно корито с вода, което Небивал беше намерил и пълнеше чрез простия способ на нескачените съдове, опирайки кофа на ръба му. Връщаха се към живот. Повечето се връщаха към живот.

Баржата отново се отблъсна от брега и насред въргалящите се гоблини Ваймс успя да сграбчи някаква скоба. Половината палуба беше заета от каци, които — съдейки по миризмата — определено не бяха пълни с листенца от рози. Той храбро стана на крака на тресящата се палуба и извика:

— Не мисля, че всичко това е за малка разходка до крайбрежието, а ти? Има повече каци с вонящи пуешки вътрешности, отколкото всичките тия клети дяволи могат да ометат за седмица! Някой се е готвил за дълъг път! Мили боже!

Баржата се беше врязала в нещо и съдейки по шума от строшени стъкла, това нещо се беше разбило. Небивал се изправи, стиснал някакво въже и отръсквайки пуешки дреболийки от куртката си, каза:

— Плаване, сър. Не разходка, сър. На човек не му трябва всичко това, ако ще пътува по суша, сър. Предполагам, че са ги повели някъде доста надалеч.

— За отмора на слънчев плаж със сърф и други забавления, а? — подхвърли Ваймс.

— Не, сър. Пък и нямаше да им е забавно, ако беше така, нали? Гоблините обичат мрака.

Ваймс го шляпна по рамото.

— Добре, околийски Левак, не удряй никой, дето е вдигнал ръце да се предава, а ако някой си хвърли оръжието, дръж го под око, докато си сигурен, че не си е скътал някъде резервно, ясно? Ако се съмняваш, повали го в несвяст. Нали знаеш как? Използвай стария Цап Ни Тоз Пръч, става ли?

— Да, сър, това е рецепта за вакса, но ще го имам предвид.

Ваймс се обърна към Смръдльо, който вече изглеждаше малко по-пълен от обикновено.

— Смръдльо, нямам ни най-малка представа какво ще стане след малко. Виждам, че дружките ти започват що-годе да приличат на живи, така че имате шанс да избирате като всички останали — плуваш или потъваш. Не мога да ви предложа друго. Хайде, Левак, да поемаме!

От това разстояние „Чудната Пути" представляваше скърцаща лашкаща се грамада, полускрита от хвърчащи листа и клони. Освен бурята, тракането и скриитенето на ходовия механизъм не се чуваше друго.

— Добре — тихо се обади Небивал, — предлагам да влезем през вратата за добитъка откъм кърмата, сър, или „изотзад", както бихте казал вие. Скокът няма да е труден, има доста скоби, понеже отговорникът по товара трябва да слиза оттам да наглежда баржите. Виждате ли онези двойни врати и малката портичка? Оттам ще влезем. По рампата за добитъка сигурно ще има още товар, понеже тия кораби винаги се пълнят до дупка, а после ще отидем до сред трюма…

— Това на средата на кораба ли ще рече? — уточни Ваймс.

Небивал се усмихна.

— Да, сър, и внимавайте, понеже там има и разни машинарии. Ще видите какво имам предвид, понеже ви сече пипето. Една грешна крачка и може да се натресете между зъбните колела или върху вол, което не е особено щастливо събитие. Долу е шумно, смрадливо и опасно, така че ако има бандити на този кораб, не бих очаквал да ги открием там.

Аз бих, помисли си Ваймс. Нашият господин Стретфърд явно е от онези маниаци, дето не се спират пред гибелни условия. Защо? За да бъде товарът далеч, преди някой да разбере за него. Стретфърд работи за младия Ръждьо, а цялата рода на Ръждьо вярва, че светът им принадлежи. Замъкват гоблините нанякъде, но искат да ги запазят живи… защо?

Сътресението от поредния сблъсък го върна обратно в ужасяващото тук и сега и той каза:

— Според мен няма да свалят орлов поглед от екипажа, в случай че на някого му хрумне да навре винтов ключ в машинарията.

— О, много умно, сър, наистина много умно. Там долу трябва да има някакво осветление, просто за безопасност, но няма да е кой знае какво, а и всички лампи са с двойно стъкло, за да не стане…

Небивал се поколеба, затова Ваймс предложи:

— Пожар евентуално? Не познавам механик, който да не ръси грес навсякъде, където може.

— О, съвсем не става дума за грес, сър. Заради добичетата е. Газовете им някак се натрупват, без майтап! И ако се строши стъклото на газена лампа, е… за жалост става голямо зрелище. Преди две години „Великолепната Пеги" хвръкна от водата тъкмо по тая причина!

— Тука да не ядат Пу Шен Ку Чи Гъз с репички?

— Не, сър, доколкото знам, не, но смесената бханг-бхангдукска кухня е много популярна по корабите, така си е. Както и да е, по-нататък е каютата на щурмана, спалните помещения, после и рубката, която е с много големи прозорци… ъм, това си е още една добра причина да нападнем изотзад, сър.

Скокът се оказа стимулиращо малък с добра хватка накрая. Ваймс не се тревожеше, че могат да ги чуят. Палубата скърцаше под краката му, докато не се вмъкна в „Чудната Пути", а като се промъкна към търбуха или какъвто там, по дяволите, беше правилният термин, корабът заскърца отвсякъде и непрекъснато, и освен това запъшка. Беше толкова шумно, че внезапната тишина сигурно щеше да се окаже подозрителна. А аз търся някой, който изглежда като всички останали, помисли си той, докато не заприлича на проклетия главорез, какъвто е всъщност. Е, това изглежда няма как да се сбърка.

Ваймс смътно долавяше трескавото въртене на огромните колела от двете страни и нижещите се над главата му вериги. И ето че на върха на тясната стълба забеляза нещо, на което явно не му беше мястото там…

Беше жена. За полата й се беше вкопчило малко момиченце. Стояха хлабаво овързани за една скърцаща греда, а малка газена лампа над тях ги държеше в центъра на кръгче светлина. Сигурно защото малко по-встрани от тях на някакъв стол седеше човек с арбалет на скута.

Което беше озадачаващо, защото краката му бяха овързани с въже. Единият му край минаваше по пода и изчезваше надолу в нещо, което, съдейки по топлината, смрадта и периодичния рев на измъчено копитно, водеше към тъй наречения обор, който Ваймс току-що беше подминал. Другият край на въжето се губеше напред към рубката.

Жената го забеляза и мигновено притисна детето към себе си, като много бавно доближи пръст до устните си. Оставаше му да се надява мъжът да не е забелязал, но не и жената да е осъзнала, че е там, за да я спаси, а не за да й причини още страдания. Не беше необходимо да се надява — просто го знаеше, но се поуспокои, като видя, че жената е съобразителна. Той вдигна ръка към Небивал, който явно беше офицерски материал и не беше помръднал изобщо. Също като Ваймс само наблюдаваше. Само че Ваймс наблюдаваше, позволявайки на мрака у себе си да надигне глава и да прецени ситуацията по своя си неподражаем начин. Това не беше Призоваващият мрак или Ваймс поне горещо се надяваше да не е. Беше просто собственият му човешки мрак и вечен враг, който знаеше всяка негова мисъл. Знаеше, че всеки път, когато командир Ваймс заловеше някой безчовечен и изобретателен убиец, за да получи съответната милост или справедливост, каквато законът в своята относителна мъдрост отсъди, се появява друг Ваймс, един призрачен Ваймс, чийто порив да накълца на място тази твар на парчета трябва да бъде удържан с вериги. Това за съжаление всеки път ставаше все по-трудно и той се зачуди дали някой ден този мрак няма да се отприщи и да реши да си вземе своето, а той да не разбере… Стегите и оковите, вратите и ключалките в главата му щяха да са изчезнали, а той нямаше да разбере.

Точно сега, докато гледаше уплашеното дете, той се страхуваше, че този момент наближава. Може би само присъствието на Небивал държеше мрака настрана и възпираше ужасния му порив да лиши палача от неговите долар за обесването, два пенса за въжето и шест пенса за бирата. Много е лесно да се убива, да, но не и когато те гледа някое читаво младо ченге, което те смята за добър човек.

Там, у дома, Стражата и семейството му обграждаха Ваймс като стена. Тук добрият човек беше добър, защото не искаше никой да го види като лош. Не искаше да се срамува. Не искаше да бъде мракът.

Арбалетът сочеше към заложниците и онзи, който го държеше, сигурно имаше заповед да стреля, ако подръпване на крака му бие „тревога". Щеше ли да го стори? Човек трябваше да е израснал донякъде, за да почне в него да се процежда мракът, макар че винаги има един-двама, родени като живо въплъщение на мрака, които биха убили ей така, да минава времето. Този такъв ли беше? Дори да не беше, нямаше ли да се стресне? Колко лек беше спусъкът? Можеше ли внезапно дръпване да го освободи?

Бурята бушуваше отвън. Дали водата спадаше или не вече изобщо не изглеждаше чак толкова важно, при положение че наоколо имаше толкова много от проклетото нещо. Жената го гледаше с крайчеца на окото си. Е, добре, всеки миг беше от значение…

Пристъпвайки внимателно, като че ли в целия тътен и скърцане изобщо можеше да се чуе как стъпва, Ваймс се промъкна до нищо неподозиращия пазач, сключи ръце през врата му и дръпна нагоре. Стрелата се заби в тавана.

— Не искам никой да пострада — помъчи се приятелски да обясни Ваймс, но продължи: — Ако си мислиш, че можеш да дръпнеш въженцето, малкия, нека ти кажа, че ще ти свърши дъхът, преди на мен да ми свърши захватът. Околийски Левак, вземи това оръжие и завържи краката на господина. Можеш да задържиш оръжието му. Знам, че харесваш такива.

Сигурно неволно беше отпуснал хватката си, защото пленникът му изхъхри:

— Не искам да убивам никого, сър, моля ви! Дадоха ми арбалет и ми наредиха да стрелям, ако корабът спре или дръпнат въжето! Мислите ли, че бих го сторил, сър? Наистина ли мислите, че бих го сторил? Само седях тук, да не би да дойдат! Моля ви, сър, изобщо не се цаних за такова нещо! Стретфърд е виновен, сър, той е абсолютен побърканяк, проклет убиец е, истина ви казвам!

Разнесе се трясък и целият кораб се разтресе. Може би секундомерът беше подвел щурмана.

— Как се казваш, господинчо?

— Еди, сър, Еди Як. Аз съм просто един воден плъх, сър!

Човекът трепереше. Ваймс виждаше, че ръката му потрепва. Обърна се към жената с детето, на които Небивал вече помагаше, докосна чело и извади дълбоко скритата си значка.

— Мадам, аз съм командир Ваймс от анкх-морпоркската Градска стража. Този човек малтретира ли вас или момиченцето по някакъв начин?

Жената почти не беше помръднала. Напомни му на Сибил на младини — спокойна, сдържана и по-скоро готова да влезе в бой, отколкото да пищи, но нямаше да се впусне в бой неподготвена.

— Стана доста бързо, командире, тъкмо когато слагах Прелест да си легне. Негодниците се качиха като собственици на някакъв товар и се държаха прилично, докато мъжът ми не каза, че според него времето много ще се влоши. Бях в камбуза, чух много викове, а после ни завързаха тук. Лично аз, сър, ще съм ви задължена да ги избиете до последния, но животът не може да върви само по моята свирка. Колкото до този тук… е, можеше и по-груб да е, така че макар да бих искала да го хвърлите в реката, няма да възразя, ако не завържете тежест за краката му.

Небивал се засмя.

— Няма да има нужда от тежести, мадам! Реката си прави вечеринка и всички сме й почетни гости! Аз съм доста добър плувец, но не бих посмял да скоча в онова там навън.

Ваймс сграбчи Як и се втренчи в очите му. След миг каза:

— Не, бих познал очите на убиец. Това обаче не означава, че не си пират, така че ще те държим под око, ясно? Не пробвай никакви номера. Вярвам ти. Небесата да са ти на помощ, ако греша.

Як отвори уста да каже нещо, но Ваймс бързо добави:

— Можеш да направиш живота си малко по-лек и може би по-дълъг, господин Як, ако ми кажеш колко от твоите забавни аверчета са на „Пути".

— Не знам, сър. Не знам кой е още жив, разбирате ли?

Ваймс погледна жената, а корабът се килна. Беше странно усещане — за миг се почувства безтегловен, а отзад в помещението за животните сред големите въртящи се колела настъпи суматоха. Когато възвърна равновесието си, той успя да каже:

— Предполагам, че сте госпожа О’Стър, мадам?

— Да, командире, действително съм — кимна тя, а момиченцето се вкопчи още по-здраво за нея. — Знам, че съпругът ми е още жив, защото и ние сме живи… в момента. — Тя млъкна, когато още една вълна поде целия кораб, след което го пусна и „Пути" рухна с плисък и вцепеняващ трясък, последван от провлачения рев на вече съвсем обезумял вол и началото на писък.

Ваймс, Небивал и Як се надигнаха от пода. Колкото и да е чудно, госпожа О’Стър и дъщеря й все още стояха на крака. На лицето на жената играеше мрачна усмивка.

— Този последният звук беше на някой умиращ пират, смея да отбележа с изключително доволство! Това означава, че всички останали при животните са живи. Да ви кажа ли защо? Защото съм сигурна, че не е скочил сам! Тези вълни дотук са нищо. Някъде зад нас се надига такава противна вълна, че поражда трусове, които откъсват части от нея и ги запращат към нас със страшна скорост, разбирате ли, като камък, от който нивото се качва и спада отново, когато потъне. Тъкмо тогава човек трябва да знае как да танцува в ритъм! Защото не танцува ли в ритъма на вълната, скоро ще танцува със сатаната! Когато боят започна, там долу слезе един мъж с арбалет. Като съдя по звука, не е бил наясно с танца.

Предполагам, че Десетгалонния Чарли го е помел, като е залитнал по пода, клетата душица. Чарли е говедарят. Удари ли човек веднъж, няма нужда от втори удар. — Госпожа О’Стър заяви това със сух, доволен тон. — Ако някой иска да краде от нашия кораб, трябва да е подготвен за значителни неприятности.

А пък аз си мислех, че градът е суров, каза си Ваймс. Той забеляза, че Небивал предвидливо е заредил конфискувания арбалет, и заяви:

— Отивам долу да проверя. Госпожо О’Стър, колко още пирати има тук според вас?

— Четирима се качиха, представяйки се за собственици. — Тя започна да отброява на пръсти. — Господин Харисън, който се грижи за товара, обезвреди един, но го повалиха, дяволите. Знам, че само един слезе долу при говедата, а другият помогна на този проклет притворко да ни върже, та да имат заложници, ако някой реши да пробва нещо, и отиде горе в рубката. Казаха ни, че никой няма да пострада, ако мъжът ми закара товара до Куирм. — Момиченцето се притисна до нея, а тя продължи с каменно лице: — Лично аз не им повярвах, но все още не са наранили съпруга ми. Той брои, през цялото време брои. Слуша Старата Негодяйка и помни всеки завой! Опитва се да надхитри сто километра смъртоносна вода! Ако умре, тя печели, каквото и да правим…

— Левак, дръж тоя арбалет насочен право в господина, става ли? — каза Ваймс. — Пък ако и с пръст помръдне, даже за да посегне да си обърше носа, давам ти пълни правомощия да го простреляш някъде, където ще изпадне в сериозно неудобство.

— Той се отправи към стълбата и като кимна на Небивал и госпожа О’Стър, вдигна пръст и додаде:

— Връщам се след минутка!

И забърза надолу в горещото и зловонно сърце на „Чудната Пути". Билярд, каза си Ваймс. Вкарваш топките, докато черната не ти кацне точно на щеката.

Усети как краката му се напрягат при надигането на кораба и мигновено скочи, приземявайки се леко, когато „Пути" се сгромоляса обратно във водата. Пред него се изправи човек, който сигурно би накарал дори Уиликинс да се поколебае.

— Вие сигурно сте Десет Галона? Праща ме госпожа О’Стър. Аз съм командир Ваймс, анкх-морпоркска Градска стража!

А здравенякът с тролска физиономия и съответстващо телосложение рече:

— Чувал съм за вас. Мислех ви за умрял!

— По принцип си изглеждам така в края на плаване, господин Галона. — Ваймс посочи очевидния труп на пода между тях и додаде: — Какво му се случи?

— Тоя вече е умрял — ухили се Десет Галона. — Досега не бях виждал човек да се задуши от собствения си нос.

Сред роптанието на воловете и зловещото трополене на пренапрегнатите вериги трудно се чуваше друго нещо, но Ваймс извика:

— Има ли арбалет?

Десет Галона кимна и с пръсти, по-дебели от китката на Ваймс, свали въпросното оръжие от една кука на стената.

— Бих дошъл с вас, господине, ама само ние тримцата крепим нещата тук! — Той плю. — То бездруго няма надежда, де, противната вълна е точно зад нас! Ще се видим на оня свят, ченге!

Ваймс му кимна, огледа набързо арбалета, пипна го оттук-оттам и удовлетворен, пое нагоре по стълбите. Изправи се пред малцината, останали на „Чудната Пути", които не изливаха вода върху гърбовете на изпускащите пара волове или не опитваха да запазят кораба цял и над водата. Талазите вече се сгъстяваха, той беше сигурен в това, а без съмнение, направеше ли достатъчно голям пробив, цялата противна вълна щеше да се изсипе върху тях.

Когато поредният талаз повдигна кораба, всички на площадката подскочиха освен Як, който се прекатури и вече трепереше неистово, явно осъзнал, че вероятно ще е злощастният победител в първото състезание по премятане през борда. Небивал рязко пое дъх, когато Ваймс отиде до разтреперания човек, и измъчено изпъшка, като видя, че командирът му подава своя арбалет с думите:

— Казах ти, околийски, не мога аз да сбъркам убиец, като го видя. Сега ни трябва помощ и съм сигурен, че нашият господин Як страшно много иска точно сега да мине към добрите — решение, което може да го представи по-лицеприятно в съда. Не съм ли прав, господин Як?

Младежът закима трескаво, а Ваймс продължи:

— Стой тук, Левак. Докато не знам точно кой е още на това корито, бих искал да пазиш дамите. В момента не съм сигурен кой е оцелял и кой не.

— „Пути" не е корито, командире — рязко се обади госпожа О’Стър, — но този път ще пропусна това край ушите си.

Ваймс й отдаде чест. И отново всички освен Як подскочиха, а идиотът пак се търколи по пода. Ваймс обърна очи към стълбите.

— Стретфърд е при щурмана, нали, господин Як? Подхвана ги още един, по-силен талаз и Як тежко падна, но успя да избъбли:

— Той също е чувал за вас, да знаете, и е решен да стигне до морето, преди да го хванете. Той е убиец, сър, безмилостен убиец! Не му давайте шанс, сър, моля ви, заради всички нас и го ликвидирайте бързо заради себе си!

Въздухът беше наелектризиран, наистина наелектризиран. Всичко метално се тресеше и подрънкваше.

— Казват, че вълната скоро ще се отприщи — додаде Як.

— Благодаря за съвета, господин Як. Звучите ми като разумен младеж и ще кажа това на властите.

Притесненото изражение на младежа се изкриви в усмивки:

— А вие сте прочутият командир Ваймс, сър! С радост ще застана зад гърба ви!

Стъпалата до рубката бяха доста. Щурманът беше цар на реката и наблюдаваше от високия си престол цялото речно царство, дори когато, както сега, дъждът удряше по здравите стъкла, сякаш смяташе такава преграда за оскърбление спрямо небето. Ваймс стремително влезе в рубката. Не си струваше да вика, при положение че бурята удавяше всеки звук, но трябваше да може да каже, че го е казал:

— Командир Ваймс, анкх-морпоркска Градска стража! В името на закона за наложителните действия! — Какъвто не съществуваше, но той се зарече, че ще го вкара в сила, по дяволите, още щом се върне в града, дори да се наложи да привлече подкрепа от целия свят. Човек на закона, изправен пред кошмарни критични обстоятелства, трябваше да разполага поне с някакъв смокинов лист, който да навре в гърлата на адвокатите!

Виждаше тила на господин О’Стър с капитанска шапка на главата. Щурманът не му обърна никакво внимание, но един младеж се оцъкли във Ваймс с подкосяващ краката и подмокрящ гащите ужас. Мечът, който държеше, се стовари тежко на пода.

Як подрипваше от крак на крак.

— Бързо му вижте сметката, командире, че сигурно ще извърти някой номер, казвам ви!

Ваймс пропусна думите му покрай ушите си и предпазливо посегна към колана на младежа, откъдето измъкна къс нож, от онези, каквито обикновено носят речните плъхове. Сряза с него едно въже и върза ръцете на младежа зад гърба му.

— Добре, господин Стретфърд, слизаме долу. Макар че ако искаш първо да се окъпеш в реката, няма да те спирам.

Тогава мъжът за пръв път отвори уста.

— Аз не съм Стретфърд, сър — умолително изхленчи той. — Аз съм Стисльо Дръвчев. Стретфърд е зад вас с арбалета, сър.

Мъжът, представил се като Як, се изкиска, когато Ваймс се обърна към него.

— О, боже, о, боже, великият командир Ваймс! Проклет да съм, ако не си тъп като купчина конски фъшкии! Не можеш да сбъркаш очите на убиец, а? Е, аз има-няма шестнайсетина съм затрил, без да включвам гоблините, разбира се, те не се броят.

Стретфърд се прицели във Ваймс и се ухили.

— Май го дължа на момчешкия си вид, как мислиш? На кой проклет глупак му пука за гоблините, а? О, разправят, че можели да говорят, ама нали знаеш как лъжат проклетите копеленца! — Върхът на арбалета хипнотично се движеше напред-назад в ръцете на Стретфърд. — Ама все пак ми е любопитно. Имам предвид, не ми се нравиш и ще те застрелям като едното нищо, ама що не ми направиш услугата да ми кажеш какво видя в очите ми, а?

Стисльо използва възможността да се измъкне отчаяно надолу по стълбите тъкмо когато Ваймс каза, повдигайки рамене:

— Видях убита гоблинска жена. Тя какви лъжи ти наговори? О, да, не мога да сбъркам очите на убиец, господин Стретфърд, понеже много пъти съм се взирал в такива. Пък ако искам да си ги припомня, се поглеждам в огледалото. Да, познах те по очите и ми е интересно да видя какво ще сториш, господин Стретфърд. Макар че сега като се замисля, може би не беше съвсем разумно от моя страна да ти давам арбалета. Може би наистина съм глупав, понеже ти предлагам възможността да се предадеш тук и сега. Няма да имаш друга възможност.

Стретфърд го изгледа със зяпнала уста.

— Мамка му, взел съм те на мушка, а ти искаш аз да се предам? — възкликна накрая. — Прощавай, господинчо, ама ще се видим пак в ада!

В гръмовния свят се отвори една пролука за иззвънтяването на тетивата, когато ухиленият Стретфърд дръпна спусъка. За съжаление последвалият звук наподобяваше думичката „кльоф". Той се втренчи в арбалета.

— Извадих жилото и го метнах в тора — обади се Ваймс. — Номерът не става без него. Е, предполагам, че имаш един-два ножа в себе си, така че ако ти хрумне да си прорежеш път през мен, с радост ще те приветствам, макар че, да ти кажа, първо няма да успееш и второ, дори да съумееш да минеш край възпитаник на улиците на Анкх-Морпорк, там долу има един човек с юмрук, дето и слон ще повали, а ако вземеш да го наръгаш, само ще го вбесиш…

Талазът беше по-силен отвсякога и Ваймс удари глава в тавана на рубката, преди да се приземи пред Стретфърд, изритвайки го изкусно по официалния полицейски метод право в чатала.

— О, хайде де, господин Стретфърд, няма ли да си защитиш репутацията? Страховит убиец? Повечко време ти трябва в града, момчето ми, и аз ще се погрижа за това. — Стретфърд се търколи възнак, а Ваймс продължи: — Пък после, както си му е редът и си е редно, ще увиснеш на въжето, но не се тревожи — господин Трупър много си изпипва работата и разправят, че хич не боли. Знаеш ли, само за да ти раздвижа адреналина, я си представи, че съм гоблинската жена. Тя се е молела за живота си, господин Стретфърд, помниш ли? Аз да! Като гледам, ти също. Ти падна при първия талаз, господин Стретфърд. Речните плъхове знаят какво да правят. Ти обаче не знаеше, макар че, трябва да призная, си играеше ролята доста добре. Опа!

Възкликна, защото Стретфърд наистина се пробва с нож. Ваймс му изви китката и метна ножа по стълбите тъкмо когато стъклото на рубката се разби и един клон, по-дълъг от Ваймс, влетя в стаята, ръсейки листа и влачейки подире си пороен дъжд и мрак.

И двете лампи заминаха, а както се оказа — и Стретфърд. Сигурно беше излетял през разбития прозорец, вероятно към смъртта си. Ваймс обаче не беше сигурен. Би предпочел вместо „вероятно" да е „несъмнено". Сега обаче нямаше време да го мисли, защото дойде поредният талаз и водата нахлу през строшените стъкла. Ваймс отвори със замах преградката към щурвала и откри господин О’Стър да се мъчи да излезе изпод купчина отломки. Стенеше:

— Изгубих бройката, изгубих бройката!

Ваймс го изправи на крака и му помогна да седне на големия стол, където той отчаяно заблъска главата си с ръце.

— А не виждам нищо в тая проклета чернилка! Изгубих бройката, нищичко не виждам, не мога да управлявам! Няма как да оцелеем!

— Аз виждам, господин 0'Стър — успокои го Ваймс. — Какво ви интересува?

— Виждате ли?

Ваймс се втренчи в смъртоносната река.

— Отляво има грамадна скала, надвисваща право над нас. Трябва ли да прави така? Изглежда има и строшен кей.

— О, небеса! Това е Дяволското рило! Бързо, заведете ме при руля! Колко близо сме вече?

— На горе-долу петдесетина метра.

— И го виждате през всичко това? Проклет да съм, господине, сигурно сте роден в пещера! Не сме чак толкова далеч от Куирм, значи, на по-малко от трийсет километра. Как мислите, можете ли да застанете на наблюдателницата? Семейството ми добре ли е? Онзи проклет мерзавец заплаши да ги нарани, ако не закарам „Пути" по разписание! — Нещо голямо и тежко отскочи от покрива и отхвърча нататък в нощта, а щурманът продължи: — Гастрит О’Стър, за мен е чест да се запознаем, сър. — Той се втренчи напред. — Чувал съм за вас. Куумската долина, нали? Радвам се, че сте на борда.

— Ъ-ъ, Гастрит? Огромно дърво е паднало във водата до левия бряг, на десетина метра пред нас! Отдясно е горе-долу чисто.

Щурвалът трескаво се завъртя.

— Задължен съм ви, сър. Надявам се да не се засегнете, ако ви кажа, че обикновено говорим за бакборд и щирборд.

— Не ги отбирам тия, Гастрит, досега не съм пил на никой борд. Нещо подобно на строшени талпи отпред, на около четиридесет метра, прилича на малка могила, а горе вдясно виждам слаба светлина, не мога да кажа колко е далеч. — Ваймс се сниши, когато нащърбен ствол отскочи от стената на рубката. До него щурманът вече звучеше съвсем като в свои води.

— Ясно, командире, това ще да е Светликът на Джексън, много приветлива гледка. Сега, като се ориентирах и открих един пясъчен часовник, дето не е строшен, ще ви бъда още по-задължен, ако слезете долу и кажете на Десет Галона да отвърже баржите, става ли? На една от тях има птицевъд! Най-добре го качете на борда, преди да ни връхлети противната вълна.

— Има и стотици гоблини, Гастрит.

— Зарежете ги, сър. Те са просто гоблини.

За момент Ваймс се втренчи в мрака и в мрака вътре в мрака, а той му подхвърли: „Забавляваш се, а, командире? Това е то, да бъдеш Сам Ваймс в мрака, бурята и опасността. И понеже си ченге, няма да повярваш, че Стретфърд е мъртъв, преди да видиш трупа му. Знаеш го. Някои хора се затриват дяволски трудно. Знаеш, че го видя да изхвърча от рубката, но по тоя кораб има всякакви въжета и скоби, за които може да се хване, а мръсникът беше жилав и гъвкав и ти знаеш, че ще се върне, точно както нощта се връща след деня. Двойна опасност, командир Ваймс, всички пешки са на дъската.

Гоблини ли да спасяваш, убиец ли да залавяш… И през цялото това време, като си помислиш, има една съпруга и едно малко момченце, които те чакат да се върнеш при тях."

Винаги ги мисля!

„Разбира се, командир Ваймс — продължи гласът, — разбира се. Но аз те познавам, а всяко слънце понякога се закрива от сянка. Въпреки всичко мракът винаги ще е в теб, мой упорити друже."

И тогава реалността или се върна, или си отиде, а Ваймс се чу да казва:

— Ще качим гоблините на борда, Гастрит, защото те… Да, те са веществено доказателство по важно полицейско следствие!

Надигна се още един талаз и този път Ваймс се приземи на палубата, която вече беше малко по-мека заради парцаливия килим от листа и клони. Като се изправи, господин О’Стър каза:

— Полицейско следствие, а? Е, „Пути" винаги е била дружка на закона, но… вижте, сър, те смърдят като ямите на ада и това си е чистата истина! Ужасно ще изплашат воловете!

— Да не мислите, че сега не са уплашени? — заяде се Ваймс. — Ъ-ъ, малка купчина дънери отдясно. Отляво е чисто. — Той пое въздух през ноздри. — Вярвайте ми, сър, съдейки по миризмата, вече са достатъчно стреснати. Не може ли да хвърлите котва и да спрем до брега?

Смехът на О’Стър беше горчив.

— Сър, вече няма бряг, не и такъв, до който смея да се приближа! Познавам тази река. Побесняла е. Напира противна вълна. Можем да спрем кораба толкова, колкото можем да спрем бурята. Попаднал сте на дълъг крос, командире. Или ще се надпреварваме с реката, или ще скръстим ръце, ще си кажем молитвите и ще умрем веднага. — Той отдаде чест. — Въпреки всичко, сър, виждам, че сте мъж, който прави каквото смята за нужно, а, бога ми, с това не мога да споря! Захванал сте се с трудна работа, командир Ваймс, и дано боговете бъдат с вас! Дано да са с всички нас!

Ваймс се спусна тичешком по стълбите, сграбчвайки пътьом Небивал, и се запързаля по надигащия се под към трюма.

— Хайде, момко, време е да се отървем от баржите. Твърде голям товар са. Господин Десет Галона! Да отворим тези врати, а? Господин О’Стър ми възложи ръководството. Ако искате да спорите, чувствайте се свободен!

Огромният мъжага изобщо не пробва да спори, а разби вратите с юмрук.

Ваймс изруга. Господин О’Стър беше прав. Не много далеч от тях се носеше грохот и една планина от светкавици и син пламък помиташе долината като гигантски порой. Той се хипнотизира за миг, но веднага се стегна.

— Добре, Левак, почвай да качваш гоблините на кораба, а аз ще ида за нашия птицевъд! Проклетият товар от желязна руда може да си потъва колкото ще.

Под ярката светлина на противната вълна Ваймс направи двоен скок, за да се приземи на баржата, от която вече долиташе крякането на ужасени пилци. Водата се изливаше от него, като се надвеси над отвора и изкрещя:

— Господин Менте! Не, не награбвайте пилците! По-добре птицевъд без пилци, отколкото куп пилци без птицевъд! Пък и те сигурно могат да плуват или да хвърчат, или нещо такова!

Той прилъга уплашения човечец до следващата баржа, която завари все още тъпкана с ошашавени гоблини. Небивал стоеше на шлюза в кърмата на „Пути" и Ваймс го чу да вика през тътена и свистенето:

— Господин Десет Галона не дава, сър! Вика никакви гоблини!

Ваймс погледна назад и се обърна отново към Небивал.

— Много добре, господин Левак, наглеждай баржата на гоблините, докато аз обсъдя въпроса с господин Десет Галона, ясно?

Метна господин Менте на палубата на „Пути" и се озърна за Десет Галона. Мъжагата поклати глава. Какво ченге щеше да стане от тоя мъж, ако беше напътстван правилно от хората! Ваймс въздъхна.

— Господин Десет Галона! Нали ви казах вече, господин О’Стър ми даде картбланш. Може ли да обсъдим проблема с гоблините?

Исполинът изръмжа:

— Нямам ни една карта и не познавам никакъв Бланш. И няма да търпя гоблини тука, ясно?

Ваймс кимна като играч на покер и внимателно огледа трюма.

— Това последната ви дума ли е, господин Десет Галона?

— Точно тъй, по дяволите!

— Добре, а това е моята.

Десет Галона се срути назад като дърво и заспа като пън.

Улицата никога не те напуска…

А това, на което те учи уличният университет, е, че боят е наука — науката да разкараш опонента от главата си и да залепиш неговата за земята с максимална скорост и минимални усилия. След това, разбира се, имаш широк избор от привлекателни възможности и известно време на спокойствие, през което да ги обмислиш. Но ако искаш честен бой или поне по-честен от другите улични варианти, тогава трябва да знаеш как да удряш и къде да удряш, и точно под какъв ъгъл да го удряш. Естествено, скъпоценният му месингов бокс беше опционална, но полезна екстричка, но — каза си Ваймс, докато се мъчеше да влее малко кръв обратно в пръстите си — вероятно всеки съдия, след като зърне Десет Галона, би простил на Ваймс, дори да беше използвал ковашки чук.

Той погледна месинговия бокс. Дори не се беше огънал. Това е то, доброто старо анкх-морпоркско ноухау. Провинцията може и да има мишци, но градът разполага с технология, каза си той, като го пъхна обратно в джоба си.

— Добре, господин Левак, да ги вкарваме, а? Намери Смръдльо, той е мозъкът на бандата.

Смръдльо като нищо можеше и да е мозъкът на бандата. Ваймс така и не разбра съвсем точно какво беше Смръдльо. Гоблините обаче, пришпорвани от скриптящия му брътвеж, тичаха край Ваймс и скачаха като уродливи газели в кораба. Той хвърли един поглед на ръмжащата смърт зад тях, скочи последен и помогна на Небивал да затвори и залости шлюза. А това означаваше, че сега, без проветрение, воловете долу вдишваха с пълни ноздри гоблинска воня. Е, каза си Ваймс, не е чак толкова зле, като й свикнеш — по-алхимична, отколкото помийна. Но в трюма се надигнаха адски крясъци и рязко раздвижване, когато животните се опитаха да запрепускат в своята въртележка. Ваймс не им обърна внимание въпреки потръпването на кораба, а изкрещя:

— Да разкараме баржите, околийски! Надявам се, че наистина знаеш как!

Небивал кимна и отвори капака на пода. Влетяха пръски, които обаче секнаха, когато той коленичи и завря ръката си в дупката.

— Ще мине малко време, докато се отцепят, командире. На ваше място щях да се хвана за нещо, когато тръгне желязната руда!

Ваймс с лакти си проби път през ужасените гоблини, добра се мъчно до рубката и потупа Гастрит по рамото.

— Баржите ще се откъснат всеки миг! Щурманът, все така стиснал руля и втренчен в мрака, кимна отсечено. В рубката вече не можеше да се чуе нищо, по-тихо от писък. Вятърът и отломките бяха потрошили всички прозорци.

Ваймс погледна назад и видя огромната плаваща, не, летяща разруха от поръбени със светкавици дървета, кал и премятащи се канари да приближава. За миг му се стори, че зърна гола мраморна девойка, въргаляща се сред отломките, стиснала своята мраморна премяна, сякаш защитаваше остатъка от моминския си свян от пороя. Като примигна, вече я нямаше… Може би му се беше привидяла…

— Надявам се, че можете да плувате, сър? — извика той точно когато противната вълна ги настигна и призракът, наречен Стретфърд, се хвърли през прозореца и за голяма своя изненада беше париран мигновено от Ваймс. — Да не мислиш, че съм хлапе, господин Стретфърд? Да не мислиш, че аз не мисля?

Стретфърд се изскубна от хватката на Ваймс, завъртя се светкавично и замахна с юмрук, който Ваймс почти успя да избегне. Ударът беше по-силен, отколкото очакваше. Трябваше да му се признае на дявола — знаеше как да се бие, пък и, пусто да опустее, беше по-млад от Ваймс, доста по-млад.

Да, убийците си личаха по очите, поне след първите няколко убийства, за които им се беше разминало. Очите им имаха същото изражение, което може би имат някои богове. Един убиец е винаги обсебен в хода на убийството, вглъбен, пресметлив, черпещ някаква дяволска сила. Ако му отрежеш крака, няма и да забележи, докато не падне. Триковете не вършеха работа, а подът беше като пързалка от останките на половин гора. Въргаляха се из палубата с ритници и юмручни удари и Стретфърд надвиваше. Кога за последно беше ял Ваймс, откога не беше пийвал глътка чиста вода или поспал както трябва?

В този момент отдолу се разнесе вика „Баржите се отцепват!" и „Чудната Пути" подскочи като породист жребец, хвърляйки и двамата на пода, където Ваймс се оказа заклещен и едвам успяваше да отбива ударите. Водата се лееше върху тях, пълнейки рубката до пояс и изчерпвайки силите на Ваймс почти до нула. Стретфърд го сграбчи за гърлото с две ръце и светът на Ваймс стана тъмносин и пълен с клокочеща вода, оглушаваща тъпанчетата му. Той се опита да мисли за малкия Сам и Сибил, но водата непрекъснато ги отмиваше… Само дето натискът изведнъж изчезна и тялото му, решавайки, че съзнанието му най-накрая е отишло в отпуск, се издигна нагоре.

И ето го Стретфърд, коленичил в бързо оттичащата се вода — въпрос, който сигурно изобщо не го интересуваше в момента. Беше се хванал за главата и пищеше, защото в нея изведнъж се беше вкопчил Смръдльо, разперил крака и нокти и ритащ и дращеш всичко, което можеше да се нарита, издращи или за един дълъг писък да се изскубне.

Негова светлост херцогът на Анкх, подпомаган от сър Самюъл Ваймс със съдействието на командир Ваймс и подкрепен в последния момент от Дежурен по дъска Ваймс, стана на крака и всички те се сляха в един човек, който скочи през тресящата се палуба, но закъсня само с миг, за да успее да спре Стретфърд. Той отскубна Смръдльо заедно с немалко коса от главата си и го хвърли на залятата с вода палуба, стъпквайки го с цялата си тежест. Звукът не можеше да се сбърка. Беше трошене на кости. Чу го още преди да се приземи, така че онова, което се стовари върху Стретфърд, представляваше закона в пълната му сила и безпощадност.

Улицата е стара и коварна. Обаче не е закостеняла. Улицата непрекъснато учи по нещо ново и ето защо Ваймс насред въздуха усети как краката му се разперват и Негово величество законът удари Стретфърд с традиционното съкрушително „пич капич мучо сори". Даже Ваймс се впечатли и се зачуди дали би могъл да го повтори.

— Върху вълната сме! — извика Гастрит. — Върху нея сме, не под нея! Летим към Куирм, командире! Има светлина! Хвала на небесата!

Ваймс изпъшка, овързвайки вцепенения Стретфърд с последното останало в джоба му въже, като го привърза здраво за една подпора.

— Плуваш или потъваш, Стретфърд, ще си платиш за всичко! Не ми пука къде — на небето, в ада или на дъното.

Когато обезумелите волове удвоиха усилията си да избягат от притискащата ги гоблинска воня, се разнесе скърцане и мучене, последвано от устрем към небето. И докато би било най-поетично да се каже, че водите закриха лицето на земята, всъщност закриха най-вече лицето на Самюъл Ваймс.

Ваймс се събуди сред влажен и непрогледен мрак с пясък под бузата си. Някои части от тялото му доложиха, че са на линия, докато други замънкаха, че имат извинителна бележка от майка си. След известно време започнаха да се различават дребни настойчиви улики — плисък на вълни, говор на хора и по някаква причина нещо, което звучеше като тръбене на слон. В този момент нещо навря пръст в едната му ноздра и дръпна силно нагоре:

— Рипкай на крачка, гусин пу-ли-ссай, че инак си най-големата тиганица, дето съм скивал! Рипкай, рипкай! Спасил гоблини! Голем герой! Уррааа! Сички пляскат!

Гласът беше познат, но не можеше да е на Смръдльо, понеже Ваймс го беше видял съвсем потрошен. Така или иначе, Ваймс се опита да стане, което беше почти невъзможно заради някакви вонящи на риба плавеи, покрили го като саван. Не можеше да повдигне ръка, за да перне каквото и да беше онова проклето нещо, дето все още го дърпаше за носа, но успя поне да се надигне достатъчно, за да осъзнае, че върху него има цяла купчина отломки.

Различи нещо, което приличаше на отпечатък от слонски крак, и в състоянието си на приятна безтегловност се зачуди вяло какво ли прави някакъв слон на крайбрежието и дали въпросният слон би си направил труда да прекрачи поредната купчина плавеи. Тази мисъл изкристализира тъкмо когато дърпането на носа му спря и пропукващ глас кресна:

— Рипай горе, гусин Ваймс, щот Джъмбо пристига!

Ваймс се набра като за световен шампионат и скочи на крака, ръсейки плавеи и ракообразни в момента, в който един крак колкото кофа за смет се стовари там, където преди беше главата му.

— Уррааа, гусин Ваймс не ваденка!

Ваймс погледна надолу и на около сантиметър от исполинския нокът на слона, впрочем спрял с донякъде смутено изражение, видя фигурката на Смръдльо, която възбудено подскачаше нагоре-надолу на върха на хобота му. И други бяха забелязали Ваймс и тичаха към него. Той с нерадостно облекчение забеляза отличителните шлемове на градската стража на Куирм, която открай време смяташе за твърде припряна и милитаристична за присъщото полицейско здравомислие, но сега възприе като искрящи проблясъци на здрав разум.

Един страж с капитански шлем извика:

— Командире? Добре ли сте? Всички ви смятаха за загубен!

Ваймс се опита да обърше калта и пясъка от съдрания си жакет и успя да каже:

— Е, момчетата в Анкх-Морпорк ми подариха кофичка и лопатка за отпуска, та си рекох, че трябва да ги пробвам. Оставете ме мен, какво става с „Пути"? Какво става с народа!

— Всички са добре, сър, доколкото можем да преценим. Малко понатъртени и ожулени, разбира се. Било е изумително, сър! Мъжете, дето се грижат за слоновете в Куирмския зоопарк, са го видели с очите си! Тая заран закарали животните до брега да се изкъпят и позабавляват, преди да дойдат тълпите, и единият видял „Пути" да прелита точно над дока на гребена на вълната и после плавно да акостира на плажа. Надзърнах вътре, сър, и бих казал, че си иска около месец в корабостроителницата, да не говорим, че гребните колела са разбити на трески, но с години ще се говори за тоя случай по реката!

Някакъв засрамен пазач от зоопарка вече дърпаше питомника си по-далеч от Ваймс, разкривайки гледка към плаж, покрит с мокри парчетии и както Ваймс с радостна изненада установи, доста голям брой кокошки, делово риещи пясъка за червеи. Една от тях, без изобщо да забелязва Ваймс, порови малко сред някакви водорасли, приклекна с леко кривогледо изражение, изгърголи веднъж-дваж и после се изправи с явно облекчен вид. Стана ясно, че зад себе си в пясъка беше оставила яйце. Поне се предполагаше да е яйце. Беше квадратно. Той го вдигна и като изгледа кокошките в полусъзнателното си състояние, отбеляза:

— Е, това на мен определено ми се вижда комплицирано.

По-надолу двата вола стояха почти до шия в прибоя и може би се дължеше единствено на въображението на Ваймс, но му се стори, че водата около тях дими.

Ето че още хора затърчаха към него, а кокошките затърчаха встрани. Сред навалицата бяха дори Десет Галона и госпожа О'Стър с нейната дъщеричка, които изглеждаха прогизнали въпреки одеялата, с които бяха загърнати, но най-важното — не изглеждаха умрели. Ваймс, който от твърде дълго време стоеше със затаен дъх, си отдъхна. А когато Десет Галона го шляпна по гърба, а госпожа О’Стър го целуна, съвсем остана без дъх.

— Как е Гастрит? — смънка той. — И къде е Небивал?

Госпожа О’Стър се усмихна.

— Добре са, господин Ваймс, доколкото може да се каже. Поразбити са, но си отспиват. Никакви дълготрайни проблеми според лекаря. Сигурна съм, че ще се оправят, благодарение на вас!

Тя се поотдръпна, когато някакъв куирмски полицай подаде на Ваймс чаша кафе. В нея хрущеше пясък, но никога не беше пил по-вкусно пясъчно кафе.

— Може да се каже, че всичко се нареди чудесно, сър. Дори се погрижихме онези проклети гоблини да не изпуснат превоза си!

В цялата история на кафепроизводството никога не беше изплювана толкова голяма глътка и по толкова много народ. Ваймс се втренчи отвъд прибоя, където в далечината един кораб напускаше пристанището с пълна скорост.

— Докарайте ми и.д. капитан Треска веднага! — изхъхри той.

И.д. капитан Треска пристигна на бегом след шест минути и Ваймс не можа да не забележи, че по крайчеца на устата му още имаше малко закуска.

— Отношенията ни с комендант Фурни са топли в момента, нали? — запита Ваймс.

Треска се ухили широко.

— Командире, като дойде тук долу, може да ви се наложи със сила да го спрете да ви целува по бузите. Госпожа О’Стър му е щерка.

— С радост съдействах — кимна Ваймс, оглеждайки се отсъстващо. — И така, би ли казал на тези господа, че ми трябва бързо возило, нещо достатъчно чевръсто да догони онзи кораб, и приличен екипаж, който да го управлява, и ги искам сега. А докато чакам, някой да ми донесе чиста куртка и сандвич с бекон… без авек.

— Имат доста пъргав катер, командире, за преследване на контрабандисти!

— Добре. И ми намери шашка. Винаги съм искал да изпробвам една. — Ваймс помисли за момент и додаде: — Нека са още два сандвича с бекон. И още доста кафе. И още един сандвич бекон. И, Треска, ако можеш да изровиш шишенце с онзи прочут кафяв сос на „Меркел и Стингбат", кълна се, че ще те повиша в сержант веднага щом ти свърши нарядът тук. Щото всеки, който може да открие истински „долен и мръсен" анкх-морпоркски сос в Куирм, родината на петстотин проклети вида майонеза, без да ослепее от оплюването, заслужава да бъде сержант във всяка полиция!

И тогава, понеже каквото и да държеше Сам Ваймс на крака, се изчерпа, той се свлече възнак на земята, сънувайки сандвичи с бекон и кафяв сос.

Дори редови страж Треска, или понастоящем и.д. капитан Треска, би се съгласил, че не е най-острият нож в долапа, но не е за вярване какво може да се направи с тъп инструмент. Той хукна да изпълнява това престижно поръчение, но беше спрян от един куирмски полицай:

— Херинг![32] Чувал ли си за някакъв страж на име Пети Льольо Артоа?

— Лудичкия Артър ли? Да, той е от нашия участък!

— Е, най-добре ела бързо, друже, щото е в нашия участък. Дребничък, ама здравеняк, а? Неколцина от колегите му се изсмели, така вика, ама според мен вече са си взели поука… по трудния начин, както стана явно. Май е изпратен да намери команданте Ваймс.

Сам Ваймс се събуди от свинския кошмар, за да открие, че лежи върху купчина чували в някаква дупка из доковете. И.д. капитан Треска внимателно го подхвана и криво-ляво го пренесе до груб плот, зад който някакъв готвач се вихреше над цвъртящите съставки на сандвич с бекон, или по-точно няколко сандвича с бекон.

— Поразписка се — призна Треска, — като настоях да не слага майонеза, но в момента няма грешка, командире. А тука имам едно неотворено шишенце от най-доброто на „Меркел и Стингбат", сър, единственото в града. Само дето се опасявам, че ще трябва да ядете пътьом, ама готвачът ще сложи сандвичите в тенджерка, с жар отдолу да ги държи топли. Нямаме време, сър. Катерът ще тръгне след десет минути.

Тикна тефтер под носа на Ваймс.

— Какво е това?

— Подписът ви за повишаването ми в сержант, командире — предпазливо каза Треска. — Надявам се да не възразявате, ама нали обещахте, сър.

— Браво на теб — одобри Ваймс. — Всичко трябва да е в писмен вид.

Треска се поизпъна от гордост.

— Уредих на борда да има избор от шашки за вас, командире.

Ваймс се навря в новата си куртка и като измъкна глава, каза:

— Искам и ти да дойдеш, Лъчеперко. Знаеш кое как е тук по-добре от мен. Между другото, какво направихте с пленника?

— Кой пленник, командире? — поинтересува се Треска.

Кръвта на Ваймс се смрази за момент.

— Не намерихте ли един, завързан на „Пути"?

Треска изглежда се притесни.

— Не, сър, като отидохме, вече нямаше никого. Беше страшна бъркотия. Съжалявам, сър, не знаехме!

— Нямаше и как, по дяволите! Извинявай, че викам, ама ако куирмската полиция си мисли, че слънцето изгрява от задника ми, иди им кажи, че трябва да търсят младеж на име Стретфърд. Той е най-малкото двоен убиец… безскрупулен и вече сигурно въоръжен. Кажи им, че ще направят услуга на всички, като проверят отново кораба, ранените и всички младежи в тяхната болница, а също и че трябва веднага да изпратят съобщение по щракалките до участъка на Псевдополис. В него да пише, че командир Ваймс иска двама от хората му да яхнат един големски кон и да спрат чак в резиденцията на Рамкин, за да охраняват лейди Сибил и малкия Сам. Не искам да се мотаят. Знам, че това са лоши новини, но Стретфърд е психар — трябва да побързат!

— Извинете, командире — обади се един от куирмските полицаи, — ние тук говорим доста добре морпоркски. Всички тук говорят морпоркски. Ако ни чуете да си говорим на куирмски, то е, защото искаме да си кажем нещо зад гърба ви. Нарежданията ви са приети, командир Ваймс, ще изпратим вашето съобщение и ще проверим навсякъде за убиеца ви, както и ще се погрижим за ранените. А сега, моля ви, побързайте за катера. „Кралицата на Куирм" е доста стара, само на крачка от брака. Нашият катер би трябвало да я настигне за няколко часа. Ще тръгваме ли?

— Хайде, сър — подхвана го Треска, — пък Лудичкия Артър ще ви докладва по пътя.

— Лудичкия Артър?

— Да, командире.

— Явно са го командировали дотук по някакъв гоблински въпрос, върнал се е в Анкх-Морпорк и са го пратили обратно да ви търси. Има какво да ви каже, дума да няма.

— Къде е сега? — попита Ваймс.

— В момента сигурно го освобождават от ареста, сър. Смешно недоразумение, без големи щети, всичко ще бъде простено и най-вероятно излекувано, сър, не се безпокойте.

Ваймс беше достатъчно мъдър да не задълбава повече.

Морската болест, разбира се, не помогна, но почна да се проявява едва след като Лудичкия Артър приключи с бездиханния си доклад.

— И какво откри в колибите? — запита Ваймс.

— Още гоблини, сър, от секакъв вид и калибър, че и мъненки също. Повечето беха умрели, а другите бая закъсали, мене ако питаш. Сторих за тех, що можах, дето се вика. Правичката да си кажем, сър, чини ми се, че беха съвсем шашардисани, клетите уродчета. Ама там има некаква помия и вода, та си мислим, дека ония пазвантини нема да си плюят на петите, че знайш. — Той направи физиономия и добави: — Ама много са шашави тия гоблини, че знайш! Я ги поведох навънка, а они сал се шматкат кат гламави и ич се не сещат що да сторят. Брех, кривунци, епа я ако бех на техно место, щех да съм изфърчал кат куршум, та да ги наритам едно яко ония смарангесници у чатало, докат са си натръшкани. А па ония… е, я нъл си знайх, дека е спешно и секоги мож се върна при тех и поне да им лисна мъненко водица, ама си рекох, дека Стражата требе да знай, та се бъзнах до Анкх-Морпорк. Па там ми рекоха, дека си бил у отпуск, а па лейди Сибил рече, дека си тръгнал по онуй ми ти мърляво речище, та на мене сал ми стана да литна по него, дорде не стигнах у Куирм. Па като зърнах онуй ми ти грамаданско страшно ужасно мазало, си знайх, дека че имаш ти пръст у него, командире.

Лудичкия Артър се поколеба. Не беше съвсем сигурен какво е отношението на Ваймс към него, при положение че фигълите като цяло се смятаха за адска напаст. Когато Ваймс се забави с отговора, той попита:

— Дано съм сторил, както и ти би сторил, командире?

Ваймс погледна Лудичкия Артър, сякаш го виждаше за пръв път.

— Не, редови полицай, не си постъпил, както аз бих постъпил. Което е голям късмет, понеже ако беше, щеше да стоиш пред мен като обвиняем за прилагане на крайно брутална сила при изпълнение на служебните си задължения. В случая обаче ще получиш медал и официална похвала за действията си, редови страж. В момента преследваме друг кораб, който отвежда още гоблини до онова проклето място. И макар да си представям колко си уморен, предполагам, че ще искаш да се присъединиш към гонката. Между другото, може ли да те поздравя лично, редови страж — като за отгледан от гноми наистина си хванал чалъма на цялата фигълска специалност, а? Натръшкал си с голи ръце десетина въоръжени мъже!

— Eпa да, сър — срамежливо призна Лудичкия Артър, — ама не беше баш честно, оти ги превъзхождах числено. А, са ми дойде на акъло, дека у некои от ония колиби имаше секакви неща от онез, алхимическите. Ни ги отбирам, ама на тебе мож па да ти се видат интресни.

— Много наблюдателно — похвали го Ваймс. — Защо не идеш долу да си починеш?

— Бива, сър, ама след туй требва да свърша една работа за сержант Колън, оти стрррашно го е закъсал. — Той погледна празното изражение на Ваймс и додаде: — Не си ли у час? Зел некаква гоблинска джунджурийчица, дето му дали, пък тя му сторила некакво връздействие и са пищи и вреска, и по цел ден се праи на гоблин, тъй вика сержант Дребнодупе. Она го е наредила у санаториум.

— Сержант Колън ли?!

— Eпa да, сър. И каптан Ангуа рече, дека требвало да издирим гоблинска дупка да строшим връздействието, чат ли си? На мене туй ми се чини мъненко шашаво, ама половината Стража се е разтърчала да дири дека има гоблинско местенце, ама ни мож найдат хич ни едно от клетите дребосъци, оти са таквиз мъненки зверчета, дека и носо си не смеят да си покажат тия дни, ако ми сфащаш мислата. — Лудичкия Артър отново погледна угрижено Ваймс.

— Сержант Колън!

— Епа таман туй рекох, сър.

Кръвта се върна в лицето на Ваймс, когато до мозъка му успя да се добере една рационална мисъл.

— Може ли да пътува?

Лудичкия Артър сви рамене. Пред тях „Кралицата на Куирм" изглеждаше малко по-близко.

— Тогава, редови страж, би ли отишъл до щракалките в Куирмския участък да предадеш да закарат Фред до резиденцията на Рамкин възможно най-бързо, моля те? Най-добре и Веселка да отиде с него, струва ми се — додаде той, а наум продължи: „Фред Колън! Дълбоко в себе си той мрази всичко нечовешко."

И предвид онова, което предстоеше, засега спря дотук, но не и преди да си помисли: „Фред Колън! Чудно той какви ли съдинки би направил?".

Зад гърба му Лудичкия Артър изсвири някакъв странен сигнал и една чайка, помъкнала се след катера със смътната надежда за безплатен банкет от рибешки вътрешности, се озова с товар на гърба и глас в ухото, който рече:

— Мараба, зверче, я съм Лудичкио Артър.

Ваймс обичаше да стъпва на нещо здраво, като например на подметките си, и обичаше подметките му да правят същото. Платната на „Кралицата на Куирм" вече ясно се различаваха, а катерът остави зад себе си сигурността на пристанището и пое сред така нареченото умерено вълнение. А командир Ваймс, херцогът на Анкх-Морпорк, сър Самюъл Ваймс и не на последно място Дежурен по дъска Ваймс, категорично решиха да си изядат сандвичите с бекон и да не повърнат пред другите стражи.

И успяха. Не разбра как, но успяха, макар че в един момент май мернаха високо сред такелажа, дребната фигурка на гоблин, който им се хили. Ваймс отдаде това на сандвичите с бекон, които мъжествено се опитваха да се върнат навън, също както той мъжествено се опитваше да ги задържи вътре.

Стретфърд се беше качил на онзи проклет кораб, Ваймс беше сигурен в това. Адски сигурен. Едно на ръка, щеше да иска да му платят, а и нямаше да му се ще да го обесят. Ваймс се поколеба. Колко сигурен можеше да бъде в това? Колко беше подготвен да залага на интуицията? Това все пак беше Стретфърд. Той беше умен и гаден, така че трябваше да се подготви за всички негови ходове, макар да знаеше, че един умен човек в бързината може да си измисли нови.

И така, всичките онези личности, които съставляваха Сам Ваймс, закрачиха напред-назад по палубата на кърмата или на носа, или на щирборда, или както там се наричаше проклетото хлъзгаво люшкащо се дюшеме, на което стоеше, лашкайки се между надеждата, морската болест, отчаянието, неувереността, морската болест и тръпката на преследването, и морската болест, докато катерът явно уцелваше всичките твърди части от всяка вълна, носейки се със страшна скорост към „Кралицата на Куирм" и справедливостта.

Лейтенантът го приближи и след като доста стегнато отдаде чест, заяви:

— Командире, помолихте ни да последваме кораба, защото превозва гоблини, но не ми е известно някъде да има закон срещу превозването на гоблини.

— Трябва да има закон, защото това със сигурност е престъпление, разбирате ли? — Ваймс потупа лейтенанта по рамото и продължи: — Поздравления! Този ваш катер действително се движи по-бързо от закона, лейтенант. Не се притеснявайте, законът ще ни догони. Гоблините могат да говорят, имат общинен строй, а аз лично съм чувал с ушите си едно от тези създания да свири на арфа така, че и бронзова статуя ще избухне в сълзи. Целият ми полицейски опит ми дава основание да вярвам, че са измъкнати насилствено от дома си, а корабът, който преследваме, ги откарва някъде, където не искат да отидат. Вижте, ако това не ви се нрави, просто ми помогнете да се кача на онзи кораб и аз ще се оправя сам, става ли? Освен това мисля, че и нашият убиец може да е там. Но вие си решавате, лейтенант. — Ваймс кимна към кораба и додаде: — Толкова сме близо, че виждам лицата на екипажа им. Може би трябва да ми споделите намеренията си, лейтенант?

Малко му дожаля за младежа, но не особено съчувствено. Беше се хванал на хорото, беше приел повишението и парите, които си вървят към него, нали? Всяко ченге, заслужаващо палката си, щеше поне да хвърли едно око на „Кралицата", щом беше стигнало чак дотук, нали?

— Много добре, командире — проговори лейтенантът. — Не съм сигурен за правомощията ни, но ще дадем знак на „Кралицата" да спре и ще помолим за разрешение да се качим на борда.

— Не! Няма да молите! Ще им наредите да спрат за полицейска проверка! И ако не ви пука за гоблините, факт е, че преследвам убиец — додаде Ваймс. — Става дума за углавно престъпление, лейтенант, не може да извърнем глава!

Всъщност видя, че „Кралицата" вече извръща своята.[33] Дори вдигаше бяло знаме за голяма негова изненада. А капитанът й ги чакаше на палубата, докато катерът се изравни с нея.

— Няма да ви създаваме никакви пречки, господа. Знам, че направихме проклета глупост. Човекът, когото търсите, е при нас. Ей сега ще ви го свалим. Не сме пирати все пак. Добро утро, лейтенант Кеклик, съжалявам, ако сме ви създали грижи.

Ваймс се обърна към лейтенанта.

— Познавате капитана?

— О, да, командире. Капитан Изверг е много известен по нашето крайбрежие — отвърна лейтенантът, а катерът леко опря в кораба. — Върти контрабанда, разбира се, всички го правят. То е нещо като спорт.

— Но капитан… Изверг? — натърти Ваймс. Лейтенантът с лекота се прехвърли на палубата на „Кралицата" и подаде на Ваймс ръка, като обясни:

— Извергите са високоуважавана фамилия по тези места. Право да ви кажа, командире, мисля, че доста си харесват името. Биха възразили повече на Контрабандист, струва ми се.

— Свалят ви човека, лейтенант — обади се капитанът, — ама не е в много добро настроение.

Ваймс го изгледа от глава до пети и заяви:

— Аз съм командир Ваймс, от анкх-морпоркската Градска стража. Понастоящем разследвам поне две извергства.

Капитан Изверг затвори очи и сложи ръка на устата си, преди да прошепне с отънял от слаба надежда глас:

— Не може да бъде, самият командир Ваймс, нали?

— Капитан… Изверг… дайте ми човека, когото преследвам, и съм сигурен, че ще се разделим на приятелска нога, ако ми следите мисълта.

Доловиха викове и тропот, плюс няколко признака, че някой е бил сритан много яко. Най-накрая на палубата бе полуизбутан, полудовлечен един мъж с нахлузен върху главата чул.

— Да си призная, с радост ще му видя гърба — каза капитанът, като се обърна.

Ваймс се увери, че моряците здраво държат мъжа, и му дръпна чула. За миг постоя втренчен в кървясалите очи, след което каза с желязно спокойствие:

— Лейтенант, ако обичате, задръжте „Кралицата на Куирм" и арестувайте капитана и помощник-капитана с обвинение за отвличане и вероятно похищение на редица лица и в частност господин Джетро Джеферсън, както и петдесетина или повече гоблини. Може да има и други обвинения.

— Не може да ни обвините в похищение на гоблини — възмути се капитан Изверг. — Гоблините са карго!

Ваймс реши засега да пропусне това край ушите си. Капитан Изверг щеше да получи ориентация за мирозданието от гледна точка на командир Ваймс в удобен за командир Ваймс момент. В настоящия се обърна към лейтенанта:

— Също така ви съветвам да заключите капитана и помощник-капитана в карцера или както го наричате тук, понеже когато господин Джеферсън се види с развързани ръце, предполагам, че ще се опита да светне някой от тях по муцуната. Сигурен съм, че накрая всичко може да се нареди, но сега някой ще опере пешкира и е просто въпрос на избор. — Той се замисли за миг и смени решението си: — Не, мисля първо да поговоря с капитана. В неговия кабинет. Лъчеперко, бих искал да дойдеш да водиш записки. Много записки. Радвам се да те видя, господин Джеферсън. Лейтенант, доколкото знам, господин Джеферсън не е извършил никакво престъпление, освен това, че е в перманентно лошо настроение. И макар че много се радвам, че го открих, той не е негодникът, когото търся.

Слава богу, помисли си и.д. капитан Треска, че имам достатъчно празни листа в тефтера си…

— Капитан Изверг, нека обобщя — рече Ваймс след време, като лениво се въртеше наляво-надясно във високия капитански стол. Той проскърцваше. — Някакви мъже, непознати за вас, с които обаче сте решил да се отнесете с уважение, понеже са знаели правилната парола, тоест използваната от вас парола при сделките ви с контрабандисти, с които, ако мога така да се изразя, сте постигнал един вид разбирателство, са ви докарали човек, овързан и със запушена уста, и са ви казали да го закарате до Хоуондаленд, за да, цитирам: „изпусне парата за известно време". Също така твърдите, че тези мъже са ви казали, че няма проблем със закона.

Въртящият се стол под Ваймс проскърца още един-два пъти, когато той го завъртя за драматичен ефект и продължи:

— Капитан Изверг, аз представлявам закона в Анкх-Морпорк. Може би сте чувал, че редица влиятелни политици из целия свят се вслушват в думите ми. А аз, капитан Изверг, не съм чувал за такъв закон, който да узаконява похищението, но все пак ще запитам моя колега и експерт по куирмско законодателство дали няма някой местен декрет, който да дава право на някого да завърже невинен човек и да го завлече на кораб до подозрително далечно място пряко волята му?

Въртящият се стол имаше само един шанс да изскърца, преди лейтенант Кеклик да отговори тежко:

— Командир Ваймс, не ми е известна никаква подобна поправка в закона и поради това, капитан Изверг, ви арестувам — лейтенантът постави ръка на рамото на сломения капитан — за отвличане, оказване на съдействие и съучастие в отвличане, нанасяне на телесни, вероятно тежки повреди и по други обвинения, които може да възникнат в процеса на провежданото следствие. Междувременно „Кралицата на Куирм" ще бъде задържана и при връщането си в пристанището обискирана, може да сте сигурен, до последната дупчица на фалшборда.

Ваймс отново врътна стола така, че съкрушеният капитан да не може да види лицето му, но за сметка на това лейтенантът да го вижда пределно ясно, след което му кимна и в отговор получи кратко кимване. Той отново завъртя стола и продължи:

— Лишаването на невинен човек от свобода дори за седмица, капитане, е много сериозно престъпление. При все това лейтенантът ми каза, че сте уважаван по това крайбрежие и като цяло сте считан за образцов гражданин. Лично на мен изобщо не ми се нрави, когато случайни хорица от страх или дори поради заблуда биват хвърлени в затвора, докато големите клечки, инициаторите, ако не и извършителите на дадено престъпление се измъкват абсолютно безнаказано. Предполагам, че и на вас не ви се нрави, а?

Капитан Изверг се втренчи в ботушите си, като че ли очакваше всеки миг да експлодират или, току-виж, да запеят някой моряшки марш. Все пак успя да смънка:

— Прав сте, командире!

— Благодаря, капитане! Вие сте практичен човек. В момента ви е нужен приятел, а на мен ми трябват имена. Трябват ми имената на хората, които са ви вкарали в тази каша. Господин Джеферсън, ковачът, ми каза, че в действителност не може да твърди, че е бил чак толкова зле третиран, откакто е попаднал под вашата незаконна опека. Очевидно е бил относително добре хранен, с дневната си дажба е получавал бира и глътчица ром, като даже са му били предоставени няколко стари броя на списанието „Девойки, лудории и жартиери", за да не скучае. Той също иска имена, капитан Изверг. Пък ако, току-виж, получим тези имена, всичко записано черно на бяло и под клетвена декларация, той не щеш ли би могъл да забрави лишаването си от свобода в замяна на определена сума пари, подлежаща на обсъждане с него, и шанса да премери сили в честен бой без никакви правила с вашия помощник-капитан, когото той описва като „чувал с гувна" — мореплавателен термин, който не претендирам да знам. Въпросният помощник-капитан очевидно си е позволил свободата да го поотупа, когато се е възпротивил срещу задържането си, и господин Джеферсън би искал, тъй да се каже, да изравни резултата.

Ваймс се изправи и протегна ръце, сякаш да се поразкърши.

— Разбира се, капитане, всичко това е много нередно, още повече че тук е и лейтенантът, порядъчен, доблестен и почтен млад служител на реда. Допускам обаче, че би могъл да счете честта си за удовлетворена, ако закара „Кралицата" на дока, а вас пред властите с обвинение за контрабанда. Това би било удар за вас, но не и наполовина толкова лош, колкото за съучастие в отвличане. Не сте ли съгласен? — усмихнато продължи Ваймс. — Лейтенантът ще получи перце в своето шапт, а може и да пусне някой смекчаващ вината ви лаф, защото сте толкова любезен и най-вече услужлив гражданин.

Ваймс намигна на лейтенант Кеклик.

— Уча този млад човек на лоши навици, капитане, така че ви съветвам да се отнасяте с него най-приятелски, особено ако някой път се обърне към вас с разни невинни въпроси във връзка с корабните превози, стоки и прочее подобни теми. Вие решавате, капитан Изверг. Мисля, че знаете някои имена. Най-малкото имената на мъжете, с които работите, както и името на техния работодател. Искате ли да ми кажете нещо?

Ботушите помръднаха.

— Вижте, командире, не искам да ставам враг на влиятелни хора, ако разбирате какво имам предвид.

Ваймс кимна и се наведе напред, така че да застанат очи в очи.

— Разбира се, напълно ви разбирам, капитане — отвърна тихо, — и именно затова трябва да ми дадете имената им. Имената, капитане. Имената. Защото, капитан Изверг, прекрасно разбирам, че не ви се ще да разстройвате влиятелни хора. А точно в момента се колебая дали да не наредя да ви конфискуват и унищожат кораба, понеже правите незаконна търговия с живи, дишащи, схватливи, креативни, макар и донякъде мърляви, разумни същества. Формално погледнато, може и да си имам проблеми за това, че съм дал подобни нареждания, но кой знае? Светът се променя доста бързо, а в момента се преобръща светкавично за вас. — Той шляпна капитана по гърба. — Капитан Изверг, тук и сега бих искал да ме считате за приятел.

И докато Ваймс слушаше, червените топки подскачаха по зеленото сукно и правеха карамбол с другите, а законът се нарушаваше из основи с цел поддържане на закона. Как да обясниш това на някой обикновен човек? Как да го обясниш на адвокат? Как да го обясниш на себе си? Когато колелата се завъртят с такава скорост, трябва да си на капрата или загиваш. Така че правиш всичко по силите си и стискаш юздите, които ти подадат.

Същия ден, два и половина месеца по-рано от очакваното, „Кралицата на Куирм" се върна за изненада, ужас или може би даже радост на жените на екипажа. Началникът на пристанището си отбеляза това събитие и беше заинтригуван от факта, че след като слязоха на сушата, по-голямата част от екипажа незабавно тръгнаха край другите кораби в пристанището към една тиха зона от плажа близо до ремонтната работилница, където вече качваха на хелинга „Чудната Пути", за жалост доста потрошена.

Капитан О’Стър, с гипсирана ръка, подтичваше край кораба си като кокошка край гигантското си пиленце. Когато зърна Ваймс, направо светна:

— Сър, дайте да ви стисна ръката! Сто камбали, дайте да я стисна! Мъжки се справихте, сър, върнахте ни у дома! Никога няма да го забравя, нито аз, нито жена ми и дъщеря ми!

Ваймс вдигна очи към кораба, надявайки се да не види чак такава разруха.

— Изглежда страшно зле, капитане… имам предвид кораба, не жена ви, разбира се.

Капитанът обаче явно беше решил да заложи на оптимизма.

— Ходовият механизъм вече не става за нищо, но честно казано, отдавна му трябваше основен ремонт. Ей богу, скъпи ми командире, преживяхме противна вълна без нито една жертва! И освен това… Какво, по дяволите, правят тия!

Ваймс долови острия звук на свирка, но трябваше да обърне глава, за да види голямата тълпа гоблини, решително крачещи по плажа. Техният предводител, за момент изглеждащ ярко син, се оказа Смръдльо, който надуваше някакъв кух крак от краб. Като мина покрай Ваймс, той спря да свири достатъчно дълго, за да каже:

— Никъф морски чукар за гоблин! Уррааа! Пак у дома, пак у дома, колко може беж! А тия горе, дето зяпат, ей на, плескат ръце! А тия, дето мъчат спре Смръдльо пулицейски и дружина, о, да, видат Смръдльо най-лош кошмар.

Ваймс се разсмя.

— Какво? Какви ги редиш? Гоблин със значка, а? — Трябваше да подтичва, докато говори, понеже Смръдльо беше разбираемо устремен да отведе гоблините възможно най-бързо.

— Смръдльо не требва значки, гусин пу-ли-ссай! Смръдльо най-лош кошмар сам по себе си! Помниш мънечък момчурляк? Мънечък момчурляк отвори книга. И види зъл гоблин, а аз види гаден мънечък момчурляк! Голем късмет, мънечък момчурляк, дето и двамата бехме прави!

Ваймс се втрещи след маршируващите гоблини, които ускориха крачка към храсталаците в края на корабостроителницата, където изчезнаха и на Ваймс му мина през ума, че дори да се втурне и да почне да рови из тях, няма да намери и следа от гоблини. Направо се слиса. Това нямаше чак такова значение — ченгетата често се слисват. Работата му беше да въведе някакъв ред в света, но имаше моменти, в които му се щеше светът да не е чак толкова объркан.

— Добре ли сте, командире?

Ваймс се обърна и се втренчи в сериозното лице на лейтенант Кеклик.

— Ами… не съм сигурен откога не съм спал както трябва, но поне си стоя на краката! И имам всичките имена и описания.

Да де, три имена, а едното — о, какво име беше едното! тоест ако се вярва на думата на някой, щастлив да се нарича Изверг. Е, човекът гонеше петдесетака, не особено добра възраст да бяга и да се крие. Не, капитан Изверг нямаше да е проблем. Нито Джеферсън, колкото и луда глава да беше идиотът. Онова, което Джеферсън само подозираше, капитан Изверг го знаеше. Само че Ваймс, от своя страна, не беше настоял да си пробва силите срещу помощник-капитана на „Кралицата", безспорно неприятна мутра с брадичка като касапски чепик. Въпросният в момента се набираше към тях, сподирян от неспокойния капитан Изверг, който се суетеше край него. Ваймс отиде до ковача.

— Стига, Джетро, Изверг ще ти плати каквото трябва, за да зарадва лейтенанта и да си запази кораба. Пиши го бегал, а?

— Да, ама остава пустият помощник-капитан — изръмжа ковачът. — Останалият екипаж се държа горе-долу прилично, ама той е гнусен кучи син!

— Е — сви рамене Ваймс, — ей ти го нà тогава. Ще стоя тук да съм сигурен, че ще е честен двубой. Интересен ден се очертава. Пробваме различни видове правораздаване — бързо и без да притесняваме никакви адвокати. Така че давай! Той знае какво искаш и ти също, господин Джеферсън.

Все повече членове на екипажа се стичаха към тази част от плажа. Ваймс огледа лицата (до едно издаваха труженическата интуиция, че може да се очаква една доста разпускаща порция здравословно насилие) и прочете неизречения диалог. Помощник-капитанът наистина изглеждаше като човек, който използва доста юмруците и сприхавостта си. Така значи, каза си Ваймс, сигурно щеше да има доста от екипажа, които биха се радвали да го видят как получава малък урок… или дори страшно голям. Той повика съперниците при себе си.

— Господа, боят е ръкопашен. И двамата сте наясно. Ако видя нож, боговете да са на помощ на онзи, който го е извадил. Тук няма да има никакви извергства, с изключение на вас, разбира се, капитане, и заявявам пред всички ви, че ще спра боя, когато реша, че на единия му е дошло достатъчно. Вие сте на ход, господа. — С тези думи той бързо отстъпи назад.

Никой от двамата не помръдна, но Джеферсън запита:

— Знаеш ли правилата на маркиз дьо Въртиопаш, специално предназначени за юмручен бой?

Помощник-капитанът се ухили злобно:

— Че как не!

Ваймс не видя, наистина не видя със собствените си очи какво стана след това. Несъмнено никой не успя да го види, но по-късно всички се съгласиха, че Джеферсън се е завъртял шеметно и е проснал моряка от воле. Шумът от тежкото му, срутващо се на пясъка тяло беше единственото, което наруши тишината.

След секунда Джеферсън, разтривайки юмрук, за да върне малко кръв в него, погледна надолу към падналия гигант и отвърна:

— Аз пък не. — Той обърна очи към Ваймс: — Знаеш ли? Нарочно пикаеше върху гоблините в трюма. Кучи син.

Ваймс напрегна мускули, в случай че поваленият има дружки без чувство за хумор, но всъщност избухна смях. Все пак на земята лежеше тръшнат бабаит, а това определено се отразяваше на не един джоб.

— Поздравления, господин Джеферсън, чиста проба честен бой! Предполагам, че господата ще отнесат помощник-капитана да си полежи на кораба. — Ваймс изрече това като инструкция, чието изпълнение беше незабавно предприето, но все пак добави: — Ако нямате нищо против, капитан Изверг? Добре. А сега, струва ми се, двамата с вас трябва да посетим на съвсем приятелски начала заедно с лейтенанта участъка на куирмската стража, където ще има малко документчета за подписване.

— Сигурно ще бързате да си тръгвате, командире — обади се лейтенантът, като поеха по „рю дьо Пробудù".

— Е, да — кимна Ваймс, — предполага се да съм в отпуск. Ще взема младия Левак от болницата и ще намеря някакъв начин да се върна в резиденцията.

Лейтенантът изглежда се изненада:

— Нима не възнамерявате да се впуснете по петите на убиеца, сър?

— Подир него ли? С него скоро ще се видим, не се и съмнявам, но, видите ли, дори той не е краят на тази история. Тук играете ли билярд?

— Ами… не съм играл, но съм запознат с играта, ако това питате.

— Тогава знаете, че крайната цел е да се вкара черната топка, макар че стреляте по всички останали в хода на играта. Удряте червените отново и отново, като понякога ги използвате, за да развиете стратегията си. Е, аз знам къде е черната топка, тя няма мърдане. А останалите? Капитанът услужливо ни предостави имена и описания. Ако желаете да ги арестувате за съдействие и подпомагане на трафика с разумни същества за печалба, ще оставя тази чест на куирмската полиция. — Той се ухили. — Колкото до мен, след като взема подписаните декларации, възнамерявам да се върна право при жена си и момченцето си, които позорно, не, отчаяно пренебрегвах последните няколко дни. И знаете ли какво? Веднага щом се върна при тях, смятам да ги доведа тук! На жена ми ще й хареса свежия въздух, а малкият Сам просто ще се влюби в слоновете, о, само стой, та гледай!

Лейтенантът се пооживи:

— В такъв случай мога ли да ви предложа да се качите на нощния кораб след вечеря? Казва се „Чернооката Сузи", доста е бърза, също като съименницата си, според популярната история. Трябва да тръгне след, я да видя, около час. Движи се бързо, не носи много товар, така че не я жалят. До утре сутрин ще сте си у дома, как ви се струва? Тъкмо да имате време да се постегнете. Ако ви се нрави идеята, ще пратя някой от момчетата да открие капитана на „Сузи" и да се погрижи да не тръгва без вас.

Ваймс се усмихна.

— Каква е прогнозата за времето?

— Ясно небе, командире, а Старата Негодяйка е гладка като езерце, прочистена от всички дънери и камъни до края на сезона. Оттук нататък плаването е песен.

— Добър вечер, Ваша светлост! — Гласът беше някак познат. По булеварда към Ваймс се мъкнеше нещо, което отначало му заприлича на човек с огромен пояс, докато по-задълбочена криминологична проверка установи, че е отшелникът от имението. Брадата му беше забележително чиста и увита около тялото му заедно с две млади дами от кискащата се разновидност. Ваймс се взря в него.

— Пън? Какво правиш тук? Това предизвика още кискане.

— В отпуск съм, командире! М-да, тъй си е! Всекиму се полага отпуск, сър!

Ваймс не знаеше какво да отговори, така че потупа човека по рамото и каза:

— Само така, господин Пън, но не забравяй полезните билки.

— Като гледам, ще ми трябват, командире…

Каквото и да разправят, храната в бюфета на куирмския участък си е доста добра, да му се не знае, макар да й слагат твърде много авек, помисли си Ваймс. Авек на всичко.

Доволно преял, измит и с някои много важни документи, пъхнати в джоба на експресно изпрания му и безупречно изгладен жакет, Ваймс пое с околийски Левак по кея към „Чернооката Сузи". Лейтенантът и двама от стражите го придружиха до каютата му, където стюардът, впрочем джудже, му показа изрядно оправената койка с едва ли не колосани чаршафи.

— За нас ще е чест да поспите в тях, командире. Ще откриете, че „Сузи" вози много гладко, макар че понякога може да е игривичка, също като съименницата си, но най-добре да не захващаме темата. И, разбира се, господин Левак ще получи каюта точно до вашата. Може би ще желаете да видите как „Сузи" потегля, а?

Пожелаха. „Сузи" разполагаше с два вола, също като „Чудната Пути", но без тежък товар и само с около десетина пътници беше експресът по Старата Негодяйка. Ходовите колела се въртяха леко, оставяйки дълга бяла диря по водата след себе си.

— И сега какво, командире? — обади се Небивал, облегнат на релинга, докато наблюдаваха как Куирм се губи в края на дирята. — Искам да кажа, какво трябва да предприемем сега?

Ваймс запали цигара с огромно удоволствие. Някак си точно тук и сега му беше моментът. Да си смръкнеш енфие е хубаво нещо, разбира се, но една цигара си тежи на мястото, създава специфична атмосфера и време за размисъл. С мъка щеше да я загаси.

— Не ми трябва да предприемам абсолютно нищо в момента — отговори той и се загледа в залеза. „В последно време рядко ми се случва да виждам залези, замисли се той. Виждам предимно среднощни тъми. И не ми трябва да преследвам Стретфърд. Познавам го, както познавам себе си." Той млъкна насред безсловесната си реч, за миг шокиран от заключението. На глас продължи: — Нали видя, че двама от куирмската стража се качват на борда? Е, аз го изисках. Те, естествено, ще имат грижата да пътуваме необезпокоени. Екипажът също е предупреден, че може нашият убиец да се опита да се качи на борда. Според лейтенанта капитан Запивка гарантира за целия си екипаж, който му служи лоялно от дълги години. Лично аз, разбира се, все пак смятам да си заключа вратата на каютата и ти предлагам да направиш същото, Левак.

— Всичко това се корени в алчността — продължи Ваймс. — Алчността и проклетата дрога. И двете са гибелни, но алчността е убиец, далеч по-лош от дрогата. Знаеш ли, като говоря на млади служители като теб, обикновено казвам, че в определени случаи трябва непременно да тръгнат по дирите на парите. Затова следва да се запиташ: „Кой ще загуби? Кой ще спечели?". — Ваймс със съжаление хвърли угарката от цигарата си във водата. — Понякога обаче трябва да тръгнеш по дирите на арогантността… Да търсиш онези, които дори не допускат, че законът може да ги стигне, защото вярват, че действат по право, каквото останалите нямат. Работата на служителя на закона е да им даде да разберат, че грешат!

Слънцето вече се скриваше зад хоризонта.

— Командир Ваймс, у вас има нещо, което сам-самичко ще задвижи колелата на тоя кораб, ако рече да се запъне! — с възхита възкликна Небивал. — Помня, че четох как се каните да арестувате и боговете за техните грешки.

Ваймс поклати глава.

— Сигурен съм, че никога не съм заявявал нещо подобно! Но законът е ред, а редът е закон и той трябва да бъде най-висшата инстанция. Светът се крепи на него, небесата се крепят на него! Без ред, момко, една секунда не може да следва другата.

Той усети, че се олюлява. Безсънието може да отрови ума, да го залута в странни посоки. Ваймс усети ръката на Небивал на рамото си.

— Ще ви изпратя до каютата, командире. Денят беше много дълъг.

Ваймс не помнеше как се е съблякъл и си е легнал в леглото или по-скоро в койката, но явно го беше сторил и съдейки по малките петна бяла пяна в миниатюрния умивалник в каютата, очевидно си беше измил и зъбите. Заспа мъртвешки, направо се разпадна на молекули, освен онази част от разпадането, в която се превръщаш в прах. Единственото, което си спомняше, беше хладна чернота, а с пробуждането му възкръсна и увереност, сякаш чернотата му беше оставила съобщение за момента, в който ще дойде в съзнание.

Той те преследва, Дежурен по дъска Ваймс. Знаеш това, защото позна онова, което видя в очите му. Познаваш този тип същества. Те искат да умрат от деня на раждането си, но нещо се обърква и вместо това убиват. Той ще те открие, също като мен. Надявам се тримата да се срещнем на тъмно.

Когато съобщението избледня, Ваймс се втренчи в отсрещната стена, където след деликатно почукване се отвори врата, за да разкрие стюарда, понесъл нещо, което гарантирано прогонва всички кошмари, а именно — чаша горещ чай.[34]

— Няма нужда да ставате, командире — бодро го поздрави стюардът, като грижливо постави чашата чай в малка вдлъбнатина на масичката, която някой прозорлив човек беше предвидил в малката каюта, така че въпросната чаша да не се пързаля из нея. — Капитанът би искал да ви уведоми, че ще пристигнем след двайсетина минути, макар че ще се радваме, разбира се, да останете на борда и да хапнете за закуска, докато изчистим палубата и сменим воловете и, естествено, вземем пощата, фураж и неколцина пътници. Днес камбузът предлага… — тук стюардът ентусиазирано изреди дълго меню с чревоугодни мащаби, завършвайки тържествуващо със „сандвич с бекон!".

Ваймс прочисти гърло и унило запита:

— Предполагам, че нямате мюсли, нали?

Все пак Сибил беше само на двайсетина минути разстояние.

Стюардът явно се озадачи.

— Ами… да, сигурно имаме съставките, разбира се, но не си представях да сте по заешките изпълнения.

Ваймс отново си помисли за Сибил.

— Е, днес нослето ми явно помръдва.

Колкото и луксозна да беше каютата, определено й липсваше пространство. Ваймс успя да се обръсне с подарения му от стюарда „с комплименти от капитана, командире" бръснач, а с помощта на далновидно оставените легенче, сапун, изтривалка и миниатюрна хавлия съумя някак да се справи с онази форма на къпане, която старата му майка наричаше „да измиеш видимите части". При все това той им отдаде дължимото, полагайки известно старание с ясното съзнание, че този малък дървен свят много скоро ще се изпари и той отново ще се върне в света на Сам Ваймс, любящ съпруг и баща. Докато се привеждаше в приличен вид обаче, той периодично се обръщаше към себе си в огледалото за бръснене, възкликвайки: „Фред Колън!".

Луксозната каюта се беше оказала чудесно място за сън, макар и толкова тясно, че всъщност би била подходяща само за придирчив труп. Но най-накрая, когато всяка част от Ваймс, която успя да достигне, беше надлежно, ако не и ексцентрично изтъркана, а стюардът му донесе отшелническа порция плодове с ядки, той се озърна да види дали не е забравил нещо и зърна лице в огледалото за бръснене. Беше си неговото собствено, макар че трябва да се каже, че това явление не е необичайно при огледалата за бръснене. Ваймс от огледалото каза:

— Нали знаеш, че той не просто иска да те убие. Това няма да е достатъчно за кучи син като него, съвсем няма да е достатъчно. Той иска да те унищожи и ще пробва всичко, докато не успее.

— Знам — отвърна Ваймс и додаде: — Ти не си демон, нали?

— Категорично не — засегна се огледалният му образ. — Може и да съм създаден от подсъзнанието ти и моментното отравяне с мюсли в резултат на ферментиращи стафиди. Гледай къде стъпваш, командире. Гледай навсякъде. — И после изчезна.

Ваймс се отдалечи от огледалото и бавно се обърна. Трябва да съм видял отражението си, каза си той, иначе щеше да е в обратната посока, нали?

Той се отправи надолу по подвижното мостче към реалността, която се оказа олицетворена от ефрейтор Ноби Нобс, след когото реалността не можеше да стане по-реална.

— Радвам се да ви видя, господин Ваймс! Брей че излъскан вид имате! Отпускът явно ви се отразява добре. Някакъв багаж? — Въпросът беше зададен с абсолютната увереност, че Ваймс няма никакъв багаж, но винаги си струваше човек да демонстрира желание за услужливост.

— Всичко наред ли е? — запита Ваймс, пропускайки последното покрай ушите си.

Ноби почеса нос, при което се откърти едно струпейче. О, да, каза си Ваймс, върнах се, няма съмнение!

— Ами… случват се разни случки, както обикновено, ама държим положението. Мога ли да ви насоча вниманието към онзи хълм ей там? Много се постараха да не повредят дърветата, а лейди Сибил обеща бавна смърт на всеки, който закачи гоблините.

Озадачен, Ваймс впери очи към Обесническия хълм.

— Жив да не бях! Това е семафорна кула! Това е проклета семафорна кула! Сибил ще се скъса да пише възражения!

— Всъщност, господин Ваймс, лейди Сибил веднага се нави, като изчете посланието на капитан Керът. Според него не му било сега времето да сте извън обхват. Нали го знаете колко е убедителен, сър. Та ония от семафорната компания доприпкаха като на пожар да спретнат една временна кула. Цяла нощ бачкаха, няма лабаво, и я вързаха към системата като стой, та гледай! — Този път Ноби бръкна в носа си, набързо провери урожая за нещо интересно или ценно, а после го перна настрана и продължи: — Само едно нещо, сър, Вестникът иска да ви вземе интервю как сте станал велик герой и сте спасил нечия чудна пути… — Изчакаха в мълчание Небивал да спре да се задушава от смях и да си върне дъха, след което Ваймс каза:

— Ефрейтор Ноби Нобс, това е околийски началник Левак. Наричам го началник, понеже представлява единственото върховенство на закона в тази околия, поне засега. Това тук е негова територия, така че ще се съобразяваш с него, ясно? Кой още дойде с теб от пушилката?

— Сержант Детритус, сър, ама той остана горе в Резиденцията под деликатно прикритие да охранява Нейно благородие и младия Сам.

Част от Ваймс тайно затаи дъх. Детритус и Уиликинс? Двамата можеха и с армия да се справят. Той потисна тръпката.

— А Фред Колън?

— Не, господин Ваймс, доколкото разбрах, второто съобщение е пристигнало, след като сме тръгнали, ама сигурно ще довтаса скоро.

— Е, господа, отивам вкъщи — заяви Ваймс, — но, господин Левак, кога е следващият кораб до Куирм?

Небивал светна.

— Имате късмет, командире. „Сладката Роберта" тръгва утре сутринта! Помоему е тъкмо това, което ви трябва. Голям и бавен кораб, ама няма да ви доскучае, понеже има казино и всякакви развлечения. Пълен е с туристи, но не се тревожете, сър, вашето име е вече легенда по тая река. Повярвайте ми, сър! Само кажете и капитанът на „Роберта" ще се погрижи да ви очаква каюта с царски, прощавайте, с командирски размер. Какво ще кажете, а?

Ваймс отвори уста да запита дали няма да излезе възскъпичко, но я затвори при смущаващата мисъл, че със състоянието на Рамкин сигурно можеше да изкупи всички плавателни съдове по Старата Негодяйка.

Небивал като истинско ченге, в каквото започваше да се превръща, забеляза този кратък миг на колебание и додаде:

— Повярвайте ми, капитане, и петаче няма да ви трябва по реката. Никой няма да остави спасителят на „Пути" да си плаща за цигари или за каюта по Старата Негодяйка!

Ноби Нобс направо се превиваше от смях, като задавено хъхреше „Пути!". Ваймс въздъхна:

— Ноби, казва се „Путилопея", накратко „Пути". Разбираш ли? — На някои изобщо нямаше да им мине номерът. Май всъщност минаваше само на Ваймс.

— И, Ноби, искам да чакаш тук и в момента, в който пристигне Фред, да го отведеш до гоблинската пещера на хълма, ясно?

— Да, господин Ваймс — каза Ноби, забил поглед в краката си.

— И, Ноби, ако видиш гоблин, който смърди като кенеф и има леко син оттенък, да знаеш, че е колега и да не си правиш оглушки.

Ваймс вече беше преполовил пътя, когато Сибил го пресрещна заедно с малкия Сам, който тичаше напред и се заби в краката на баща си, обгръщайки ги с ръце колкото му сила държи.

— Тате, тате! Знам как да доя кози, тате! Трябва да им се дърпат цицките, тате, пък те много шават! — Изражението на Ваймс не се смени, а малкият Сами продължаваше: — И се уча как да правя сирене! И вече имам едно àко от язовец и малко àко от невестулка!!

— Еха, явно си бил зает — възкликна Ваймс. — Кой те научи да казваш „цицки", момко?

Малкият Сам светна.

— Говедарят Чурка, тате.

Ваймс кимна.

— Ще ми се да си поговорим по-късно с теб за това, Сам, но първо, струва ми се, трябва да си поговоря с говедаря Чурка. — Той вдигна малкия Сам на ръце, без да обръща внимание на прищракването в гърба си. — Надявам се, че миенето на ръце е част от тези приключения?

— Имам грижата за това — намеси се Сибил, тъкмо стигнала до тях. — Честно, Сам, изпускам те от поглед едва за минутка и ти веднага отново ставаш герой! Думи нямам! Честно, цялата река говори за това! Битки на кораб? Преследвания в морето? О, боже мой, направо не знам къде да си заровя главата, така че ако бъдеш тъй любезен да оставиш внимателно детето ни на земята, ще я заровя мощно в твоята!

Когато Ваймс се добра до повърхността за глътка въздух, измърмори:

— Това там е истинска проклета семафорна кула, нали? А сега, щом Вестникът се е докопал до всичко това, ще ме изкарат проклет герой, глупаците му с глупаци!

Поотпускайки обятията си, лейди Сибил възрази:

— Не, Сам… е, може би донякъде, но няма да повярваш колко бързо се носят вестите по реката. Очевидно си стоял отгоре на рубката на „Чудната Пути" и си се сражавал с някакъв убиец, който е стрелял по теб с арбалет и стрелата е отскочила!

Доколкото разбрах, това ще бъде отразено в утрешния вестник с голяма художествена импресия! И аз отново няма да знам къде да заровя глава! — Сибил не можеше да се сдържа повече и избухна в смях. — Е. Сам, за вечеря можеш да си поръчаш всичко, каквото ти е по душа.

Ваймс се наведе и й прошепна нещо, при което жена му го плесна по ръката с думите:

— Може би по-късно!

Вече чувствайки се донякъде окрилен, Ваймс запита:

— Не можах да не забележа, че мостът е страшно пострадал?

Сибил кимна.

— О, да, скъпи. Бурята беше ужасна, нали? Отнесе цялата централна арка и всичките три безочливки.[35] Помня ги още от детството си. Майка ми все ми закриваше очите с ръка, като минавахме по моста, така че ми станаха доста интересни, особено онази, която си почесваше задника. — Усмивката й се разшири. — Но не се притеснявай, Сам, голи девойки лесно се забелязват.

Ваймс се успокои от усмивката й, но миниатюрното предателско подозрение го жегна отново. Мислеше си, че се е отървал от него, но проклетото нещо не спираше да се връща. Ето защо той прочисти гърло и запита:

— Сибил, ти обсъди ли плановете за отпуска ми с Ветинари?

Сибил явно се изненада.

— Ами да, разбира се. Той, формално погледнато, ти е началник все пак. Само формално, разбира се. Поговорихме по въпроса на някакъв благотворителен прием, струва ми се. В момента не мога да си спомня на кой от всичките. Но нямаше никакви проблеми. Той беше на мнение, че е крайно време да си отдъхнеш прилично от твоите подвизи!

Ваймс беше достатъчно разумен да не изрече думите, които му дойдоха на върха на езика. Вместо това подметна внимателно:

— Ъ-ъ, значи идеята да дойдем в резиденцията не е негова, а?

— Честно казано, Сам, беше доста отдавна. Но и двамата ти мислим най-доброто, както сигурно знаеш. Говорихме най-общо по въпроса и това е всичко, наистина.

Ваймс не задълба повече. Никога нямаше да разбере със сигурност. Пък и топката, тъй да се каже, беше литнала.

По-късно същия ден Сам Ваймс в цялата си съвкупност се топна в огромната баня, като остави само носа си да стърчи над водата. След време излезе с чувството, че си е съвсем същият, но поне доста по-чист. Подписаните показания бяха в трезора, а когато трезорът е на Рамкин, в него не се влиза просто ей така. Първо трябваше да въведеш комбинация, с нея да отвориш един по-малък, но въпреки това опасно обезопасен сейф само за да извадиш ключ, с който след това трябваше последователно да отвориш ключалки, скрити в три отделни часовника в резиденцията, като всяка задвижваше часовников механизъм. Сибил му разказа колко скъпи спомени имала от дядо си, който си скъсвал задника, по неговите думи, да търчи надолу към главния салон, за да пъхне ключа в последната ключалка, преди часовникът, който задейства първата ключалка, да изключи и най-вече преди да паднат гилотините. Пазим си нашето, спомни си Ваймс, когато го пробва. Е, безспорно не се бъзикаха. Вече беше с дрехи, които не миришеха на риба. И сега какво?

Беше приятно да се разхожда отново с малкия Сам. Таткото тръгнал на възпитателна разходка със синчето, нали? Направо картинка.

За съжаление тази картинка включваше в далечен план сержант Детритус, който се сливаше с пейзажа. Всеки страж от тролската раса можеше да изпълни подобна задача просто като си махне бронята и забоде стръкче здравец зад ухото си, при което, тъй като природата му бе скалистокаменна, се превръщаше в част от пейзажа без ни най-малко усилие. Троловете стражи обикновено носеха гигантски версии на стандартната стражева екипировка, понеже силата на едно ченге до голяма степен се корени в това да изглеждаш като ченге.[36] Съображенията за сигурност нямаха място тук. Съществуват какви ли не оръжия, които в умели ръце могат да пробият стоманена броня, но единственият им ефект върху гол трол е, че го вбесяват.

В момента обаче Детритус не успяваше да се направи на незабележим. Той беше телохранител, дума да няма, при това носеше и миротвореца, който наистина можеше да направи онова, дето го пишеше в указанията. Някои оръжия са за еднократна употреба. Многоцевният арбалет на Детритус можеше да кара по цяла седмица. И някъде, където Ваймс не можеше да го види, което означаваше, че и никой друг не може, се намираше Уиликинс. Ей ти, значи, картинка: таткото, извел синчето си на разходка при наличието на достатъчно огнева мощ да избие цял взвод.

Сибил беше настояла и толкоз. Че Ваймс може да е в опасност, си беше едно на ръка, това Сибил го беше приела още в самото начало, но малкият Сами? Никога!

Докато изкачваха Обесническия хълм да разгледат новата семафорна кула, Ваймс си каза, че Стретфърд не би използвал арбалет. Той беше рационално средство, а един убиец… един истински убиец щеше да иска да е близо, където да може да вижда. Стретфърд беше убил гоблинската жена и беше продължил да я убива дълго след като беше умряла. На него му харесваше да убива. Щеше да иска Ваймс да знае кой го убива. Ваймс осъзна, че познава убийците твърде добре, за да има душевен мир.

Горе на хълма ги посрещна захиленият Ноби и изкозирува с вариация на тема „чевръстост", но с известно смущение, понеже не беше сам. До него седеше млада гоблинка. Ноби припряно се опита да я изкъшка и тя, очевидно с неохота, се отдръпна на минималното безопасно разстояние, все така влюбено зяпнала ефрейтора.

Въпреки всичко Ваймс се помъчи да сдържи усмивката си и успя да си докара строго изражение.

— С местните ли си другаруваш, Ноби?

Малкият Сам отиде до гоблинката и я хвана за ръката. Явно имаше склонност да прави така с всички от женски пол, които срещаше за пръв път. Ако питаха баща му, този навик вероятно щеше му отвори немалко врати в живота. Момичето се опита внимателно да издърпа ръката си, но малкият Сам беше безмилостен окупатор.

Ноби явно се притесни.

— Аз не си другарувам с нея, господин Ваймс, тя иска да си другарува с мен! Домъкна ми се тука с тая сламена кошница с гъбки да ми ги тика в устата, честно!

— Сигурен ли си, че не са отровни?

Ноби се вцепени.

— Не знам, господин Ваймс. Аз ги изядох тъй или инак, много бяха вкусни, едни такива хрупкави, леко лютивички… Ама Фред вече е тук, сър. Тази млада дама — и за изненада и одобрение на Ваймс, Ноби не сложи в кавички думата „дама" — отиде право при него и взе оная странна лъскава съдинка от ръката му. Пък то това си беше изумително, щото никой друг не можа да му я измъкне — и ей го на! Съвсем нормален! Ама май ще трябва да му напомним за къпането и че се дриска само в кенефа и прочее.

Ваймс се отказа. Ами нали всяка организация трябва да си има гръбнак, та затова е логично, че ще има и нещо от анатомията, обикновено предназначено за кучешка храна. Ноби обаче беше лоялен и късметлия, а ако има нещо, което наистина му трябва на един полицай, това е късметът. В случая на Ноби май му беше излязъл късметът.

— Какво правиш тук горе, Ноби? — тросна се Ваймс. Ноби го изгледа, сякаш се е чалдисал, и посочи клатушкащата се кула.

— Ми нали трябва да проверявам съобщенията по щракалките, господин Ваймс. То той младият Тони, дето е горе, като ги напише, ги омотава въз някой камък и ги мята, та затуй… — Нещо изтрополи по шлема на Ноби и той ловко улови увития в хартия камък, преди да се търколи на земята —…та затуй стоя баш тук, господин Ваймс. — Ноби разгъна хартията и обяви: — Една двойна каюта и една единична на „Сладката Роберта", потегляне в 9 сутринта утре! Късметлия сте, господин Ваймс! Щракалки! Какво щяхме да правим без тях, а?

Отгоре се разнесе вик: „Пай се, слизам!", и Ваймс видя как цялата конструкция на кулата затрепери, докато някакъв младеж се спусна от една греда на друга, внимателно проверявайки всяка, преди да прехвърли тежестта си. Скочи от метър височина и подаде ръка на Ваймс:

— Радвам се да се запознаем, сър Самюъл! Съжалявам, че е толкова раздрънкано, ама снощи още я сглобявахме. Голямо бързане падна! Какво да се прави, като е рекъл лорд Ветинари, трябва да стане. Ще я постегнем по-нататък, ако нямате нищо против. Вързах я с щракалките от главната линия, а те имат връзка с където си щете. Ще спретнем и едно отклоненийце до дома ви. Естествено, ще ви трябва някой тук да поддържа връзката, но като гледам, няма да има проблем. — Младежът изкозирува на Ваймс и додаде: — Желая ви късмет, сър, а сега отивам да хапна и да се изкъпя.

Шлемът на Ноби Нобс отново издрънча и в краката му падна лист хартия, омотан около камъче. Младежът го взе собственически и прочете съобщението.

— А, това е само служебно потвърждение за временно прекратяване на услугата, предвид че слизам за почивка. Помощникът ми го е написал. Нямаше нужда да го предава, но е съвестен, дребосъкът му с дребосък. Досега не съм виждал някой да учи толкова бързо. Веднъж му показваш как става и готово! Може да се разчита на дяволчето. Пък и с тези големи ръце няма проблем с клавиатурата.

Когато младежът си тръгна с подсвиркване, изводът изскочи в ума на Ваймс като скакалец.

— Смръдльо! Слез веднага тук, проклетнико! — кресна той.

— Ей ме на, командире! — Дребничкият гоблин вече стоеше едва ли не между краката на Ваймс.

— Ти? Ти! Ти се оправяш с щракалките? Можеш ли да четеш?

Смръдльо разпери големите си ръце.

— Не, ама мога гледам, мога помня! Зелен хлапак дума: „Смръдльо, туй остро нещо се вика А", и Смръдльо не му трябва повтаря. И той дума: „Туй, дето мяза на задник, се вика В". Голем майтап! — Пропукващият глас замърка, но Ваймс сякаш долови някаква цинична проницателност. — Гоблин полезен, гоблин надежден, гоблин потребен, а? Гоблин жив!

На Ваймс му се стори, че само той чу тези думи. Малкият Сам се беше примъкнал да хване ръката на Смръдльо, но размисли.

— Какво си ти, Смръдльо? — тихо каза Ваймс.

— Какво си ти, Сам Ваймс? — ухили се Смръдльо. — Дръж, Сам Ваймс. Дръж заедно или сам. Най-много дръж себе. Дръж се, гусин Ваймс.

Ваймс въздъхна.

— Струва ми се доста вероятно да успея — потиснато отвърна той. Като се озърна, установи, че е приковал погледите на малкия Сам, Ноби Нобс и гоблинката, която иначе зяпаше Ноби, сякаш дребният ефрейтор е Адонис. Смутен, той сви рамене и се оправда: — Мина ми една мисъл през главата.

Откъдето и да го погледнеш, Фред Колън беше един от най-старите приятели на Ваймс. Както впрочем и Ноби Нобс, което си беше отрезвяваща мисъл. Ваймс откри сержанта на пътя за гоблинската пещера. Изглеждаше странно розов, замаян, но въпреки всичко в доста добро настроение, вероятно защото ядеше печен заек. Ядеше така, сякаш вече нямаше да види бял ден, какъвто очевидно беше случаят със заека. Веселка го наблюдаваше с известна угриженост отстрани, а когато зърна Ваймс, му се усмихна и вдигна палец, което беше окуражително.

Фред Колън се опита да изкозирува, но за целта му се наложи да се съсредоточи за малко.!

— Прощавайте, господин Ваймс, имах малко гадно премеждие. Всичко ми беше като в мъгла наистина и ей ме на изведнъж съм тука сред тия хорица.

Ваймс затаи дъх, а Фред Колън продължи:

— Много мили, много услужливи хорица. И много щедри при това. Какви ли не гъби ми дадоха, страшно вкусни. Малко им са кът дрешките, ама са добри хорица, казвам ви, каквото видях. То кара човек да се позамисли. Не съм сигурен за какво, ама го кара. — Той се огледа със странен блясък в очите. — Хубаво е тук, нали? Тихо и спокойно, далеч от влудяващите тълпи. Нямам против да поостана тук… Я колко е хубаво.

Сержант Колън млъкна, метна заешките кости през рамо и бързо бръкна в купчината камъни до себе си. Взе един. Ваймс ли си въобрази или той наистина просветна за миг, преди да се превърне отново в камък?

— Остани колкото ти душа иска, Фред — каза Ваймс. — Аз трябва да вървя, но Ноби ще бъде край теб, както и горе-долу всички останали от Стражата или поне така изглежда. Остани колкото ти душа иска — той улови погледа на Веселка Дребнодупе, — но може би не прекалено дълго.

Докато разходката с малкия Сами продължи надолу по хълма и през селото, още доста мисли минаха през главата на Ваймс. А когато Джимини се появи на прага на кръчмата и кимна безмълвно, с което каза сума ти неща, през главата на Ваймс мина още една мисъл — че всеки наблюдателен кръчмар знае накъде духа вятърът и опъва платна според него. Никой не знаеше по-добре от него откъде идват слуховете и как се разпространяват, но малкият конвой, нищо, че включваше Ноби Нобс и гоблинката, беше посрещнат с усмивки и кимвания там, където преди седмица щеше да се сблъска със стена от празни погледи. Понеже ужасната истина е, че никой не иска да е на губещата страна.

Когато се върнаха в имението на Рамкин, Ваймс откри Сибил в розовата градина да кастри розите — нещо, което очевидно трябваше да се направи, защото беше в списъка с неща, които трябва да се правят в провинцията, независимо дали ти харесва или не. Тя вдигна очи към съпруга си, а после продължи да се занимава с делото си, като каза тихо: — Разтревожил си хората, нали, Сам? Лейди Ръждьо се отби неочаквано на социална визита, точно след като ти тръгна.

Кръц! Кръц! — яростно кръцкаха ножиците.

— Ти прие ли я?

Кръц! Кръц!

— Разбира се! Естествено! Последва поредното Кръц! Кръц!

— И освен това я почерпих с чай и шоколадови ореховки. Тя може и да е тесногръда мъртвешки бледа кучка, присвоила си титли, които не са по право нейни, но съществува и такова нещо като обноски в края на краищата. — Кръц! Кръц! Щрак! — Направих го само защото тази тук просто разваляше симетрията, честно. Както и да е, изнесе ми лекция относно поддържането на стандартите и обединяването в защита на нашата култура и прочее, наясно си с тоя тип шифри.

Лейди Сибил се изправи, хванала ножиците в готовност, и изгледа розовите храсти като революционер с окървавени ръце, който се оглежда за следващия аристократ.

— Знаеш ли какво ми каза въртиопашката? „О, драга моя, на кого му пука какво се случва с неколцина трола! Остави ги да си се друсат, щом искат, ето какво ще ти кажа аз." — Сибил продължи с пламнали очи. — Тъй че се сетих за сержант Детритус и колко често ти е спасявал живота, а после и за Тухльо, младия трол, който той осинови. И така се вбесих, че почти казах нещо неповторяемо! Те си мислят, че съм като тях! Това ми е адски омразно! Те просто не схващат! Живуркали са си добре години наред, без хич да им се е налагало да поразмислят, а сега дори не знаят как! — Кръц! Кръц! Щрак!

— Току-що уби един розов храст, скъпа — отбеляза Ваймс, впечатлен. Доста як захват си трябваше, за да прекараш ножиците през три сантиметра от нещо, което приличаше на малко дърво.

— Това беше шипка, Сам, нищо добро нямаше да излезе от нея.

— Можеше да й дадеш някакъв шанс евентуално.

— Сам Ваймс, ако обичаш, запази невежеството си относно градинарството и не започвай да размахваш социални хипотези пред вбесена жена, хванала режещ предмет! Между растенията и хората има разлика!

— Мислиш ли, че мъжът й я е изпратил? — попита Ваймс, като се поотдръпна. — Той е в схемата, да знаеш, и се надявам още днес да мога да го улича в контрабанда, трафик на гоблини и несъмнено опит за изпращане на Джетро Джеферсън зад граница, за да го разкара от пътя. Знам какво става с гоблините, отведени в Хоуондаленд, и то определено не е полезно за тяхното здраве. Джеферсън ми каза, че Ръждьо стоял зад изселването на местните гоблини преди три години. Надявам се много скоро да се сдобия с потвърждение за това. Общо взето, поне ще разкарам усмивката от аристократичната му мутра.

Птичките пееха и розите насищаха въздуха с аромат, а лейди Сибил пъхна градинарските ножици в джоба на престилката си.

— Това ще опозори стария лорд Ръждьо, да знаеш.

— Не мисли, че не го знам — отвърна Ваймс. — Още като пристигнахме, старецът се опита да ме предупреди да стоя настрана, което само иде да покаже колко некадърен тактик е. Но трябва да му призная на стария кучи син, държи си на достойнството, честта и честността. Жалко, че същевременно е толкова твърдоглав, плиткоумен и несведущ. Ти обаче си права, това ще го нарани. Макар че сигурно е убил толкова много войници заради своето невежество, че позорът като стар познайник трябва вече да му е станал втора природа. — Той въздъхна. — Сибил, всеки път, когато ми се налага да арестувам някой глупец, който си е въобразявал, че може да се измъкне с измама, изнудване или шантаж, аз си давам сметка, че семейството му може и да пострада, разбираш ли? Все си мисля за това. Човърка ме отвътре. Проблемът е, че проклетите идиоти извършват престъпления! И аз се опитвам да спестя някои последствия за дребните риби, тъй да се каже, при положение че благодарността им се изразява в показания. Мога да поразтегна закона в името на по-висшата цел, но всичко си има граници.

Сибил кимна тъжно, а после сбърчи нос и попита:

— Не надушваш ли дим?

Уиликинс, който търпеливо стоеше настрана, се обади:

— Ефрейтор Нобс и неговата, мхм, млада… дама тръгнаха към чимширената алея с младия Сам, Ваше благородие. Сержант Детритус ги придружава под онова, което смятам, че се води… — Уиликинс завъртя думата из устата си като карамелен бонбон — …прикритие.

В подкрепа на думите му свидетелства и самият чимшир, понеже никой чимшир, колкото и да е голям, не може да прикрие факта, че през него току-що е минал трол.

Сред храстите гореше малък спретнат огън под пасивното наблюдение на Детритус и малкия Сам и неспокойния взор на ефрейтор Нобс, който следеше как новата му изгора пече нещо на шиш.

— О, тя пече плужеци — възкликна Сибил с явно одобрение. — Каква благоразумна млада дама!

— Плужеци ли? — шокира се Ваймс.

— Доста традиционно ястие по тези места, в интерес на истината — обясни Сибил. — Баща ми имаше навик да пече плужеци с приятелчетата си след някой запой. Много са здравословни, доколкото знам, пълни с витамини и минерали. А ако се хранят с чесън, очевидно имат вкус на чесън.

Ваймс сви рамене.

— Предполагам, че е по-добре, отколкото да имат вкус на плужек.

Сибил дръпна Сам на страна и тихо сподели:

— Струва ми се, че е онази, която наричат Сияние на дъгата. Педагогия казва, че била много умна.

— Е, май няма да стигне далеч с Ноби — отбеляза Ваймс. — Той се е прехласнал по Верити Пушпрам. Сещаш ли се, дето продава риба?

— Тя се сгоди миналия месец, Сам — прошепна Сибил. — За някакъв младеж, който си прави собствен рибарник. — Тя надникна през листата и се измъкна на пръсти.

— Но тя е гоблинка! — възкликна Ваймс, чувствайки се в небрано лозе.

— А той е Ноби Нобс, Сам. При това е доста привлекателна по гоблински, не смяташ ли? И честно казано, не съм сигурна дали дори майката на Ноби знае биологичния вид на сина си. Честно, Сам, това не е наша работа.

— Ами ако Сами се натъпче с плужеци?

— Сам, на твое място не бих се тревожила предвид онова, което вече е нагълтал за краткия си живот до момента. Предполагам, че девойката знае какво върши. Като цяло знаят, Сам, повярвай ми. Освен това районът е пасищен и плужеците просто няма от какво да се отровят. Не се тревожи, Сам!

— Да, ама как ще…

— Не се тревожи, Сам!

— Да, но имам предвид…

— Не се тревожи, Сам! В Дървеняците има една двойка — трол и джудже, които са си устроили дом там, така поне чух. Да са живи и здрави, бих казала. Това си е тяхна работа и определено не е наша.

— Да, но…

— Сам!

Целия следобед Сам не спря да се тревожи. Написа разни съобщения и отиде до новата кула да ги изпрати. Около кулата седяха гоблини и я зяпаха. Той потупа един от тях по рамото, подаде му съобщенията и го загледа как се катери по кулата, сякаш е хоризонтална. Няколко минути по-късно гоблинът слезе с оцапано потвърждение за изпращане, което му подаде заедно с няколко други съобщения, преди да седне отново да зяпа кулата.

Представи си само, каза си Ваймс, цял живот да живееш в дупка на някакъв хълм и да не мърдаш на три крачки от него и изведнъж ей го на това магическо нещо, дето изпраща думи, точно на прага ти. Няма начин да не ти вдъхне страхопочитание!

Той отвори двете адресирани до него съобщения, след което внимателно ги сгъна и пое надолу по хълма, затаил дъх, за да не се разкряска и разподскача от радост.

Когато стигна къщата на жената, която за малкият Сами щеше винаги да бъде „дамата с àкото", той се закова на място, дочул музика. Тя ту затихваше, ту се усилваше, поспираше и почваше наново и светът се завърташе при бликването на ромолящия звук от прозореца. Едва след като секна, той посмя да почука на вратата.

Половин час по-късно продължи към дранголника с отмерената крачка на дългогодишно ченге. Завари Джетро Джеферсън, седнал на столче отпред. Със значка на гърдите. Небивал се учеше бързо.

Участъкът до реката разполагаше точно с една метална значка и по тая причина онова, което се мъдреше на ризата на ковача, беше изрезка от картон с мъчително сгъчкан надпис: „Редови полицай Джеферсън работи за мен. Да знаете! Подпис: Околийски Левак".

До ковача имаше още един, празен стол, свидетелстващ за удвояването на персонала. Ваймс седна с пропъшкване.

— Е, как е да си ченге, господин Джеферсън?

— Ако търсиш Небивал, командире, той е в обедна почивка. И щом като питаш, не бих казал, че ченгелъкът ми е много по душа, ама може би е въпрос на привикване. Пък и в момента ковачницата е малко замряла, както и престъпността. — Ковачът се ухили. — Никой не ще аз да го погна. Чувам, че има разни промени, а?

Ваймс кимна.

— Като видиш Небивал, предай му, че куирмската полиция е задържала двама, които очевидно са си признали доброволно, наред с другите си простъпки, че са те похитили. Както изглежда, разполагат с още доста сведения, които отчаяно искат да споделят с нас в замяна на известно снизхождение.

Джеферсън изръмжа.

— Дай ми пет минути с тях, та да видят що е то снизхождение.

— Вече си ченге, Джетро, бива ли да подхождаш така? — шеговито подхвърли Ваймс. — Пък и топките се нареждат.

Джеферсън се изсмя сухо и злостно:

— Ще им ги подредя аз топките… само гледай колко хубаво ще ги подредя. Бях още хлапе, когато изселиха първите. Оня синковец Ръждьо беше там, тъй си беше, юркаше всички и се присмиваше на клетите гоблини. А като изтичах на пътя да се опитам да ги спра, някои от дружките му добре се погрижиха за мен. Това беше тъкмо след като тате умря. По онова време бях малко наивен, мислех си, че някои хора са по-добри от мен, свалях шапка на знатните и прочее, ама после поех ковачницата. Пък това, дето не те убива, те прави силен. — Той намигна, а Ваймс си каза: „Ще се справиш. Сигурно ще се справиш. Има пламък у теб".

Ваймс потупа джоба на куртката си и чу успокоителното шумолене на хартията. Беше доста горд от бележката в края на съобщението, написано лично от коменданта на Куирм. „Като чуха, че ти си се заел със случая, Сам, толкова се разбъбриха, че изхабихме два молива!"

И така, Сам Ваймс отиде в кръчмата тъкмо когато мъжете заприиждаха, и седна в ъгъла, хванал халба с пикантен сок от цвекло, за да прокара едно мариновано яйце и една маринована глава лук, насадени сред порция пържени картофки. Ваймс не разбираше много от гастрономия, но знаеше какво му е вкусно. И както си седеше, видя, че неколцина си говорят, като все поглеждат към него, а после единият бавно го приближи, стиснал с две ръце шапка пред себе си, сякаш отива на покаяние.

— Казвам се Припрян, сър. Уилям Припрян. Правя сламени покриви, сър.

Ваймс отмести крака, за да направи място, и отвърна:

— Радвам се да се запознаем, господин Припрян. С какво мога да съм полезен?

Господин Припрян се озърна назад към дружките си и в ответ получи онази смесица от кимвания и хрипливи подшушвания, която се свежда до: „Хайде, давай!". Той неохотно се обърна към Ваймс, прочисти гърло и подхвана:

— Ами, сър, ние, така де, знаехме го онова там, дето стана с гоблините, и на никого не му се нравеше много. То, така де, те са си проклета напаст, ако забравиш да си залостиш кокошарника и всичко там, ама не ни се нравеше какво стана, понеже не беше… искам да кажа, не беше редно, не и така, както стана. Пък някои тук рекоха, че ще си изпатим за туй най-накрая, понеже, щом като тъй сториха с гоблините, какво ли ще им дойде наум да сторят с истинските хора. Пък други рекоха — истински или не, туй не е редно! Ние сме прости хорица, сър, земеделци и от сорта, не сме знатни, не сме силни, не сме важни. Та кой ли ще ни слуша нас? Искам да кажа, какво можехме да направим?

Пред протегнатите шии и затаения дъх Ваймс сдъвка последното кисело парченце яйце. После вдигна очи към тавана и отбеляза:

— Всички имате оръжия. Всеки един от вас. Големи, опасни, смъртоносни оръжия. Можехте да направите нещо. Можехте да направите каквото и да е. Можехте да направите всичко. Но не сте и не съм сигурен, че ако бях на ваше място, нямаше и аз да не направя нищо. Да?

Припрян беше вдигнал ръка.

— Наистина съжаляваме, сър, ама нямаме оръжия.

— Мили боже! Огледайте се бе, хора! Едно от нещата, които можехте да направите, е да помислите! Имах дълъг ден, господа, и дълга седмица. Просто не забравяйте, ясно? Не забравяйте за следващия път.

В настъпилото мълчание Ваймс отиде до Джимини, забелязвайки на стената зад бара малко по-светло петно на мазилката. Спомените на Ваймс за момент запълниха това пространство с гоблинска глава. Още една малка победа.

— Джимини, тези господа пият за моя сметка тая вечер. Погрижи се да се приберат по домовете си читави, ако ще и да използваш ръчна количка. Ще изпратя Уиликинс да уреди сметката утре сутринта.

Единственият звук, нарушил тишината, бяха стъпките му към вратата на кръчмата, която затвори леко след себе си. Усмихна се петдесетина метра нагоре по пътя, като чу как почнаха наздравиците.

За разлика от „Чудната Пути", „Сладката Роберта“ беше кораб, от чийто персонал се изискваше да е по-скоро гиздав, отколкото мускулест. Приличаше на украса за Прасоколеда, а на едната палуба малък оркестър се напъваше да свири колкото за голям оркестър. А на кея ги чакаше човек с шапка, каквато би пожелал капитанът на всяка флотилия.

— Добре дошли на борда. Ваша светлост и, разбира се, милейди. Аз съм капитан О'Храбри, собственик на „Роберта". — Той сведе очи към малкия Сам и намигна: — Искаш ли да се пробваш на руля, момко? Ще го уредим! Бас държа, че и татко ти ще иска да направи едно кръгче. — Капитанът енергично разтърси ръката на Ваймс, като додаде: — Капитан О’Стър има само добри думи за вас, сър, само добри думи, наистина! И се надява отново да се видите някой ден. Но междувременно аз имам честта, сър, да ви направя цар!

Мислите на Сам Ваймс се сблъскаха в стремежа си да излязат на предна линия. Нещо в думата „цар" им запречваше пътя.

Все така усмихнат, капитанът обясни:

— Имам предвид „Цар на реката", сър, скромна титла, с която удостояваме героите, надвили Старата Негодяйка! Позволете ми да ви наградя с този златист медал, сър. Малко отличие е, но на който и да е капитан по реката да го покажете, ще ви превози безплатно от планините та чак до морето, стига да пожелаете!

Докарана до полуда от тази реч, тълпата избухна в гръмки овации и оркестърът заби старата класика „Глътна си езика, нали?", а във въздуха литнаха букети, които после бяха надлежно събрани, защото разхищението е майка на недоимъка. И така, оркестърът продължи да свири, колелата се завъртяха и разпениха водата, а семейството на Ваймс пое надолу по реката за една чудесна почивка.

На малкия Сам му позволиха да остане да гледа танцьорките, макар че не видя нищо интересно в това. Ваймс обаче видя. Имаше и фокусник, и всякакви други артистични личности, които се излагаха страшно в името на смеха. Впрочем той наистина се посмя, когато фокусникът бръкна в джоба му, за да пъхне в него асо пика, но напипа ножа, който Сам носеше със себе си просто за всеки случай. Човек трябва да очаква изненади тъкмо когато не очаква изненади!

А фокусникът определено не очакваше тази и известно време се цъкли във Ваймс, докато най-сетне смънка:

— О, боже, вие сте вие, нали? Самият командир Ваймс! — И за ужас на Ваймс той се обърна към тълпата с призива: — Бурни аплодисменти, дами и господа, за героя на „Чудната Пути"!

Накрая Ваймс трябваше да стане да се поклони, което явно означаваше, че и малкият Сами трябва да се поклони до него, предизвиквайки доста масово просълзяване на женски очи из ресторанта. А после барманът, който очевидно не знаеше как стоят нещата, сътвори на място коктейл „Сам Ваймс". Това впоследствие докара на Сам немалко престорени смущения, особено когато коктейлът стана част от менюто на всяко питейно заведение в Равнините, освен, разбира се, на онези, където клиентелата имаше навика да отваря бутилките със зъбите си.[37] Всъщност той беше толкова трогнат от жеста, че действително изпи един от коктейлите, а след това и още един, защото Сибил наистина не можеше да възрази при дадените обстоятелства. После седна да раздава автографи на подложки за бира и всякакви листчета хартия и да си бъбри с хората доста по-шумно, отколкото обикновено си бъбреше, докато дори барманът реши да бие отбой и Сибил завлече залитащия си съпруг да си ляга.

А по пътя към каютата им смътно дочу как някаква жена мимоходом подхвърля на друга:

— Кой е новият барман? Не съм го виждала досега…

„Сладката Роберта" се носеше в нощта, оставяйки бяла диря след мощната си кърма. Единият вол беше отведен в обора да си почине, а другият остана да поддържа умерения напредък на приятното пътешествие до сутринта. Всички, освен щурмана и вахтата, се бяха опнали в леглата, омаломощени от алкохола или по други причини. Барманът не се виждаше никакъв. В края на краищата барманите идват и си отиват, кой изобщо ги забелязва? А в коридора към каютите една фигура се притаи в сенките и се ослуша. Напрегна слух да различи натрупващия се шепот, скърцане и хъркане.

Ето го прохъркването, о, да! Сянката се плъзна по тъмния коридор, а случайното предателско проскърцване от стъпките й почти се загуби сред симфонията от звуци, издавани от всеки плавателен съд, пуснат по вода. Ето я вратата. Ето я ключалката. Настъпи момент на внимателно опипване от онези, които по-скоро издават коварство и сила, отколкото ги прилагат на практика. Ето го щракването на бравата, деликатното завъртане на пантите, а после същото в обратен ред при лекото затваряне на вратата отвътре. Последва усмивка, толкова неприятна, че беше почти видима в мрака, особено за привикнали на мрак очи, а след нея писък, който секна мигновено…

— Нека ти кажа какво ще стане сега — прошепна Сам Ваймс, докато паниката стремително изпълваше коридора. Той се наведе над проснатото на пода тяло. — Ще бъдеш хуманно окован с вериги до края на това пътешествие под зоркото наблюдение на благородния ми благороднически служител Уиликинс, който, освен че прави наистина чудесни коктейли, не е обременен от полицейска служба. — Той стисна малко по-силно и продължи с общителен тон: — Все ми се налага чат-пат да уволня по някое свястно ченге за проява на полицейска бруталност и можеш да си сигурен, наистина го уволнявам. Уволнявам го за това, че е направило каквото средностатистическият член на обществото би направил, ако му стиска и ако е видял умиращото дете или останките на старицата. Би го направил, за да уравновеси везните на ужаса в главата си. — Ваймс отново стисна. — Законът често се отнася с такива хора милостиво, ако изобщо стигнат до съд, но с едно ченге… е, ченгето е слуга на закона — поне ако работи за мен, — а това значи, че работата му приключва с ареста, господин Стретфърд. Така че какво ме спира да изцедя животеца от един убиец, проникнал в стаята на невръстния ми син с — о, боже мой! — толкова много различни ножчета? Защо да го задушавам само до загуба на съзнание, докато се презирам за всяка частица дъх, която му опрощавам? Ще ти кажа, господинчо — онова, което стои между теб и внезапната смърт точно в момента, е законът, който ти не признаваш. А сега ще те пусна просто за да не ми умреш в ръцете, понеже не мога да си позволя това. Все пак те съветвам да не пробваш да бягаш, понеже Уиликинс няма моите задръжки и освен това е доста безмилостен и много привързан към малкия Сам, който за щастие спи при майка си. Ясно ли ти е? Избра единичната стая, нали, където би трябвало да е детето ми. Имаш късмет, че съм негодник, господин Стретфърд. Защото ако беше влязъл в двойната, щеше да откриеш, че жена ми — която хърка като мъж, макар че никога не бих посмял да й го кажа — разполага с внушителен арсенал. И познавайки нрава на Рамкин, най-вероятно щеше вече да ти е сторила такива неща, че дори Уиликинс би казал: „Е, това е вече малко прекалено". Рамкин си пазят своето, господин Стретфърд.

Ваймс мигновено смени хватката си.

— Сигурно си мислиш, че съм проклет глупак. Някакъв тип, когото смятат за голям мислител, навремето казал: „Опознай себе си". Е, аз познавам себе си, господин Стретфърд, чак до най-черните си дълбини. Затова познавам и теб, точно както познавам лицето си в огледалото за бръснене. Ти си просто един хулиган, открил, че му е все по-лесно и по-лесно да живее по тоя начин и решил, че всички останали всъщност не са истински хора, не и като него самия. А когато мислиш така, никое престъпление не е твърде дръзко, нали? Няма престъпление, което да не можеш да извършиш, а? Може да помислиш по въпроса, докато те обесят. Сигурен съм, че шефът ти, лорд Ръждьо, най-вероятно ще се измъкне от цялата тая работа. Наистина ли си въобразяваше, че ще те защити?

Проснатият Стретфърд изхъхри нещо.

— Прощавай, не те чух добре?

— Кралска закрила! — избъбли Стретфърд.

Ваймс поклати глава, макар че Стретфърд не можеше да го види.

— Господин Стретфърд, каквито и показания да дадеш, ще увиснеш на бесилото. Няма да правя сделки с теб. Сигурно осъзнаваш, че нямаш нищо, с което да се спазариш. Толкова е просто.

Стретфърд изръмжа на пода.

— Мамка му! Все едно ще ти кажа! Мразя мазния му кучи син! Какво искаш да знаеш?

Добре, че не можеше да види лицето на Ваймс.

— Няма значение — простичко отвърна Ваймс. — Сигурен съм обаче, че лорд Ветинари много ще се радва да чуе всичко, което имаш да кажеш, господине. Той е с несигурен нрав и съм убеден, че ще се поколебае между бесилка или бесило.

Притиснат на пода и полузадушен, Стретфърд все пак изхъхри:

— Всички пихте оня проклет коктейл, видях ви! Ти изпи три, а разправят, че си алкохолик!

Разнесе се смях и вратата се отвори, пропускайки лъч светлина.

— Негова светлост, тъй да се каже, пи девствената версия на „Сам Ваймс" — уточни Уиликинс, — без да се засягате, командире. Джинджифил, чили, малко краставичен сок и много кокосово мляко.

— С доста добър вкус — додаде Ваймс. — Ако обичаш, Уиликинс, би ли го отвел? А ако пробва нещо, знаеш какво да правиш… ти си роден, знаейки какво да правиш.

Уиликинс едва забележимо отдаде чест и каза:

— Благодаря ви, командире, оценявам комплимента.

И Сам Ваймс се отдаде на почивката си.

Разбира се, не съвсем изцяло, не и при наличието на щракалките, не и когато хората изпращаха съобщения от сорта на: „Не искам да ви безпокоя, но това ще ви отнеме само момент…"

Доста хора не искаха да безпокоят Сам Ваймс, но с голямо усилие на волята някак успяваха да преодолеят нежеланието си и да го направят. Едно от съобщенията, което впрочем не съдържаше никакво извинение под никаква форма, дойде от Хавлок, лорд Ветинари: „Ще си поговорим за това".

На следващата сутрин Ваймс нае малка лодка и прекара щастливи часове с малкият Сам, събирайки морски охлюви от скалите на едно от многобройните островчета по крайбрежието на Куирм. След това събраха съчки, стъкнаха огън, свариха охлювите и ги изядоха с помощта на карфица, като се състезаваха кой пръв ще извади хлъзгавата мръвчица от черупката й. Разбира се, имаше и черен хляб, и масло, а също и много сол и оцет, така че охлювите имаха вкус по-скоро на сол и оцет, отколкото на охлюви. Иначе щеше да е трагедия.[38]

След като изпрати момчетата да не й се пречкат, Сибил се захвана да промени света по своя дискретен начин, като седна на масата в апартамента и написа с равния си наклонен почерк, усвоен още от детинство, голям брой съобщения, които изпрати по щракалките. Едното беше до директора на Кралската опера, чийто основен покровител беше самата тя, другото до лорд Ветинари, а три отидоха до секретаря на Низшия крал на джуджетата, секретаря на Диамантения крал на троловете и секретаря на лейди Марголота, която се разпореждаше с цялата надземна част от Юбервалд.

Но не спря дотук. Още щом прислужничката се върна от поръчението си да достави първата партида до местната кула на върха на хълма, беше отново изпратена там с остатъка. Лейди Сибил беше неуморен съчинител на писма и ако изобщо имаше състоятелен човек из Равнините и отвъд тях, който не получи писмо от Сибил същия онзи ден, то беше, защото името му по някаква случайност бе изпаднало от красиво подвързания й и маниакално актуализиран адресник. Той всъщност беше бледорозов с фино избродирани цветенца и малко шишенце парфюм в корицата. Независимо от това единственото сравнимо оръжие в цялата история на убедителната политика вероятно беше балистата.

По-късно следобеда лейди Сибил пи чай с някои от своите приятелки, до една възпитанички на Куирмския колеж за благородни девици, и прекара няколко удовлетворителни часа в сладки приказки за разни чужди деца, докато светът лека-полека, под пороя от съобщения, който се сипеше с непосилна за никой магьосник прецизност и скорост, започна да променя мисленето си.

В същото това време Ваймс заведе малкия Сам до зоологическата градина, където се запозна с пазачите, почти всички от които имаха по някои познат на „Чудната Пути" и съответно им отвориха широко вратите и почти всички клетки. Лично уредникът на зоопарка дойде да види с очите си жизнерадостното шестгодишно момченце, което методично претегля жирафското àко на една древна теглилка за енфие и го дисектира с два стари кухненски ножа, като си прави записки в тефтерче с рисунка на гоблин на корицата. За Сам Ваймс обаче гвоздеят на програмата беше слонската доставка, която малкият Сами с трепет очакваше. Като по поръчка Джъмбо си свърши работата тъкмо когато стигнаха до него, пращайки Сами почти буквално в природоизпитателния рай. Дори филателист, открил рядка синя марка с огледално обърнат образ в някаква забутана антикварна колекция, не можеше да бъде по-щастлив от малкия Сами, който си тръгна с пълна димяща кофа в ръка. Сами беше видял слона.

Както и Сам Ваймс. Уредникът отбеляза, че малкият Сам има невероятни заложби и очевидно вродена дарба в областта на естествознанието — коментар, който накара бащата на Сами да кимне дълбокомислено и да се надява на най-доброто.

Завършиха деня с посещение на лунапарка, където Ваймс даде на човека долар за едно возене на въртележката и получи четвърт долар ресто. Когато възрази, човекът му се нахвърли с ругатни и внезапно се оказа приклещен в стоманена хватка, преведен през ликуваща тълпа и предаден на първото зърнато куирмско ченге, което изкозирува и помоли Ваймс да му драсне един автограф на шлема. Това беше дреболия, но както казваше Ваймс, зад дреболиите често стоят големии. Освен това спечели кокосов орех, което си беше безспорен резултат, а малкият Сам получи захарна пръчка. Пръчката беше от край до край с надпис „Куирм" и му залепна напреки на зъбите — още един незабравим спомен.

Посред нощ Ваймс, който от известно време лежеше заслушан в прибоя, се обади:

— Будна ли си, скъпа? — А като не получи отговор, повтори малко по-силно, понеже така следва: — Будна ли си, скъпа?

— Да, Сам. Вече съм.

Ваймс се втренчи в тавана.

— Чудя се дали всичко ще мине добре.

— Разбира се, че ще мине добре! Всички са много заинтригувани. Направо горят от ентусиазъм. Завързах повече връзки, отколкото има в слонски корсет. Ще стане. А при теб как върви?

На тавана имаше малък гекон. Такива не се срещаха в Анкх-Морпорк. Той погледна Ваймс с мънистените си очи.

— Е, моето е горе-долу стандартна процедура. — Ваймс се размърда неспокойно и геконът се оттегли в ъгъла на стаята. — Малко се притеснявам, да ти кажа. Действах в рамките на закона, но едно-две нещица станаха по-скоро ad hoc, тъй да се каже.

— Просто си прокарал път за закона, Сам. Крайната цел оправдава средствата.

— Опасявам се, че доста недобри хора са ползвали това оправдание за недобри неща, скъпа.

Сибил протегна ръка под завивките, за да докосне неговата.

— Това не е причина някой добър човек да не ползва това оправдание за нещо добро. Не се тревожи, Сам.

Женска логика, помисли си Сам — всичко ще е наред, понеже трябва да е наред. Проблемът е, че в действителност нещата никога не са толкова прости и не се оправят с бумащина.

Ваймс беше започнал да се унася, когато чу Сибил да казва шепнешком:

— Нали няма да се измъкне, Сам? Каза, че го бивало с ключалките.

— Е, в ареста на куирмския участък имат доста яки ключалки. Освен това не го изпускат от очи и ще го прехвърлят в Анкх-Морпорк с патрулката си под въоръжена охрана. Не мога да си представя как ще се измъкне при това положение. Куирмските момчета искат да блеснат все пак. Бас държа, че ще си лъснат броните до сребристо. Искат да ме впечатлят, разбираш ли? Не се тревожи, сигурен съм, че нищо няма да се обърка.

Полежаха в уютно мълчание, преди Ваймс да се обади отново:

— Уредникът на зоологическата градина се изказа много ласкаво за Сами.

Сибил измърмори сънено:

— Може би е поредният Улсторп, но без липсващата съставка от здрав разум.

— Е, не знам какво ще стане от него — призна Ваймс, — но знам, че ще го бива.

— Значи ще стане Сам Ваймс — заключи Сибил. — Дай да поспим.

На следващата сутрин семейството си замина за вкъщи. Тоест Сибил и малкият Сам потеглиха за дома си в Анкх-Морпорк с бързия дилижанс след кратко спиране, в резултат на което нарасналата колекция на Сами беше изкарана от дилижанса и вързана отгоре на покрива му, а Сам Ваймс пое с „Чернооката Сузи" обратно към резиденцията, понеже трябваше да приключи с някои неща там. И понеже беше „цар на реката", щурманът му позволи да върти руля през част от пътя, без да го изпуска от поглед, естествено, просто за всеки случай. А Ваймс наистина се забавляваше, което беше рядко събитие. Странно е да правиш нещо, което явно винаги си искал да направиш, но всъщност чак до този момент не си знаел, че винаги си искал да го направиш или дори какво е то. Но ето че Сам Ваймс в този момент от живота си беше щурман на речен кораб и щастлив като сит котак на припек.

Остана да нощува сам в огромната резиденция на Рамкин (без да се броят, разбира се, стотината или горе-долу толкова слуги), прехвърляйки отново и отново събитията от изминалата седмица през ума си и особено собствените си действия в хода на тези събития. За кой ли път се подложи на безмилостна проверка. Беше ли измамил някого? Не съвсем. Беше ли подвел някого? Не съвсем. Беше ли действал, както се полага за полицай? Е, мхм, в това беше въпросът, нали?

Сутринта две млади прислужнички му донесоха закуската и Ваймс с изумление установи, че ги придружава лакей в ролята на блюстител на морала. Това донякъде му се стори ласкателно. После тръгна на разходка из свежата природа, наслаждавайки се на сладкогласните песни на червеношийките и прочее шийки (не можеше да запомни имената на другите, ама и тях си ги биваше с трелите). Докато вървеше, усещаше върху гърба си погледите, които го следяха от всяка къщурка и нива. Един-двама от местните притичаха до него, трескаво му разтърсиха ръката и побягнаха също толкова бързо. На Ваймс му се стори, че светът се скупчва подире му. Атмосферата се насити с напрежение до такава степен, че се изкуши да извика „БАУ!" с все сила.

Ваймс обаче просто чакаше… Чакаше вечерта.

Каретите започнаха да пристигат в анкх-морпоркската опера отрано. Събитието щеше да е голямо — говореше се, че патрицият не само ще дойде, а ще бъде придружен от лейди Марголота, властваща над цял Юбервалд, плюс джуджешкия посланик и тъмнорубинения вицекрал на Диамантения крал на троловете, който пристигна в града с почти толкова придворни, секретари, телохранители, готвачи и съветници, с колкото се довлече посланикът на джуджетата.

По един такъв хаотичен начин жителите на Анкх-Морпорк бяха доста организирани и улиците гъмжаха по-оживено от обичайното. Случваше се нещо важно. Големи държавни дела щяха да се уреждат в антрактите. Съдбата на милиони хора и тем подобни щеше най-вероятно да бъде решена от една тиха дума в ъгъла на някоя ложа и светът ще да стане по-различен, ти само стой, та гледай!

Освен ако не разполагаш с покана със златен кант, тазвечерната опера не беше събитие, за което да закъснееш тежко. Иначе можеше да си останеш тежко най-отзад и да протягаш не чак толкова тежко шия над главите на останалите.

Към залез слънце Ваймс се излегна пред дранголника и засмяно отвърна на дружеския поздрав на щурмана на миналото покрай него корабче. По някое време след това се отправи по пътеката към кръчмата и седна на пейката отвън. Извади кутийката си за енфие, погледа я малко и реши, че при подобни обстоятелства Сибил сигурно би му разрешила да си запали пура.

През дима от първото луксозно дръпване той впери очи към селската мера и по-конкретно към онзи куп пръти, който приличаше на строшен върбов плет. Той му говореше някак безмълвно, зовеше го, точно както първия път, когато го беше видял. След още няколко замислени дръпвания той отиде до прага на кръчмата. Джимини засия към него под прясно боядисаната табела „Командирската ръка", където се наслаждаваше на питието, което всеки пестелив кръчмар си забърква ежедневно, докато почиства канчетата под канелките. Е, стара бира си е, вярно, ама какво е бирата, ако не течен хляб, а? Пък хлябът не може да ти навреди.

— Малко умислен ми се виждаш, командире — отбеляза кръчмарят. — Поотнесен, тъй да се каже.

Ваймс кимна към накамарените дърва.

— Що за чудо е това, друже?

Кръчмарят изви очи към купчината без капка интерес.

— А, просто купчина стари пръти, нищо особено. Забиват ги там след годишния овчарски събор, та да не им се пречкат. Нещо като местна особеност, тъй да се каже, ама не кой знае каква.

— О — каза Ваймс. Втренчи се в купчината. Нищо, значи, не било. Но все пак му говореше. Ваймс я погледа още малко, а после влезе след Джимини в кръчмата.

— Колко бренди имаш?

— Не кой знае колко, към пет-шест бутилки и едно буренце. — Джимини се вгледа внимателно във Ваймс. Ваймс го знаеше какъв е — просто човек, който схваща достатъчно, за да е на страната на победителя.

Ваймс отново дръпна от пурата си.

— Задели ми две, става ли? И виж там, погрижи се да извадиш добра бира, понеже скоро ще ти дойдат доста клиенти.

Той остави кръчмарят да си се суети около тезгяха и излезе навън. Продължи да се взира в една точка, докато умът му шареше като совалка. Разбира се, че се получи, каза си той. Всичките имат часовници и знам, че са ги синхронизирали, дори да не знаят как се пише „синхронизация". Това е акция като всички останали, а аз лично съм обучил повечето от тях и предполагам, че ако някой им кресне: „Знаете ли с кого си имате работа, бе?", са достатъчно подготвени да отвърнат: „Да, с арестуван!". Ваймс се усмихна вътрешно при мисълта, че сред дошлите от града ченгета имаше два трола, два вампира, върколак и джудже. На това сигурно му се вика символично, каза си той. Отново извади часовника си тъкмо когато ранните мераклии за вечерна халба започнаха да се появяват. Моментът, кажи-речи, е… сега.

Около операта имаше страшно задръстване от карети, а бъдещите зрители, били те високо или ниско поставени, зарязваха каретите си и тръгваха пеш да си пробиват път през тълпата, която се мъчеше да влезе. Разбира се, ако си с отряд тролове или джуджета около себе си, ставаше по-лесно.

Анкх-Морпорк обичаше изненадите, стига да не включват акцизи. Завесите щяха да се вдигнат едва след час, но това нямаше значение, понеже онова, което имаше значение, е да си там и още по-важното, да те видят, че си там, особено онези, които ти искаш да те видят. Каквото и да следваше, щеше да е събитие и ти ще присъстваш на него, и хората ще видят, че присъстваш на него, а това беше важно, както и следователно самият ти.

Щеше да е паметна вечер, дори мистериозното изпълнение да не струваше. Адски богатите често организират такива събития от суета, но конкретното изглеждаше особено мистериозно и вероятно щеше да падне голям смях, ако се окаже пълен провал.

Денят се превръщаше в нощ. Кръчмата се пълнеше до козирката, както и клиентелата й, на която Джимини обяви, че почерпката отново е от командир Ваймс. Кръчмарят тревожно наблюдаваше от прага как сенките се удължават, а Ваймс стои все така неподвижен отпред и чат-пат поглежда часовника си.

Най-сетне хлапакът, известен на всички като младия Левак, се появи, все така с гипсирана ръка, но с по-зрял вид, както старците единодушно решиха, отколкото изобщо го бяха виждали дотогава. Придружаваше го ковачът Джеферсън, когото в най-добрия случай възприемаха като цъкаща бомба, а той имаше значка, точно като Левак. Когато двамата отидоха до Ваймс, цялата клиентела наизлезе пред кръчмата, но не можа да чуе приглушения разговор. Старците се зачудиха защо ковачът носи мегафон, но после видяха, че го подава на Ваймс, а когато Небивал и ковачът закрачиха към кръчмата, народът се разцепи като море да ги пропусне.

Ваймс отново погледна часовника си. Към мерата прииждаха още хора. Клиентите с инстинкт за драматизъм бяха притичали до домовете си да кажат, че става нещо и най-добре елате да видите. Хората от провинцията обичаха да гледат представления, ако и да е нечия смърт, точно както хората от града. И на тях им се щеше да кажат: „Бях там“, макар и да излезе като „Бях там, оохх".

Ваймс пъхна часовника в джоба си за последен път и вдигна мегафона до устните си.

— ДАМИ И ГОСПОДА! — Ковачът беше спретнал доста добър рупор и гласът отекна по мерата. — Чувал съм да казват, дами и господа, че накрая всички грехове се опрощавали. — С крайчеца на устата си той добави така, че само Небивал и Ковачът го чуха: — Ще видим.

А после продължи:

— Лоши неща са станали тук. Лоши неща са били замислени. Лоши нареждания са били изпълнени. Но няма да се допуснат отново… нали, дами и господа? Защото трябва да има закон! Обаче преди да има закон, трябва да има престъпление!

В сумрака настъпи абсолютна тишина, а той закрачи по мерата до купчината дърва и счупи двете бутилки бренди в тях, поотдръпна се малко и хвърли тлеещия фас от пурата си подире им.

Клюките в операта затихнаха и замряха, когато лейди Сибил пристъпи между кулисите на сцената. Тя беше жена, както се казва, с пищни пропорции, макар че самата тя усещаше, че част от тях са доста повече от пищни. При все това можеше да си позволи най-добрите шивачи и наистина имаше излъчването и стойката, символ на нейната класа или поне на класата, в която беше родена. Така че когато излезе пред кулисите, гръмнаха аплодисменти, които се разраснаха с шеметна сила. Като прецени, че са траяли достатъчно дълго, тя леко вдигна ръка и сред аудиторията магически се въдвори тишина.

Лейди Сибил имаше най-подходящият глас за подобни случаи. Някак си можеше да накара всеки да си мисли, че говори именно на него. Тя започна:

— Милорд патриций, лейди Марголота, Ваша чест вицекралю, посланици, дами и господа, толкова съм трогната, че всички вие приехте да дойдете на скромното ми вечерно соаре, особено след като бях твърде лаконична и доста пестелива откъм информация. — Лейди Сибил пое дълбоко дъх, което накара неколцина възрастни господа от първите редици на публиката почти да избухнат в сълзи.[39]

— Наскоро имах привилегията да открия несравним музикант и без повече предисловия бих искала да споделя с вас това чудесно тайнство. Може ли да намалим осветлението, Джефри? Чудесно. Дами и господа, за мен е чест да ви представя тази вечер Сълзици на гъбка, която ще изпълни собствената си творба „Привечерна серенада". Надявам се, че ще ви хареса. Всъщност съм убедена в това.

Лейди Сибил се отдръпна, когато кулисите се отвориха настрани, и седна на един стол до Сълзици на гъбка, чинно настанена до арфата си.

Под привидно неуязвимото й самообладание сърцето на Сибил тупаше като танцьор на фламенко. Слабо осветление — това беше ключът. Момичето не биваше да вижда хилядите зрители. Сибил я хвана за ръката, уплашена, че внезапното й излагане на масовия анкх-морпоркски взор далеч от дома й ще има някакъв пагубен ефект, но всъщност изобщо не беше така. Момичето излъчваше странен покой, сякаш изобщо не осъзнаваше, че трябва да е в ужас. Тя се усмихна на Сибил по своя особен начин и зачака с пръсти върху струните. Не се чуваше никакъв звук, освен шепота на хората, които почнаха да се питат едни други какво всъщност представлява крехката фигурка, която виждат. Лейди Сибил се усмихна на себе си. Докато осъзнаят какво е, щеше да бъде твърде късно. Тя погледна часовника си.

Пламъците над имението на Рамкин се издигаха толкова високо, че огненият език сигурно можеше да се види чак от Анкх-Морпорк (а на бас на галон бренди и наниз калкани). Нямаше почти никакъв вятър и светеше като маяк.

Ваймс заяви на насъбралата се тълпа:

— Дами и господа, територията, известна като Графствата тази вечер е под разпоредбите на закона. Имам предвид истинския закон, онзи, който е създаден да важи за всички и дори да бъде променян при общо съгласие. Околийски началник Левак и редови полицай Джеферсън понастоящем действат с подкрепата на колегите си от анкх-морпоркската Градска стража, които биха искали да са сигурни, че техните колеги получават полагаемото им се уважение. В този момент няколко лица от Графствата биват любезно докарвани насам, макар и вероятно за свое изумление. Част от тях са лицата, които се наричат ваши магистрати. Те ще бъдат отведени оттук и помолени да обяснят на адвокат по силата на какво право са придобили тази длъжност. Ако някой от вас иска да спори с мен, моля да заповяда. Законът е създаден, за да служи на хората, а не да се заобикаля от тях. Когато видите, че се заобикаля, не се колебайте да сграбчите оръжията си, ясно? Асортиментът на бара е все още безплатен. НО ПРЕДИ ДА СЕ ЮРНЕТЕ НАТАМ, ИМА ОЩЕ ЕДНО НЕЩО!

Ваймс трябваше отново да вдигне мегафона пред устата си, защото споменаването на „бар" и „безплатен" в едно изречение има мощен ефект върху хората.

— В момента, дами и господа, гоблините на Обесническия хълм и всъщност всички останали гоблини в района са под моя защита и под защитата на закона. Те също така са длъжни да се подчиняват на закона и аз ще се погрижа да имат собствена полиция. Явно са природно надарени за оператори на щракалките, така че ако искат, могат да си докарват приходи от това. Плащам, за да направя тази кула постоянна. Вие ще спечелите от това, както и те! Няма да им се налага да крадат от вашите пилета, защото ще си ги купуват от вас. А ако ги крадат, то ще бъде престъпление и ще бъде третирано като такова. Един закон, дами и господа… Един за всички!

Последваха овации, толкова въодушевени, колкото изобщо могат да бъдат едни овации при близките изгледи за безплатен бар. Разбира се, част от тях може и да бяха заради факта, че вече има някаква справедливост в света, но като цяло беше твърде вероятно барът да печели. В това няма място за цинизъм, просто трябва да разбираш хората.

Ваймс се отправи бавно към ярко осветената кръчма, макар че шансовете да влезе в нея бяха малки. От друга страна, шансовете да го прегърне госпожица Педагогия О’Майна бяха точно сто процента, понеже тя правеше именно това под овчия поглед на ковача. Ваймс се откъсна от ръцете й, а тя възкликна:

— Вие сте велик човек, командире! Надявам се да ви издигнат статуя!

— О, боже, дано да не стане! Статуи правят само на умрелите! — Тя се разсмя, но Ваймс продължи: — Вижте, госпожице О’Майна, точно в момента не знам дали ме чака статуя или уволнение. Някои от методите, с които действах, бяха напълно законни, а други бяха донякъде… спорни. Имам служител, който може да направи с цифрите онова, което сержант Детритус прави с чука. Той вече проверява сметководните книжа на сина на един от най-влиятелните хора в Анкх-Морпорк. А същевременно опитни полицаи отидоха на визита на всеки член от списъка с местните магистрати. Представят им документ с моя печат, който ги информира, че вече не са членове на самоизбрания борд от магистрати на Графствата, и подчертава, че срещу тях могат да бъдат повдигнати официални обвинения. Помоему това трябва да свърши работа, но знам ли? Вероятно ще зависи от това кой има най-добрите адвокати.

— Бъдещето, госпожице О’Майна, е някак несигурно. Но трябва да ви кажа, че малкият Сам благодарение на вас вероятно ще бъде световен експерт по àко. Трябва да ви призная, че и двамата с майка му сме много горди с него и единствено се надяваме да развие стремеж към по-висши цели.

В далечината вече се носеше тропотът на фургони и карети. Каквото посееш, това ще пожънеш.

— Струва ми се, че скоро ще дойдат хора, с които трябва да си поговоря, госпожице О’Майна, макар да подозирам, че няма да им се говори много с мен.

— Разбира се, командире. Може ли само да отбележа, че гоблините очевидно силно се привързаха към вашия ефрейтор Нобс? Приемат го за един от своите всъщност, а той изглежда много си пада по Сияние на дъгата, както и тя по него. Може би ще ви е любопитно да разберете, че гоблините го наричат Пущащ гълъбчета.

Тя май не се усмихна и Ваймс отговори:

— Да, много удачно име. Винаги съм си мислел, че Ноби е нежна душа. Всъщност по изричния съвет на жена ми го произведох временно в сержант за престоя му тук и се надявам, че ще помогне на гоблините да разберат ползите от закона… макар че, разбира се, това приобщаване може просто да означава, че пилците на хората ще бъдат крадени по-експертно занапред.

— Ама че сте шегаджия, командире!

Изражението на Ваймс не се беше променило, нито се промени сега.

— Да, нали?

Той се обърна към Джеферсън.

— Знаеш ли, всичко щеше да е къде по-лесно, ако ми беше повярвал от началото.

Ковачът сви рамене.

— Защо да ти вярвам? Ти си тузар.

— А сега имаш ли ми вяра?

Ковачът го изгледа доста по-дълго, отколкото беше приятно на Ваймс, но накрая се усмихна и каза:

— Да, засега.

Ваймс имаше само един възможен отговор. Той се усмихна на свой ред:

— Е, това е отговор на ченге, дума да няма.

Когато двамата се оттеглиха, някой вежливо се покашля зад Ваймс. Той се обърна и позна разтревоженото лице на полковника.

— Имате ли минутка, командире?

О, боже, каза си Ваймс.

— Ще позволите ли първо да кажа, командире, че напълно подкрепям действията ви и, бога ми, отдавна трябваше да се предприемат. — Полковникът отново се прокашля и додаде: — От моя страна няма да срещнете никакви възражения по този въпрос.

Ваймс не отговори нищо и той продължи:

— Жена ми е доста празноглава и се прехласва по разни неща като титли и ако мога така да се изразя, си придава важност. Баща й беше рибар, доста кадърен, но знаете ли какво? Струва ми се, че по-скоро би умряла, отколкото да си признае пред някого.

Настъпи още една пауза и в червените отблясъци Ваймс забеляза влажните страни на стареца.

— Какво ще се случи с нея, командире? В момента две любезни млади дами в униформа на анкх-морпоркската градска стража я държат под охрана в къщата ни. Не зная дали това би помогнало особено, но първото нещо, което тя стори, когато хората ви дойдоха да я арестуват, беше да им направи чай. Има такова нещо като добри обноски, разбирате ли. В затвора ли ще отиде?

Ваймс изпита порив да отвърне: „Бихте ли желал?“, но го преглътна заради сълзите.

— Името ви е Чарлз, нали?

Полковникът явно се изненада.

— Всъщност, командире, приятелите ми ме наричат Чаз.

— Аз сред тях ли съм? — Ваймс продължи: — Други ще решават какво ще стане оттук нататък. Аз само се погрижих някой случайно да не отпътува, преди да имам възможност да си поговоря с него, разбирате ли? Нито съм съдия, нито ще бъда допуснат в съдебното жури. Ченгетата нямат работа там. В момента дори не съм сигурен какво е наказанието за празноглавие, суета и недомислие, но си мисля, че ако взема да тикна в ареста всеки уличен в подобни престъпления, ще трябва да построим още поне петстотин.

— Мен ако питате — продължи той, — бих искал да видя, че убийците, ако ми попаднат такива в ръцете, се приемат и третират като убийци, а наплашените и немислещи мухльовци получават каквото си заслужават. Понеже, сър, просто бих искал да не живея в свят от проклети глупци. Лично аз нямам никакъв особен интерес да видя жена ви зад решетките, но подозирам, че ако бъде вкарана в женското крило на Мъчилището, кръгозорът й ще бъде благотворно разширен. При шефските й заложби няма да се учудя, ако до няколко седмици цялото крило е под нейно ръководство.

— Наистина я обичам, да знаете — промълви полковникът. — Женени сме от петдесет и пет години. Много съжалявам, че ви създаде проблеми. Както казах, завиждам ви за работата.

— Аз по-скоро бих й завидял за съпруга — каза Ваймс. — Знаете ли, полковник, бих се радвал просто истината да излезе наяве, за предпочитане на първа страница на анкх-морпоркския Вестник, ако ме разбирате.

— Напълно, командире.

Ваймс погледна стареца, който вече изглеждаше малко по-спокоен, и добави:

— Във всеки случай предполагам, че лорд Ветинари ще се погрижи да си върже гащите и вероятно ще наложи някои символични наказания. Видите ли, има твърде много кирливи ризи, твърде много шкафове. Твърде много неща по света, които май са се случили твърде отдавна. Какво да стори човек, за бога, ако някое ченге тръгне да ги вади на бял свят? На това му се вика „реалистична дипломация“, сър.

Та затова подозирам, че светът ще продължи да си светува и вие няма да останете дълго лишен от компанията на съпругата си. Което ще рече, ако изобщо разбирам нещо, че следващата седмица ще можете да си хапвате, кажи-речи, всичко, каквото ви душа иска.

Идеята изглежда повдигна духа на полковника. Старецът се усмихна:

— Знаете ли, командире, сигурен съм, че ако им отдам дължимото уважение, маринованите скариди може да ми станат първи дружки.

Полковникът протегна ръка, а Ваймс я пое и я разтърси с думите:

— Добър апетит!

Впоследствие имаше няколко обяснения защо куирмската патрулка, превозваща много важен затворник, се е обърнала посред нощ и се е прекатурила по някакъв много стръмен склон, разпарчетосвайки се до последната решетка. Може би заради тъмнината, може би заради мъглата, може би заради скоростта й и най-вече може би заради експресната пощенска кола от Анкх-Морпорк, която се сблъска челно с нея на завоя. Когато ранените вече бяха що-годе в състояние да осъзнаят какво се е случило, се оказаха минус един затворник, който изглежда беше успял да отключи белезниците си, и плюс един полицай с прерязано гърло.

Беше тъмно, беше студено, беше мъгливо и присвити накуп, оцелелите изчакаха до зазоряване. Все пак как да откриеш някого в тая тъмница?

5.

Стретфърд напредваше бързо. Бързината е винаги от полза, а и той се движеше по пътя, макар и едвам различим в тъмнината. Не му пукаше накъде отива. Беше наясно, че в крайна сметка никой не беше успял да му направи някакво читаво описание. Каква дарба е това да си неописуем!

След време обаче с изненада и радост дочу конски тропот по пътя зад себе си. Ама че храбър пътник, каза си той с усмивка и зачака в мъглата. За негова последваща изненада обаче конят спря току пред него и ездачът скочи от седлото. Стретфърд едва различи силуета му в потрепващата мъгла.

— Ей богу! Прочутият господин Стретфърд — обади се жизнерадостен глас и непознатият тръгна към него. — Позволете да ви кажа веднага, че ако помръднете и с пръст, ще бъдете толкова умрял, че гробищата ще трябва да наваксват с времето.

— Познавам те! Ваймс теб ли изпрати подир мен!

— О, боже мой, не, сър! — възкликна Уиликинс. — Командирът изобщо не знае, че съм тук, нито пък някога ще разбере. Това е сигурно. Не, сър, тук съм, тъй да се каже, от професионално самоуважение. Между другото, ако си мислите да ме убиете и да ми вземете коня, бих бил много благодарен да го пробвате веднага.

Стретфърд се поколеба. Имаше нещо в този глас, който събуждаше колебание. Беше спокоен, дружелюбен и… тревожещ.

Уиликинс се приближи още малко и в гласа му се долови усмивка:

— Бога ми, сър, аз самият съм малко разбойник и като чух как сте накълцал онова момиче и прочие, си рекох, ей богу, рекох си. Та на следващия ден, който ми беше компенсация за извънреден труд — много са важни тия компенсации, ако си на пълен работен ден, — се поразходих до Стръмнище и понаучих туй-онуй за вас, ей богу, какви неща понаучих! Хората наистина се плашат от вас, а?

Стретфърд все още се колебаеше. Това не звучеше редно. Човекът имаше общителен и жизнерадостен тон като онези непознати, които си бъбрят с теб в кръчмата, а Стретфърд беше свикнал хората, които го познават, да са много притеснени, когато говорят с него.

— Видите ли — продължи Уиликинс, — аз съм отрасъл на улицата и се бия мръсно, дума да няма. С кой ли не съм се бил, но никога не съм удрял момиче… е, с изключение на Перверзната Елзи, която много си падаше по тия неща и тогава ме беше хванала за няма да споменавам какво, а ръцете ми бяха вързани не само в преносния смисъл, тъй да се каже, така че се наложи да я изритам. Щастливи времена бяха, еех! Но вие? Вие сте просто един убиец. Нищо и никакъв. Грубиян. Аз се бия, защото може да умра, ако противникът ми победи, а може и двамата да свършим в канавката, твърде слаби за следващия удар, пък тогава си подаваме ръка и отиваме в кръчмата да пийнем и да се поизмием.

Той направи още една крачка напред. Стретфърд отстъпи.

— А вие, господин Стретфърд, тръгнахте да убивате невръстното момченце на командир Ваймс или по-зле. А знаете ли кое е още по-зле? Предполагам, че ако бяхте успял, командирът щеше да ви арестува и да ви завлече до най-близкия полицейски участък. Но отвътре щеше да се раздира с бръсначи от главата до петите. И щеше да го прави, защото го е страх, клетият, че е същият проклетник като вас.

Уиликинс се засмя.

— Истината, господин Стретфърд, така както аз я виждам, е, че той е направо ангелче, наистина е такъв. Но видите ли, на този свят трябва да има някаква справедливост, не задължително правова справедливост, а праведна справедливост. Затова ще ви убия. Макар че понеже съм справедлив човек, ще ви дам възможност първо да убиете мен. Това означава, че единият от нас ще умре, така че какъвто и да е резултатът, светът ще стане по-добро място, нали? Наречете го… разчистване. Знам, че имате оръжие, защото щяхте да побегнете, ако нямахте. Предполагам, че сте взел меча на някой от онези куирмски завалии и бас държа, че в цялата суматоха сте го наръгал с него.

— Тъй си е — изръмжа Стретфърд. — А той беше ченге, пък ти си просто един иконом.

— Съвършено вярно — кимна Уиликинс. — При това доста по-стар от вас и доста по-пълен и по-бавен от вас, но все още жизнен. Какво има да губите?

Само конят, търпеливо чакащ в мъглата, видя какво се случи после. Но тъй като беше кон, не можеше да изрази вижданията си по въпроса. Ако можеше, щеше да свидетелства, че един човек се е хвърлил към друг човек с голяма метална пръчка, докато другият човек преспокойно бръкнал във вътрешния джоб на жакета си. Това било последвано от ужасен вик, гъргорещ звук и после тишина.

Уиликинс се олюля, останал без дъх, и се отпусна на един крайпътен камък. Стретфърд определено беше бърз, в това нямаше спор. Той избърса челото си с ръкав, извади пакет цигари и запали една, втренчвайки се невиждащо в мъглата. После се изправи, погледна сянката на земята, и каза:

— Но не достатъчно бърз.

А после като добър гражданин Уиликинс се върна да види с какво може да помогне на нещастните служители на закона, които явно бяха закъсали. Винаги трябва да се помага на служителите на закона. Че къде щяхме да бъдем без тях?

Заместник главният редактор на анкх-морпоркския Вестник наистина мразеше поезията. Той беше праволинеен човек и беше посветил голяма част от служебното си време на това да не я допуска в изданията си. Но те, поетите, са коварна пасмина и могат да ти се прокраднат зад гърба, когато си с гръб към тях. Пък тази вечер изданието бездруго беше толкова закъсняло, че момчетата долу вече навъртаха извънработно време. Той се втренчи в материала, току-що донесен на ръка от Нечбул Херингтън, музикалния критик към Вестника. Когото отдавна дълбоко подозираше. Той се обърна към заместник-редактора си и яростно размаха страницата.

— Отде дойде таз ефирна музика? Виждаш ли какво имам предвид? Какво му е сложното да се каже „Откъде се взе тази музика"? Освен това е адски тъпо уводно изречение. И какво означава „ефирна", дявол го взел?

Заместник-редакторът се поколеба.

— Мисля, че значи бликаща. Но може и да греша.

Заместник главният редактор си заскуба косата.

— Безусловно поезия!

Някой беше изсвирил нещо си, очевидно добре. Всички явно са се впечатлили. Защо този бездарник с неговите доста женствени лилави копринени ризи просто не напише нещо такова? То в крайна сметка предаваше цялата необходима информация, нали така? Той сграбчи червения си молив и тъкмо зашари с него по клетия ръкопис, когато металното стълбище проскърца и господин Дьо Слов, главният редактор, се втурна в кабинета с вида на човек, видял призрак или може би видян от призрак. Той се обърна безсилно към двамата озадачени мъже и успя да изхъхри:

— Херингтън прати ли си материала?

Заместник главният редактор вдигна възмутителния ръкопис пред очите му.

— Да, шефе, пълен боклук, по мое мнение.

Дьо Слов го сграбчи, прочете го с мърдащи устни и го хвърли обратно на заместника си:

— Да не си посмял да смениш и една-единствена думичка! Първа страница, Бъгси, и се надявам на вси светии Ото да е направил снимка.

— Тъй вярно, сър, но, сър…

— Ни гък да не чувам, по дяволите! — изкрещя Дьо Слов. — А сега, ако ме извините, ще отида в кабинета си.

Той изтопурка нагоре по стълбите, а заместник главният редактор и неговият помощник потиснато прочетоха отново статията на Нечбул Херингтън. Започваше така:

Отде дойде таз ефирна музика, от кои тайнствени недра или потайни дълбини? От коя забулена в мрак пещера? От кои отворени двери към рая? Гледахме тъй крехката фигурка под светлика на сцената, а музиката ни заливаше, ту утешителна, ту еуфорична, ту укорителна. Всеки един от нас се изправи пред своите призраци, демони и стари спомени. Изпълнението на Сълзици на гъбка, млада дама от гоблински произход, трая едва половин час или може би цял живот, а когато завърши, възцарилата се тишина се разстла, разрасна и наслои до такава степен, че накрая избухна. Всички зрители стояха на крака и пляскаха до болка с ръце, а сълзите се стичаха по лицата ни. Бяха ни отвели някъде, а когато ни доведоха обратно, вече бяхме различни хора, жадуващи за още едно пътуване в рая, без значение през какви кръгове на ада трябваше да минем, за да изкупим греховете си по пътя.

Заместник главният редактор и неговият помощник се спогледаха, както Нечбул вероятно би се изразил, „неистово слисани". Заместник главният редактор най-накрая се престраши:

— Май му е харесало.

Минаха три дни. Доста натоварени за Ваймс. Трябваше отново да влезе в крачка, макар че, честно казано, в случая по-скоро трябваше да излезе от една крачка и да влезе в друга още преди да е прекрачил първата. Толкова много бумащина се налагаше да прегледа! Толкова много бумащина се налагаше да избутва встрани! Толкова много бумащина се налагаше да делегира! За толкова много бумащина се налагаше да се преструва, че не я е получил и вероятно е изядена от водоливниците.

А сега в Продълговатия кабинет лорд Ветинари беше на ръба на избухването. Разбира се, човек трябваше да го познава доста добре, за да осъзнае това. Барабанеше с пръсти по масата.

— Шнаркенфаугистер? Убеден съм, че си ги измисля тези неща!

Дръмнот внимателно постави чаша кафе на писалището на господаря си.

— Уви, сър, наистина има такава дума. В Нееготинфиорд означава майстор на дребни, но необходими неща, като например припалки за лула и много малки щипки за дрехи за употреба на закрито или къси коктейлни пръчици за хора, които не пият дълги коктейли. Терминът донякъде предизвиква и исторически интерес. Тазсутрешното ми проучване разкри факта, че последният известен шнаркенфаугистер е починал преди двадесет и седем години при доста странен инцидент с острилка за молив. Впрочем доколкото разбрах, вашата съперница по кръстословиците всъщност е родом от Нееготинфиорд.

— Аха! Ето защо било! Всичките тези дълги зими да стоиш сгушен до печката! Колко страховито търпение! Но тя държи зоомагазина на Хлъзгавите стълби! Кучешки каишки! Котешки бисквитки! Брашнени червеи! Какви уловки само! Какво увъртане! Какъв речник! Шнаркенфаугистер!

— Е, сър, тя е вече главният съставител на кръстословици за Вестника. Предполагам, че тези неща си вървят към длъжността.

Лорд Ветинари се поовладя.

— Едно вертикално, едно хоризонтално. Тя спечели, а мен ме е яд. А както знаеш, аз много рядко се ядосвам, Дръмнот. Като цяло се отличавам със спокойно, макар и цинично безпристрастие. В състояние съм да променя съдбата на цели нации, а някаква очевидно непорочна дама, която съставя кръстословици, непрекъснато ми лази по нервите!

Дръмнот кимна.

— Така е, сър, а в тази връзка, ако ми позволите да поразтегля малко връзката, може ли да ви напомня, че командир Ваймс чака в съседната стая?

— Наистина ли? О, непременно го покани.

Ваймс измарширува в кабинета, отдаде чест почти стегнато и замря в поза мирно.

— А, Ваша светлост, радвам се да ви видя най-сетне отново при нас. Как мина отпуска ви, като се изключат самоволните ви дейности, ad hoc действия, сбивания, преследвания както по суша, така и по море и в действителност също и по сладководен басейн, неоторизирани харчове и, разбира се, разсмърдяване на владенията на властимащите?

Погледът на Ваймс беше прикован точно над очите на патриция.

— Уточнение, милорд: разсмърдяване нямаше, може би само непредумишлено бъркане в носа.

— Изисквания на службата, предполагам? — сухо подметна лорд Ветинари. — Ваймс, заради вас през последните няколко дни през писалището ми мина значително количество бумащина. В някои случаи подателите искаха главата ви на поднос, в други бяха по-умерени, понеже бяха в смъртен ужас от затворническа килия. Бих желал да уточня едно нещо пределно ясно, Ваша светлост: законът не може да действа ретроактивно. Ако беше така, никой от нас нямаше да бъде в безопасност.

— Лорд Ръждьо младши може и да е сторил, всъщност е сторил доста лоши неща, но поробването на гоблини съгласно действащото законодателство не се счита за престъпление. При все това, както подозирам, скорошните разкрития за допълнителните му дейности са обогатили репутацията му със значителна доза непрепоръчителност. Може и да не ви е известно това, Ваймс, но в социалните среди подобно нещо може да е по-лошо от лишаване от свобода, даже може би по-лошо от смъртна присъда. Младият Ларвородни в момента е останал без много приятели. Надявам се, че това ще ви достави известно удовлетворение.

Ваймс не каза нищо, но си помисли: „Топката литна". Ветинари го изгледа остро и продължи:

— Получих патетично послание от лорд Ръждьо старши, който умолява за живота, ако не свободата, на своя син, за когото безусловно признава, че е стъпкал семейната чест в калта. — Лорд Ветинари вдигна ръка. — Негова светлост е възрастен човек, Ваймс, така че ако забележката ви щеше да е в смисъл на „още по-надълбоко", ви предлагам да проявите малко милосърдие. Негова светлост се стреми да избегне скандал. Освен вече споменатото, бихте ли споделил вашето виждане по проблематиката?

— Да. Скандалът вече е станал, сър, повече от веднъж — студено отбеляза Ваймс. — Той е правил трафик с живи, дишащи и мислещи люде. Много от които са умрели!

— Още веднъж, Ваймс, трябва да подчертая, че законите не могат да се създават ретроактивно.

— Може и така да е — смръщи се Ваймс, — а какво ще кажете тогава за тролските хлапета, които са взели този проклет боклук? Ще попитате ли Диамантения крал дали те би следвало да се считат за ретроактивни?

— Мога да ви уверя, Ваймс, че законите ще бъдат спазени и тъй като повдигнахте въпроса, в момента ми се налага да преговарям с краля, който изисква, изисква от мен, от мен, Ваймс, младият лорд Ръждьо да му бъде предаден за следствие относно производството и дистрибуцията на абсолютно смъртоносни за троловете наркотици. Разбира се, съгласно тролското законодателство клетият човек следва да бъде екзекутиран и за жалост трябва да кажа, че в настоящия момент в сложния свят на човешката, тролската и джуджешката политика усещам, че това може би ще има определени дългосрочни последици, което е нерадостна опция за този град. Предстои ми да преговарям по този въпрос и повярвайте ми, това ще отнеме доста танто за тантото. А е едва девет и половина сутринта!

Кокалчетата на Ваймс почервеняха.

— Те са живи същества, които говорят и мислят, и имат песни и имена, а той се е отнесъл с тях като с някакви средства за еднократна употреба!

— Действително, Ваймс, но както вече посочих, гоблините открай време се считат за вид вредители. При все това Анкх-Морпорк, кралството на Низшия крал и това на Диамантения крал, Юбервалд, Ланкър и всичките независими градове от Равнините изготвят закон, по силата на който гоблините занапред ще се считат за разумни същества, равноправни, ако не и равностойни, на троловете, джуджетата, хората, върколаците и прочее й прочее, и ще подлежат на това, което приехме да се нарича „общото право", като също така ще са защитени от него. Това означава, че убийството на гоблин ще се счита за углавно престъпление. Вие спечелихте, командире, вие спечелихте. Благодарение на една мелодия, командире. О, и, разбира се, благодарение на положените от вас усилия, но всъщност именно съпругата ви привлече повечето посланици на скромното си представление, което мога да кажа, Ваймс, беше красноречиво устроено. Макар че, честно казано, Ваймс, се почувствах засрамен. Човек се мъчи цял живот да гради планове, да преговаря, да дава и взима, и да смазва онези колелца, които проскърцват, и като цяло прави всичко по силите си да попречи на този очукан стар свят да се разпадне на парченца. И изведнъж заради едно музикално изпълнение, Ваймс, заради едно музикално изпълнение някои много могъщи раси се съгласиха да работят заедно, за да изцерят проблемите на друга автономна раса и почти като страничен ефект да превърнат някакви животни в хора, ей така, с един замах. Можете ли да си представите това, Ваймс? В кой свят това изобщо може да се случи? Всичко заради една привечерна мелодия, Ваймс. Всичко заради една мелодия. Тази хармония от странно звънтящи звуци и невероятни модулации някак намери път към душите ни, подсещайки някои от нас, че имаме такива. Лейди Сибил струва колкото десетки дипломати. Голям късметлия сте, командире.

Ваймс отвори уста да отвърне, но Ветинари го прекъсна:

— Както и проклет глупак, проклет твърдоглав глупак. Преди да има закон, трябва да има престъпление? Разбирам го, но не го приемам. — Ветинари взе писмото от писалището си. — Лорд Ръждьо моли сина му да получи умерено кратка присъда, след която да му бъде позволено да емигрира до Четири хикса, за да започне нов живот. И тъй като младежът е сериозно замесен в контрабанда, глобата ще бъде възсолена.

Той вдигна ръка.

— Не, изслушайте ме! Аз в крайна сметка съм тиранинът в тази страна. — Ветинари се тръшна на стола си, обърса чело и додаде: — И вече съм извън кожата си заради иначе безобидна мила дама, която съставя кръстословици за Вестника. Както и да е, Ваймс, лорд Ръждьо говори за вас като за мъж на честта, отличаващ се с неподкупност, изумителна честност и почтеност. При това той лишава сина си от наследство, което означава, че след неговата смърт титлата му ще се прехвърли на дъщеря му Реджина, безжалостна жена с много труден и невъздържан характер. А това, Ваймс, създава още един проблем за мен. Негова светлост е с изключително разклатено здраве и аз, да си призная, се надявах да се справям със сина, който е невеж, арогантен, надут идиот, но сестра му? Тя е умна! — След кратка пауза лорд Ветинари додаде сякаш на себе си: — Но поне не съставя кръстословици… Сега вече имате думата, командире.

— Извършено е убийство — мрачно каза Ваймс.

Ветинари въздъхна тежко.

— Не, Ваймс! Извършено е касапско действие! Не разбирате ли? В онзи момент гоблините са били животни и не, не смейте да ми викате! В настоящия момент из дворците и канцелариите по целия свят гоблините се превръщат в хора като вас и мен, но това става сега. Бих искал да сте напълно наясно, че причината, поради която Стретфърд щеше да бъде поверен на милостивите грижи на господин Трупър, е, че той и неговите главорези са се качили на „Чудовищната Пути"… Да, какво има? — Ветинари извърна глава, когато Дръмнот го потупа по рамото. Последва полугласен шепот, преди Ветинари да прочисти гърло и да се поправи:

— Разбира се, имах предвид „Чудната Пути". — Без да среща погледа на Ваймс, той продължи: — Това е акт на пиратство и добрите хора от Куирм, където… въпросният кораб е бил регистриран, са до един „за" смъртното наказание за подобно нещо. Наясно съм за многобройните други престъпления на господин Стретфърд, но, уви, човек може да бъде обесен само веднъж… Макар че, както се оказа, господин Стретфърд очевидно е пострадал смъртоносно при пътнотранспортно произшествие преди три нощи, като е отхвръкнал на известно разстояние от мястото на произшествието с хирургически прерязано гърло. Много удобно, не мислите ли?

— Недейте да ме гледате така, сър.

— О, небеса, не бих ви обвинил в това, командире. Просто се чудех дали не ви е известно някое друго лице, което е имало зъб на починалия?

— Не, сър — отсече Ваймс, събирайки пети в поза мирно.

— Знаете ли, Ваймс, изражението ви понякога толкова се вдървява, че си мисля дали не бих могъл да си направя маса от него. Кажете ми само това: дадохте ли някакви инструкции?

Как успява, помисли си Ваймс, как?! На глас отвърна:

— Не зная за какво говорите, сър, но ако е това, което предполагам, отговорът е „не". Ако онази нощ е била извършена някаква мръсна поръчка, не е по моя заповед. Исках да видя Стретфърд на бесилката. Това е законно.

А аз никога няма да подхвана тази тема с Уиликинс, зарече се той.

Ветинари повдигна вежди, когато Ваймс продължи:

— Проклетият син на Негова светлост обаче го очаква дълга почивка на море под лазурно небе на ситен пясък с плицукащи се вълнички и с отбрани вина на намалени цени! — Той тресна юмрук на писалището и Ветинари се втренчи остро в него, докато Ваймс не го отдръпна. — Така ли ще оставите нещата?

— Известно е, че вълкът мени козината си наред с нрава, както казват хората. Всички ние се надяваме на известно опрощение, независимо дали го заслужаваме или не. Бъдете сигурен, ще държим под око младия тиквеник.

— О, да не пращате Мрачните чиновници подире му?

— Мрачните чиновници са мит, Ваймс, това е всеизвестно. Ако трябва да съм честен, по-скоро някой книжен плъх от посолството ни там ще следи напредъка му. Светът вече е по-добро място, командире. Понятие си нямате, Ваймс, никакво понятие си нямате до какви машинации, уловки и невиждана изобретателност трябва да прибягват някои от нас, за да се погрижат да е така. Не търсете съвършенството. То не съществува. Единственото, което можем да сторим, е да се стремим към него. Разберете това, командире, защото от моята камбанария не виждам друга алтернатива за вас. И не забравяйте, че ще останете в летописите с тазседмичните си дела. На Лорд Ръждьо може и да не му се понрави, но вестите се движат бързо. Истината ще стане известна и ще бъде записана в аналите на историята. — Патрицият се поусмихна изморено. — Така ще бъде, аз ще се погрижа за това. И светът ще продължи да си светува малко по-добре отпреди.

Ветинари взе в ръце някакъв друг лист хартия, хвърли му бегъл поглед и каза:

— Можете да си тръгнете, командире, със съзнанието, че аз, и то не за едно или две неща, ви завиждам. Предайте моите почитания на уважаемата си съпруга.

Ваймс изви очи към Дръмнот. Изражението на секретаря толкова прилежно не издаваше нищо, че всичко си пролича. Ветинари придърпа една папка към себе си и взе писалката.

— Не ме оставяйте да ви задържам, командире.

Час по-късно лорд Ветинари седеше пред писалището, събрал връхчетата на пръстите си и очевидно потънал в мисли, гледаше втренчено тавана и за изненада на Дръмнот от време на време помахваше с ръка, сякаш дирижираше някаква недоловима музика. Дръмнот беше достатъчно тактичен, за да не нарушава унеса му, но накрая се осмели да каже:

— Незабравимо изпълнение беше, а, сър?

Ветинари се отърси от невидимото си диригентство и се пооживи:

— Да, нали? Казват, че очите на някои картини можели да те следят из стаята, в което силно се съмнявам, но се чудя дали някои мелодии не могат да те следят завинаги. — Той явно се стегна и продължи: — Като цяло династията Ръждьо, макар и не съвсем отличаваща се с мозък, в общи линии е честна и патриотична пасмина, не съм ли прав, Дръмнот?

Дръмнот педантично и излишно подравни някакви книжа, преди да отвърне:

— Действително е така. Младият Ларвородни е прискърбно изключение.

— Смяташ ли, че е непоправим? — запита Ветинари.

— Твърде вероятно не съвсем — отговори Дръмнот, надлежно сгъвайки лист попивателна хартия. — Между другото Арахнида в момента работи като деловодител към посолството ни в Четири хикса. Помоли за тази длъжност, тъй като проявява особено голям интерес към отровните паяци.

— Е, предполагам, че всяка девойка трябва да си има хоби — сви рамене Ветинари. — Има ли много такива в Четири хикса?

— Доколкото знам, сър, там направо бъка от тях, а Арахнида очевидно вече е успяла да си направи впечатляваща сбирка.

Ветинари постоя със затворени очи, без да отвърне нищо. Дръмнот се прокашля.

— Нали казват, сър, че накрая всички грехове се опрощавали?

Хавлок, лорд Ветинари, неохотно се откъсна от спомена си за дивната музика, която жадуваше да чуе отново.

— Не всички, Дръмнот, не всички.

Същата нощ в леглото си на булевард „Скуун", заслушан в липсващите бухали и козодои, Ваймс сподели:

— Скъпа, скоро ще трябва отново да се върна в Графствата. Небивал е добро момче, но се нуждае от читав участък и правилни напътствия, а Ноби Нобс и Фред Колън просто не са достатъчни за това.

Сибил се завъртя.

— О, не знам, Сам. Фред и Ноби не са чак толкова зле и може да се окажат съвсем достатъчни в момента. Искам да кажа, ченгета са, но са изключително мудни и като цяло вдъхват спокойствие, като ги видиш как се мъкнат наоколо. Сега там имаш двама млади мъже, които пращят от енергия и хъс, и освен ако не искаш да разбишкаш всичко, току-виж, се оказало удачно в това смутно време да бъдат подкрепени от бавни и улегнали хора, не мислиш ли?

— Както винаги, си права, скъпа моя.

— Освен това видях Фред. Наложилото му се преосмисляне на света явно го е поразтърсило донякъде.

— Ще го преодолее — каза Ваймс. — Зад задръстения Фред, противно на всички очаквания, се крие читав човек.

Сибил въздъхна.

— Да, Сам, но този читав човек има нужда от почивка някъде на слънце далеч от смога, калта и ужасните смени.

— Ама това са най-хубавите неща! — разсмя се Ваймс.

— Не, трябва му почивка. На всеки му трябва почивка, Сам, дори и на теб.

— Вече си взех почивка, скъпа, благодаря ти.

— Не, взе си няколко дни, опропастени от схватки, наводнения, убийства и не знам още какво. Виж как са нещата в участъка, увери се, че всеки си върши работата, и ще отидем пак там за още една седмица. Чуваш ли ме, Сам Ваймс?

ЕПИЛОГ

И така, три месеца по-късно Сам Ваймс отиде отново на почивка и този път му дадоха да върти руля на „Чернооката Сузи" по целия път до Куирм, като почти не удари нищо кой знае колко важно и беше толкова щастлив, че трябваше да му намерят друг сит котак на припек, с който да се мери.

Направо се изненада колко може да бъде забавна една почивка. Е, все пак не чак толкова, колкото се изненада осем месеца след това, когато двамата със Сибил бяха поканени на сватбата на госпожица Емили Гордън за най-големия син на сър Абутвръз Бранотворски, собственик на прочутата грънчарница и между другото изобретател на бранотворските хрупкави ядки — закуската за шампиони, без чийто питателен трошляк анкх-морпоркското храносмилане би било по-затруднено, отколкото е здравословно. Сватбеният подарък на Ваймсови беше сребърна съдинка за варене на яйца, тъй като Сибил беше на мнение, че човек не може да сбърка с варени яйца.

А Ваймс беше поласкан, когато на церемонията забеляза, че една от Гордъновите щерки носи чисто нова и приятно насърчаваща униформа на медицинска сестра, а три други са се изтупали с доста живописни и — за голямо доволство на Сибил — доста скандални шапчици от новата колекция „Гордън".

Бойната Хермеслава, по думите на майка й, била задържана в горите да се справя с много голям и проблемен Pinus. Като чу това, Ваймс придоби съвсем нелепо изражение, докато Сибил не го смушка с пояснението, че Pinus Strobus е научното наименование на веймутовия бор.

Но най-голямата изненада за Ваймс дойде по-късно същата година, когато се оказа, че бестселърът, превзел с щурм литературния свят на Анкх-Морпорк, е посветен на командир Самюъл Ваймс. Заглавието на книгата беше „Гордост и изключително големи предразсъдъци".

БЕЛЕЖКИ ПОД ТЕКСТА

1

Схемата на обмен с куирмската жандармерия работеше много добре: тя получаваше пример за ченгелък а ла Ваймс, докато храната в бюфета на участъка в Псевдополис се подобряваше до неузнаваемост благодарение на капитан Емил, макар че той използваше твърде много авек.

2

И съответно да бъде щастлив да получи скромното второ място в почти всяко решение в домакинството. Лейди Сибил считаше, че докато думата на обичния й съпруг е закон за Градската стража, що се отнася до нея самата, е любезно предложение, което може да бъде великодушно обмислено.

3

Тоест като се изключи флангът от артистично разголени девойки по парапета му. Те държаха амфори. Амфорите са изкуство.

4

Това, егалитаризмът, хич не беше лесна работа. За Ваймс всички хора бяха равни, но сержант очевидно не беше равнозначно на капитан, а капитан не беше равносилно на командир, а колкото до ефрейтор Ноби Нобс…, е, ефрейтор Ноби Нобс нямаше равен.

5

При дадените обстоятелства да е метален не би било подходящо… или безопасно.

6

Да не говорим за Дежурен по дъска Ваймс — бележита фигура в джуджешката общност.

7

Уиликинс беше отличен иконом и/или благороден благороднически служител, когато случаят го изискваше, но дълги години беше градил кариера като запален уличен побойник и се беше научил никога да не обръща гръб на някого, който по всяка вероятност е въоръжен.

8

По-късно Ваймс се зачуди за ерудирания термин, употребен от Уиликинс в случая, но фактът си е факт: ако някой се мотае из къща с много книги, прихваща по нещо от тях. Също както Ваймс, като се позамисли човек.

9

Родното място на Нютон. Б. пр.

10

Стражите неведнъж бяха откривали собственоръчно съчинени прощални писма, които при щателен оглед се оказваха написани с чужд почерк.

11

Свинската подпруга е изобретена по някое време около Годината на хермелина от преподобния Джоузеф Робинсън Закономерния, пастор от „Вейте светии и тримата грешници" в енорията на Долно стръмнище. Доколкото може да се съди от записките на неговите съвременници, играта е представлявала комбинация от микадо, прескочи кобила и бренди. За нея няма писани правилата, ако изобщо, разбира се, е имало такива.

12

Перипатетизъм (гр.) — учение на перипатетиците (последователи на Аристотел) за научно обяснение на света. Бел. бълг. ред.

13

Сибил беше обяснила на Ваймс, че в провинцията хората се обличат поне с век по-назад от града, тоест с кринолин, а за Ваймс бричове — от онези древните, с отвори отпред и отзад и с леко стресираща миризма отвсякъде.

14

Вж. „Наместникът идва за чай и сто двадесет и седем други предупреждения за социално смущение" на д-р Бентли Кяр (издание на Невидимия университет).

15

Това беше напълно непонятно за Ваймс, който беше абсолютно убеден, че е невъзможно да се направи разлика между кокоша и пуешка пръдня. При все това се намираха разни субекти, които твърдяха, че я усещат, и той се радваше, че са избрали този отдушник за озадачаващите си наклонности, вместо например да пълнят умивалниците си с човешки черепи, събрани на главната улица.

16

Понеже не му се отпускаше много време за разговор.

17

Четвъртият Простолюдия, поел дюкянчето за тютюн и енфие, усети, че фамилията му не звучи особено престижно и кой знае защо, избра да се нарече Сащисник. Името наистина стана престижно благодарение на търсенето на тютюневи изделия, които се възприемаха изключително добре сред аристократичните и не чак толкова аристократичните кръгове. Впоследствие във всяко следващо поколение от рода имаше поне по един Сащисник (макар че за женски рожби обикновено се използваше Сащисана).

18

Проблясъкът всъщност е визуален звън.

19

Прохождането в английската азбука започва с "A for Apple". Б. пp.

20

Това, разбира се, е абсолютно вярно.

21

Господин и госпожа Колън се радваха на дълъг и щастлив брак, свеждайки до възможния минимум своите взаимоотношения. Това се постигаше, като той целесъобразно поемаше нощни дежурства, докато тя работеше дневна смяна и обратното. Съгласуваха това на базата, че всичко останало би провалило романтиката.

22

Строго погледнато, полът на дадено джудже си остава тайна между него или според случая нея и неговата или според случая нейната майка, докато не решат да осветлят някого по въпроса, макар че по принцип е възможно да се установи, когато ги наблюдаваш внимателно и си набелязваш кой пие шери или леко бяло вино. За съжаление това не винаги върши работа с джуджетата полицаи, понеже както всички полицаи по света, те пият всичко достатъчно силно да им помогне да забравят с какво са се сблъскали през деня.

23

Според джуджешките анали вселената е създадена от писанията на Так, който се е самонаписал. Всички писмена са светени за джуджетата.

24

Както и да се произнася това на език, който в най-добрия случай звучи така, сякаш някой подскача с два крака върху много голям пакет с чипс.

25

Начин на извършване на деянието. Б. пр.

26

За съжаление оглавяващ полицията Левак беше твърде Оптимистичен; в Аикх-Морпорк мишките и хлебарките бяха решили да изгладят отношенията си и да се съюзят срещу хората.

27

Които впрочем независимо от всичко бяха нещо перманентно.

28

Тъй като беше фигъл, Лудичкия Артър беше много икономичен за изхранване, защото съпоставяйки размера му с останалите стражи, той изяждаше за година онова, което те изяждаха за седмица. Макар че трябва да се признае, че съобразно размера му той можеше да изпие повече алкохол на седмица, отколкото всеки човек за година.

29

Първите две са джебчийство и неприлично поведение на публично място.

30

Племената на речните корабоплаватели се срещат навсякъде из равнините Сто. Говори се, че са неспособни да лъжа, макар че тази информация е дадена от самите зуни, предизвиквайки, тъй да се каже, философска енигма. Безспорно се твърди, че за тях концепцията за лъжа е толкова трудна за разбиране, че малцината, успели да усвоят техниката, биват високо почитани и получават висш пост в зунското общество.

31

Формално погледнато, стихийният щурм на Старата Негодяйка се описваше в техническата литература като пробивна вълна, но всеки, изпитал на гърба си подобно явление, се научава да ругае, на което се дължи и леката корекция в терминологията.

32

Когато редови страж Треска се присъедини към полицията, незабавно му лепнаха прякора Лъчеперко, понеже така работят полицейските глави.

33

Или носа, или тила си, ако питаха пишман мореплавателя Ваймс.

34

Звукът на лекото подрънкваме на порцеланова чашка върху порцеланова чинийка прогонва всички демони, което е малко известен факт.

35

Трите безочливки очевидно бяха дъщерите на Слепия Йо (но нали знаете как клюкарят хората). Казваха се Голотия, Срамотия и Съблазна.

36

Тоест нещо по-голямо, отколкото всъщност е, което става много гадно, ако решиш, че можеш да се заядеш с него, понеже си се налял до козирката с бира.

37

Или евентуално с нечии чужди зъби.

38

За онези, които не са наясно, морските охлюви, от онези със сърцевидните и фуниевидните черупки, може да се приемат за сополите на морето.

39

Преди години някой бе казал, че да видиш как се надига и снижава заприщеният бюст на Сибил Рамкин, значи да разбереш възхода и падението на империи.

Content

Тери и Лин Пратчет
Смрък
(книга 39 от "Света на диска")

1.

2.

3.

4.

5.

БЕЛЕЖКИ ПОД ТЕКСТА