Джош Малерман

Червеното пиано

Това е художествено произведение. Имената, персонажите, местата и случките са плод на авторовото въображение или са използвани с художествена цел и не са замислени като действителни. Всяка прилика с реални събития, места, организации или личности, живи или починали, е чисто съвпадение.

През май 2012 г. групата ми „Хай Стрън" тъкмо бе приключила с концерта за представянето на албума ни Posible ó Imposible, оставих микрофона обратно на стойката и с Дерек (барабаниста) излязохме от бара. От сенките на заведението се появи една палавница, великолепен чифт яркозелени очи и толкова дълги крака, че се загубих по пътя, докато ги оглеждах. Тя заговори първа. „Имаш ли още от тази боя за лице?"

Преди шоуто се бях изрисувал с маркер. Прости рисунки. „Да", казах и бръкнах в джоба на якето си. Но мацката се пресегна, хвана лицето ми с две ръце и отърка своето в него.

Voilа. Боядисано лице. И началото на нещо ново.

Тази книга е за Алисън Лаако, която получаваше „Колелото на лудостта" парче по парче, искра по искра, тъй като всяка вечер я засипвах с резултата от ентусиазираното си писане през деня.

Затова винаги ще има пътека, следи в прахта, оставени — може би — от колело, които ще водят от нея към мен, после към книгата и обратно към нас.

Това ми харесва.

Винаги ще знаем в коя посока се върти колелото.

Обичам те, Алисън.

ПЪРВА ЧАСТ

Фа

1, 2, 3, 4. .

1

Пациентът е буден. Песента, която пише, заглъхва… сякаш, докато е спал, тя е звучала непрекъснато, повтаряла се е отново и отново… саундтракът на неговия невероятно дълъг, немислим покой.

Той помни всяка подробност от пустинята. Първото нещо, което вижда, е човек. Този човек е лекарят.

Каки панталоните и хавайската риза не са типичното облекло за лекар, но сияещото познание в очите му го издава.

— Ранен си много лошо.

Гласът му е увереност. Гласът му е контрол.

— Нараняването ти е без аналог, редник Тонка. Преживял си нещо толкова… — вдига свитите си в юмруци ръце високо до гърдите си, сякаш се опитва да хване губещата му се дума, — нередно.

Филип открива в мъжа, стоящ на крачка от края на леглото му, повече от медицина. Силна, стройна физика. Неестествено съвършена коса, кожа, лишена от бръчки, като пустинна дюна.

Този лекар е военен.

— Сега — продължи той, — нека ти обясня защо е толкова невероятно трудно да стане това.

Филип не може да огледа добре стаята, в която се намира. Границите на зрението му са замъглени. От колко време е тук? Къде е това тук?

Но лекарят не отговаря на незададени въпроси като тези.

— Ако бе счупил само китките и лактите си, може би щяхме да предположим, че си паднал, че си се ударил в земята по някакъв начин. Но ти си си счупил раменната кост, лъчевата кост, както и лакътната кост; радиалните израстъци; коракоидния процес, трохлеите и всяка от двайсет и седемте кости в ръцете си.

Усмихва се. Усмивката му казва, че Филип трябва да сподели изумлението му.

— Не очаквам да знаеш имената на всички кости в човешкото тяло, Филип, но ти казвам, че не просто си си счупил китките и лактите. Счупил си почти всичко.

Внезапен шепот от място, което Филип не може да види. Може би гласове в коридора. Опитва се да извърне глава, за да погледне.

Но не успява. Изобщо не може да мръдне врата си.

Отваря уста, за да каже нещо, за да каже, че не може да помръдне, но гърлото му е сухо като летен пясък. Затваря очи. Вижда следи от копита в онзи пясък.

— Сега… Ако беше счупил само дланите и ръцете си нагоре, бих могъл да си представя инцидента, който си претърпял; бих казал например, че си пострадал от преса, някакъв вид менгеме; вероятно и двете ти ръце са били поставени на маса, когато върху тях е била стоварена тежест. Но разбира се, не само те са счупени. Бедрените кости, големите пищяли и малките пищяли и на двата ти крака също са потрошени, както и капачките, медиалните епикондили, двата втори шийни прешлена (което би трябвало да е достатъчно, за да предизвика кома) и почти всички от двайсет и шестте кости на всяко от ходилата ти.

Лекарят говори с такава свобода, движи се като толкова здрав човек, че в сравнение с него Филип се чувства като пародия на човешко същество.

— Предполагам, че е възможно да се пресъздаде сцената, да бъдеш поставен на ръба на канара, с ръце и крака, висящи над бездната, докато нещо с толкова ужасяващо жестока форма, достатъчно изкривено, за да се свърже с всяка от гореспоменатите кости, пада от небето и ти причинява най-агресивното множество от фрактури, които някога съм наблюдавал. Но не. Неволите ти не свършват тук.

Зад лекаря, там, където бежовата стена се събира със светлосиния таван, посред бял ден Филип вижда африканската пустиня.

Замисля се за приятелите си, за своята група. „Дъ Дейнс"[1].

— Пубисът, хълбочната ти кост, сакрумът… строшени. Симфизисът пубис, предният надлъжен лигамент… разкъсани. Ребрата ти, Филип, до последното… заедно с всички междугръбначни дискове, гръдната кост, манубриумът, ключиците — нагоре през врата, до мандибулата, скуловите кости, слепоочните кости, фронталните и дори… някои зъби.

Лекарят се усмихва, показвайки част от своите.

— Сега… можем да допуснем хипотетично, че подобен резултат е вероятно да се получи, ако човек лежи на каменна плоча и без да подозира за това, втора каменна плоча бива пусната от огромна височина върху него и го потрошава напълно, съвсем изненадващо. Такава теория може да заслужава обмисляне, ако всяка от фрактурите ти е на почти едно и също разстояние от повърхността на тялото ти. Но разбира се, случаят не е такъв. Фрактурата на предния надлъжен лигамент се различава с почти три сантиметра от фрактурата, нанесена на челюстта ти. Всъщност в тялото ти няма дори едно-единствено счупване, което да е сравнимо с друго; няма признак, по който да се определят предметът, причината, формата на това, което те е наранило. С други думи, Филип… това не е причинено от един солиден обект и все пак… всичко е станало едновременно.

Лекарят отстъпва встрани и разкрива пред Филип нещо, което прилича на черни образи, излъчващи сияйни бели петна, като мацнати с четка. Недовършени форми. Начупени следи.

Рентгенови снимки.

Повече от една от тях му изглеждат като отпечатъци от копита в пясъка.

— Смея да твърдя — продължава изумено лекарят, — че това е най-смайващата травма, която съм виждал през живота си. Някои биха я нарекли… свръхестествена. Виж сам, Филип.

Още шепот отнякъде, докъдето погледът на Филип не достига.

— Сега… — казва лекарят и се извръща отново от снимките към Филип. — Знам, че току-що се събуди… едва дойде в съзнание, и си давам сметка, че всичко това е значителен шок. Беше в безсъзнание, в кома, шест месеца.

Числото е немислимо. Числото е жестоко. Числото добавя разстояние между него и „Дейнс".

— Не си имал възможност да осмислиш тези шест месеца и сега трябва да започнем процеса на лечение. И физически, и емоционално. — Лекарят допира палеца и показалеца си замислено до брадичката си. — Но има някои въпроси…

— Къде са „Дейнс"? — изграква Филип. Гласът му е скърцащи дървени стълби. Гласът му е стенеща стара пейка на пиано.

От място извън полезрението му се разнася приглушено ахване. Женски глас.

Той говори! казва гласът.

— Очевидният първоначален въпрос — продължава лекарят, пренебрегвайки въпроса на Филип, — е… как е възможно човек да оцелее след подобно нещо?

Лек полъх разрошва пригладената му кестенява коса.

Филип се опитва да повдигне ръка, но не успява.

Лекарят с лекота разперва откритата си длан, сякаш за да му покаже поредната разлика между тях.

— Но ето… тук си… оцелял си. Затова идва редът на втория, по-неотложен въпрос… Какво стана там, редник Тонка?

Поставя ръце на коленете си, превива се в кръста и приближава сините си очи на нивото на очите на Филип.

— Какво открихте, ти и приятелите ти, в пустинята? Или по-скоро…

Лекарят размахва ръце във въздуха, игриво заличавайки потока на мисълта си. Жестът е толкова не на място, че изглежда грубо и непочтително.

— Нека забравим за миг колегите ти музиканти, групата, „Дейнс".

Студеният оценяващ поглед му подсказва, че той вече го е направил. Филип отново вижда отпечатъци от копита, дълга точеща се следа.

Чува и звук, противен и натрапчив, създаващ собствена следа, виещ се по хоризонта на паметта му. Опитва се да се пребори с него с помощта на своята песен. Неговата и на „Дейнс". Песента, която му бе правила компания, докато бе спал.

Но гласът на лекаря я заглушава отново.

— Въпросът е не какво сте открили… а какво е открило вас?

2

Филип е поел по Пътя. Винаги го нарича така. Пътя.

Не Правилния път или Погрешния път. Много внимава да не уточнява. Когато някой от приятелите или от семейството му го попита дали не смята, че пие прекалено много, или се зачуди на глас дали не виси по баровете прекалено често, той винаги отговаря по един и същи начин.

Уф, чупката. Поел съм по Пътя.

Символът на Филип за Пътя е един клавиш на пиано, едно фа, доста изтъркано, което носи на верижка на врата си. Самият клавиш е от първото пиано, което той видя, когато се завърна от войната, от Втората световна война: изпотрошено и зарязано на тротоара, на около двеста крачки от летището в Детройт, Мичиган.

Въпреки единия липсващ крак, напуканото дърво и лющещата се жълта боя пианото му се стори добро знамение: официален комитет не би му направил по-топло и сърдечно посрещане.

След като прегърна родителите си и метна багажа си в новия им крайслер, модел от 1945-а, Филип ги помоли да почакат, за да вземе нещичко от пианото за вкъщи със себе си.

За да го отнесе в бъдещето със себе си. В бъдещето След войната.

По Пътя.

Лесно избра клавиша. Фа. Защото фа-то е единствената нота, присъстваща и в двете мнемонични упражнения за начинаещи пианисти:

EGBDF (Every Good Boy Does Fine)

FACE[2]

Краят на едното упражнение, началото на другото.

Когато войната свършва и е ред животът да започне… у дома.

Живот по Пътя.

Дванайсет години по-късно, на трийсет и една години, Филип може и да няма същата армейска физика, каквато имаше, когато заедно с „Дейнс" свиреха за войниците в Англия, но философията му е същата като тогава. Нека познатите му в Детройт (а те са много; „Дейнс" са нощни птици) мислят, че Пътят е нещо религиозно, нерелигиозно, нездравословно, чиста халюцинация или абсолютна лудост. Няма никакво значение. След една война и една хитова песен свободният живот е единственият път, по който е готов да поеме.

Пътят го е отвел до добро място. Звукозаписно студио в центъра на Детройт, на пресечката на „Елизабет" и „Удуърд", в тази година, 1957-а.

„Дейнс" („Любимците на Детройт", както ги бе нарекъл вестник „Фри Прес") го притежават. На голямо кръстовище. Лари, падащият си по забавленията басист на групата, дългокосият чудак, намери мястото. Пуста сграда от бетонни блокове, използвана някога за изкормване и оскубване на животни, с прекалено добра акустика, за да я изпуснат.

Това е, бе казал Лари преди няколко месеца, сочейки с разперени ръце като нелепия водещ на телевизионната игра „На кого вярваш?". Това е Страната на чудесата.

Но не всички от групата бяха убедени. Огромен бивш кафез за изкормване на кокошки не им се струваше подходящо място за записване на хитове.

Ти винаги харесваш всичко още от пръв поглед, каза Дуейн.

А ти, тросна се Лари и вдигна укорително ръка към другата половина на легендарната ритъмна секция на групата, си прекалено консервативен, за да свириш рокендрол. Видя ли асансьора?

Дуейн се намръщи.

Имаш предвид дървената кутия, пълна с кокоши пера?

Харесва ми, каза Филип, виждайки вече в главата си преградата, която щеше да разделя апаратната от кабината за изпълнителите.

Мамка му, каза Дуейн. Щом Филип е зарибен, работата е отписана.

Огледа се из студеното хале и видя, че Рос също се усмихва.

И пак, мамка му. Ще го направим, нали?

Лари постави ръка на рамото му.

Виждаш ли го?

Не, не го виждам.

Ето, точно там… блестящ комплект барабани. Лари щракна с пръсти, сякаш бе способен да извика като с магия от въздуха комплекта барабани „Слингерланд" на Дуейн.

Не го виждам, Лари.

Напротив, виждаш го.

Виждам ужасно студено място, в което мръзнем, докато записваме следващия декември.

Лари се разсмя. Коженото му палто изпука, когато той придърпа Дуейн към себе си.

Ела тук.

Къде?

До прозореца.

Прозорецът бе просто малко квадратче, изрязано неравно в бялата стена от бетонни блокове. Четиримата членове на бандата се доближиха един до друг и погледнаха към ширналия се под тях Детройт.

О, я вижте онова момиче, подсвирна тихо Рос.

Познавам я, каза Филип.

Познаваш я? Как така познаваш всяко момиче в Детройт? попита Рос.

Филип сви рамене.

Момичетата харесват пианисти, Рос.

О, мамка му, човече. През целия си живот слушам това за момичетата и китаристите, китаристите и момичетата. Избрах да свиря на китара заради мацките. И сега ти ми казваш, че…

Виж, прекъсна го Лари. Още една. Също толкова хубава.

„Дейнс" се умълчаха. Ушите им почти се докосваха.

И тази ли познаваш, Филип?

Не. Не я познавам.

Обзалагам се, че минава всеки ден оттук, каза Дуейн с леко отнесен глас.

О, човече! Лари се обърна към барабаниста. О, ЧОВЕЧЕ! Дуейн!

Не, чакай, не казах…

Ще го направим, Дуейн!

Не, не, чакай, Лари…

Ще си купим място за собствено шибано студио!

В този ден „Страната на чудесата" е пълна. „Дейнс" са наети да запишат албум, рокендрол, защото са добри в това, което правят, и мястото, което имат, бе станало легендарно в града заради „добрия му звук". Дори джаз изпълнителите записват при тях, въпреки репутацията им, че са луди. Това място е професионално, колкото шкафа с алкохол на чичо ми, веднъж каза Клей Дениълс, но да ми го начукат, ако не звучи като злато. „Дейнс" бяха направили хит и после записаха още две успешни песни в „Страната на чудесата". „Вдигни шум" стигна номер 17 в местните класации, а „Убийствен гъдел" се изкачи до номер 6. Но „Бъди тук", която стана номер 1, ги изстреля на върха. И все пак фактът, че са служили по време на Втората световна война, е основната причина за успеха им. Няма значение, че не са воювали на предните линии. За повечето американци да си бил във военен оркестър, е все едно да си бил в армията. А етикетът „ветерани" е достатъчно основание дори местните, които изобщо не се интересуват от музика, да се отбиват, за да погледнат какво се случва в „Страната на чудесата".

Някои от тях им стават добри другарчета по чашка. Други си тръгват, притеснени заради Филип Тонка, пианиста, който изпива повече шотове, отколкото са нотите, излизащи изпод пръстите му.

Чупката. Поел съм по Пътя.

Какъв Път?

Погледни надолу. Не го ли виждаш? И ти си застанал на него.

Някои смятат, че „Дейнс" са увредени. Пият повече от ветераните от Първата световна война. Никога не пропускат парти. И спонтанно написват саундтрак за следвоенен филм, който е едновременно гневен, радостен, объркан и съзнателно невеж. Сякаш казват да продължим напред. Всичко това бе вчера, вече е минало. Името на песента им, която стана хит номер 1, непреднамерено обобщава колективния им мироглед.

Бъди тук.

Вдишай това сега.

Бъди сега.

— Сложи одеяло вътре в него — казва Лари по микрофона от апаратната.

Днес имат работа за вършене. Но ще се справят ли?

— Сериозно? — пита хлапето барабанист от „Спарклърс". През стъклото прилича на изгубено дете. — Одеяло в барабана?

Дуейн се надига от дивана в апаратната и започва да говори на микрофона с дълбокия си глас, който винаги е бил най-авторитетният в „Дейнс".

— Ще звучи по-малко кухо, синко. С по-приглушен звук. Довери се на Лари. Сложи одеяло в касата.

Барабанистът на „Спарклърс", хлапе от предградието, с чиста къдрава руса коса, се оглежда за одеяла.

— На леглата — казва Филип и посочва през стъклото. Отпива от бутилка ром „Ронрико". Китаристът на групата помага на барабаниста в търсенето. Без да иска, удря ключовете на своя „Фендър Стратокастър" в стената. Тъй като китарата му вече е включена в усилвателя, звукът отеква през високоговорителите в апаратната.

— Виждате ли онези четири койки в задната част? — казва им Дуейн.

Членовете на бандата често спят в студиото; диви нощи, ранни часове, и без това трябва да са тук на сутринта. Подът е осеян с празни бутилки.

Барабанистът вдига един спален чувал.

— Не — казва Лари на микрофона. — Прекалено е дебел. Нещо по-леко.

Сега барабанистът се изчервява. Смята, че му се подиграват. Мениджърът на групата, Артър, богато хлапе от Бирмингам, изглежда притеснен.

Той стои до кожения диван в апаратната.

— Хора, наехме ви да направите запис, не да декорирате барабана на Фред!

— Виждаш ли онова одеяло в жълто и черно, Арт? — пита го Лари и посочва с молива през стъклото към едно неоправено легло до по-далечната стена.

— Да, разбира се, че го виждам.

— Точно него използвахме при записа на „Бъди тук".

Мениджърът прекосява бързо апаратната. Взема микрофона от Лари.

— Фреди. Какво ще кажеш за жълто-черното одеяло на дюшека до коляното ти?

Панталоните на барабаниста се смъкват надолу по задника му, когато се навежда да го вдигне. Филип поставя ръка на рамото на мениджъра.

— Знаеш ли от какво се нуждаят момчетата ти? — пита той.

— От какво? — Арт проверява часовника си. Непрекъснато го прави. Притеснява се за времето. За времето и парите.

— Момчетата ти се нуждаят от един следобед навън.

— Няма начин — казва Арт и повдига и двете си ръце с открити длани към Филип. Филип вижда в този жест проблясък от по-възрастния Арт, след години, когато продуцирането на музикални групи за него ще бъде само стара джунджурийка на рафта на миналото му. — Тук сме от два часа и още не сме свършили никаква работа.

— За какво говориш? — пита Дуейн. — Избрахме одеялото, нали?

Филип хваща мениджъра за китката.

— Свали си часовника.

Арт покрива часовника си с другата си ръка. Сякаш го обират. Сякаш Филип е крадецът. Бандата често кара хората да се държат така.

— Какво ти става, Тонка?

— Сериозно говоря. Свали си часовника.

Макар и колебливо, мениджърът го прави. Подава го на Филип.

— Какво ще правиш с него?

— Ще го счупя.

— Чакай!

Филип се усмихва.

— Ще го понося.

Слага го на своята китка и намества закопчалката.

— Хей, Тонка! Споразумяхме се за цената, стиснахме си ръцете!

— Така е — казва Филип. — Но това е половината проблем.

— Искаш да предоговорим цената? Мамка му, знаех, че не може да ви се има доверие!

— Кой е казал нещо за предоговаряне? Отпусни се. Споразумяхме се. Стиснахме си ръцете. Но направихме само това.

— За какво говориш?

Филип се навежда над микрофона в апаратната.

— Господа. Оставете инструментите си. Излизаме.

Зад стъклото членовете на групата се споглеждат уплашено.

— В душите ви има дупка — казва Дуейн на мениджъра. — Достатъчно голяма, за да се плува в нея.

— И вие ще я запълните?

— Не за един следобед — отвръща Лари, вече намятайки коженото си яке. Прокарва покритите си с мазоли пръсти през дългата си коса. — Но ще опитаме.

Арт поклаща глава, мрънка, жалва се, докато Дуейн също облича коженото си яке, а Филип проверява дали има пари в джобовете на своето. „Спарклърс" влизат в апаратната объркани, смутени.

— Хайде, момчета — казва Филип.

— Къде? — пита китаристът.

— Ще ви потърсим вдъхновение.

На излизане, докато напускат студиото, телефонът звънва.

Филип се спира на вратата и поглежда назад.

Някой път телефонът звъни по-силно от обикновено, мисли си той. Сякаш ти казва, че това обаждане е по-важно от другите… още преди да си вдигнал.

Заключва студиото и тръгва след приятелите си.

3

Днес Филип може да се движи повече, отколкото вчера, но това малко е плашещо малко. Вече си спомня всичко: „Дейнс". Африка. Пустинята. Звука. Но точно сега тези спомени трябва да почакат; в момента от значение е единствено състоянието на тялото му.

И болницата. Мотивите на това място. Филип е бил около достатъчно военни, за да знае, че почти нищо тук не се връзва с тях. А това, което се връзва, пак някак си не е наред. Иска питие. Толкова силно му се иска едно питие. Той е сам, гледа към мястото, където бежовият тапет се слива с бледосиньото на тавана — цветовете на Намиб по обяд. От дясната му страна, там, където не може да вижда, се върти вентилатор. Чува се радиопиеса, тиха драма, която се бие със звука на класическата музика, носеща се от друга стая по-надолу по коридора.

Стаята му е голяма. Знае това, защото е пробвал да прецени размера й чрез ехото на гласа си.

— Мамо — казва той. — Жив съм.

Бил е уплашен и преди. Много пъти, по много начини.

От мазето в къщата на Уайоминг Стрийт, избата, където се учеше да свири на пиано, до полета за Англия през 44-а година, когато с „Дейнс" и останалата част от военния оркестър бяха изпратени да забавляват хиляди млади мъже, които знаеха, че са твърде млади, за да умрат.

— Татко. Жив съм. Добре съм.

Но не е добре. И това, че го казва, не го прави истина.

В стаята има някакъв музикален инструмент. Все още не е сигурен какъв е, но вибрациите му подсказват, че има струни.

Значи, китара? Може би.

Пляскане от лявата му страна. Струва му се, че са завеси, полюшвани от бриз. Значи, прозорец. Тогава светлината на тавана навярно е слънчева светлина.

Ослушва се за тиктакане. Часовник. Чува един. Толкова тих, че сигурно е някъде отвън.

Почва да отброява заедно с него. Отчаяно се нуждае от нещо, което да отпусне нервите му, които не успява да успокои. Медитацията.

„Дейнс" следват следите от копита в пустинята. Само от два крака са. Като че ли някакъв звяр е ходил изправен…

Трябва да се съсредоточи върху нещо друго. Затваря очи. Представя си, че е пред онова пиано в мазето. Обутите му в гуменки крака натискат интро на педалите в прахта.

— Едно, две, три, четири…

Но отброяването на едно-две-три-четири му напомня за барабаниста Дуейн, за началото на песента на „Дейнс", за факта, че не може да помръдне дори пръст и че вероятно никога отново няма да може да свири на пиано.

— Дуейн. Лари. Рос. Жив съм.

И после чува глас… толкова близо до ухото си, че Филип би подскочил, ако можеше.

— Това е добре.

— Хей! — изкрещява Филип.

Лек смях. Женски.

— Не съм плашила никого така от Хелоуин, 1949-а — произнася гласът. Същият като онзи, който бе чул да шепне, когато се бе събудил. — Бях се скрила под леглото на дъщеря си. Носех гумена кухненска ръкавица. Хванах я за глезена.

— Коя си ти?! Покажи се!

— Отпусни се — казва тя. — Аз съм сестра Елън. Грижа се за теб вече шест месеца.

Скърцащ стол. В негово дясно се появява лице. Изглежда младо. Съвсем свежо младо лице. Лунички по целия нос. Гранитеносиви очи. Черна коса. Бяла престилка.

— Гладен ли си? — пита тя.

Филип не отговаря. Само се взира. Когато тя говори, главата й се наклонява на една страна. Дали осъзнава колко лесно се движи?

— Нека ти донеса нещо за ядене.

Тя се изправя и отново изчезва някъде вдясно от Филип. Тропащите й по плочките на пода токчета му дават по-добра представа за пространството от ехото на гласа му. Застанала навярно на прага на вратата, сестрата проговаря:

— Не мога да ти опиша колко се радвам, че се събуди.

После излиза и Филип се заслушва в отекващите й по коридора стъпки.

Представя си други хора в стаята, застанали безмълвни до него. Лицата, които вижда, са военни. Други лица, други очи. И очите на тези лица искат да знаят повече неща, не само дали е гладен.

— Ехо? — пита той, треперейки. Не може да се отърве от тревогата, която го изпълва от мига, в който се е събудил. „Дейнс". „Дейнс". Къде са останалите от групата? — Има ли някой друг тук?

Сестра Елън го е научила на нещо много важно през тази половин минута, която бяха споделили: Филип не само едва успява да помръдне… но дори не може да разбере дали в стаята има някого, който го гледа, докато опитва.

И лицата, които си представя, отварят устите си. И въпросите се изливат оттам като песъчинки на пясъчен часовник.

Въпросите ще дойдат. Филип го знае. Въпроси за Африка и за източника на звука. Въпроси за останалата част от взвода, за „Дейнс", за това, което е чул там Филип, за това, което е записал.

И все по-налудничави въпроси. Като: Какво всъщност отведе Рос? Какво отведе другите? Къде ги отведе? И защо изглеждаш толкова уплашен, редник Тонка, когато те питаме тези простички неща?

Въпросите ще дойдат.

И когато това стане, какво ще им каже Филип?

Ще запее ли? И колко ще им изпее?

4

— Ей, Филип — казва Мисти. — Изглежда, вече доста си пийнал.

На Мисти нещата винаги й „изглеждат" някак.

— Добре съм — усмихва се Филип.

— Явно записваш с банда сухари — кимва тя към „Спарклърс", които са се настанили по-надолу на бара със смутен вид. — Как се казват? „Бланд"[3]?

— „Спарклърс"[4].

— Исусе…

Лари намигва на Мисти над рамото на Филип.

— Нашата задача е да ги накараме да се отпуснат.

— Не можеш да направиш запис, без да задълбаеш с иглата в плочата — заиграва се с думите Мисти.

— Ще задълбаем — казва Лари. После вдига рамене. — Всъщност не знам. На тази повърхност може и нищо да не остави следа. Може би няма да стане.

— Помогни ни да ги поразчупим малко — казва Филип.

— Разбира се. Какво искаш да им дам?

— Нещо страховито. Нещо силно.

Мисти се замисля. Но не задълго. Не за първи път „Дейнс" водят групи в „Бърлогата на Дъг" на Бобиен Стрийт. Подрежда пет чашки.

— И ние ще вземем от същото — добавя Филип.

Мисти се усмихва майчински. Филип я харесва. С късата си тъмна коса и силни очи би могла да му бъде сестра. И винаги е била мила с бандата.

— Смятате ли да записвате нещо днес? — пита тя, докато налива шотовете.

— Още не сме приключили с ударните.

От джубокса зазвучава „Малка хубава сладуранка" на Търстън Харис. Поклащайки се в танцова стъпка, Дуейн взема половината от шотовете от Мисти. Филип грабва останалите. Отнасят ги към „Спарклърс", които сега са се събрали на дансинга. Но все още не танцуват.

— Харесва ли ви тази песен, момчета? — пита Филип.

— Да — отвръща басистът на „Спарклърс". Филип забелязва отражението си в тъмните очила на хлапето. Изглежда пиян. — Забавна е.

— Добре — кимва Дуейн. — Тогава нека се позабавляваме.

Докато с Филип раздават шотовете, вратата на бара се отваря и влиза Рос. Ръцете му са в джобовете на якето и е прегърбен. Винаги се движи и стои така — дори когато свири на китара.

Младежите го зяпват с благоговение. В края на краищата неговата китарна линия в „Бъди тук" превърна песента на „Дейнс" в хит.

— Съжалявам, че закъснях — обръща се той към Филип. — Дълга нощ.

Филип разбира. Не се случва за пръв път някой от групата да се оправдава с махмурлук.

— Рос, запознай се със „Спарклърс".

Рос ги оглежда. Познава Филип достатъчно добре, за да знае защо ги е довел в „Бърлогата на Дъг".

— Ти си Рос Робинсън — казва китарист на „Спарклърс", зяпнал несресаната му къдрава коса. — Накъдрих се, за да прилича косата ми на твоята.

— Приличаш на клоун — тросва се Рос. После взема един от шотовете и го излива в гърлото си.

— По-добре ли си? — пита Лари.

Рос изтрива устата си с ръкава на кадифеното си сако.

— И по-зле съм бил.

Филип вдига чашата си и подканва новаците да пресушат и своите.

Арт, мениджърът на групата, се втурва да ги спре. Косата му е мокра от пот. Връзката му е разхлабена.

— Я чакайте малко! Трябва да довършите записа! Момчетата ми не може да се мотаят така!

Музиката гръмва. Филип поглежда през рамо. Мисти му се усмихва зад бара.

— Всичко това е част от сесията — казва Филип. — Това е насочване по Пътя.

Пресушава шота си, грабва вокала на „Спарклърс" и започва да танцува с него. Слага ръката на хлапето на гърба си и го кара да води.

Пътят е отвел Филип до невероятни места, но понякога, както когато се вглежда в очите на младия наивен музикант, той се чуди колко далеч може да стигне, крачейки по него.

Тези деца, Филип знае, все още не са напуснали дома си.

Рос се промушва между него и певеца с нови шотове в ръце.

— Повече не! — заявява Арт и пристъпва напред. — Говоря сериозно! Повече не!

„Малката хубава сладуранка" свършва и започва „Млада любов" на Сони Джеймс. Още няма обяд и редовните клиенти зяпат музикантите. Тези мъже, ветерани от Първата световна война, са тук от осем сутринта.

Лари започва да танцува с мениджъра на новаците. Арт прилича на дете в ръцете му. Барабанистът на „Спарклърс" разкопчава горните копчета на ризата си.

— Ето — обръща се Рос към Филип. — За нула време ще е пиян като талпа.

Младежите се отпускат. Виждат се странни танцови движения. Китаристът целува плакат с актрисата от новия хорър филм „Тя дойде от ада". Входната врата се отваря и дневната светлина очертава на прага силует на човек.

Филип не го вижда.

— Мислиш ли, че сме готови да записваме? — пита Лари един от новаците.

Лари се усмихва, но поклаща глава — „не".

— След около още двайсет години.

Майтапи се с хлапето.

Филип усеща потупване по рамото. Обръща се.

Човекът, когото вижда, е с бледи сини очи, изсечена челюст и грижливо подстригана коса и има по-скоро познато, отколкото приятелско присъствие.

Военен, казва си Филип. Не е виждал подобно лице от доста време. Ветераните са едно нещо и те се променят през годините. Но хората, които дават заповеди — не.

Пътят му се струва леко нестабилен. Стъпките, които отекват по него, са различни.

— Филип Тонка? — пита мъжът.

— Аха?

Сериозно изражение е обхванало долната половина на лицето на мъжа, но очите му все още блестят. Нищо не блести така примамливо, както армията, мисли си Филип.

Може ли наистина да е военен? Тук?

— Да не сте почитател на „Дейнс"? — пита Филип, все още с надежда, загледан в призрака на това, което бе смятал за отдавна приключило.

Мъжът кимва.

— Да. Почитател съм.

Филип забелязва изгладения костюм на мъжа. Връхно палто без топченца мъх.

— Искате да запишете песен? — пита той. Но само се опитва да отлага.

— Казвам се Джонатан Мал. Ще се присъедините ли към мен за едно питие?

— По средата на звукозаписна сесия сме.

Мал оглежда бара. Попива обстановката.

— Ще отнеме съвсем малко.

Но Филип знае, че ще бъде по-дълго.

Повежда мъжа към едно сепаре. Дуейн ги наблюдава. Погледите на двамата се срещат и те споделят безмълвно притеснението си.

Военни? Тук?

— От армията ли сте?

Мал сяда от едната страна на масата, Филип — от другата.

— Имате набито око. Военно разузнаване. Повечето от колегите ми ме познават като „секретар Мал". Предлагам една възможност за вас и за останалите от групата.

— Ангажимент?

— Би могло да се каже.

— Къде?

— Е, точно това бих искал да обсъдим.

— Да го обсъдим тогава.

— Африка.

Филип не може да повярва на ушите си. Може би е заради шотовете. Може би е заради армията.

— Това ще струва много пари.

— Със сигурност ще ви платим. Значителна сума. Огромна. Но този ангажимент ще бъде малко по-различен от тези, с които сте свикнали.

— Колко различен? — пита Филип с надежда в гласа. Тази надежда все повече звучи като спомен, последния остатък от привичното му лекомислие.

Мал потропва с пръсти по масата.

— Няма да свирите по време на този ангажимент. Изобщо няма да правите музика, да вдигате шум. Всъщност… ще се ослушвате за един специален звук.

Филип поглежда колегите си. Изпитва внезапен копнеж, както когато човек наблюдава с тъга познатия свят около себе си и знае, че той си отива.

Пътят.

Да не се е отклонил?

— Какъв звук? — пита Филип и се обръща отново към военния, към промяната, която предстои.

— Какъвто никога не сте чували — казва мъжът.

И Филип не се съмнява в това. Няма никакво основание да смята, че там, където този човек иска да ги изпрати, ще има нещо познато.

— Може ли да го чуя?

— Не тук.

— Защо не?

Мал прави пауза.

— Както знаете, редник Тонка, основна функция на армията е да защитава населението на страната.

Филип се усмихва, но не защото това, което мъжът е казал, е смешно.

— Какъв звук може да постави хората в опасност?

Мал поставя лакти на масата и за секунда Филип вижда крайчеца на ролка, стърчаща от джоба на сакото му. Очите на Мал се насочват към устните на музиканта, сякаш го молят да скрие усмивката си. Не е подходяща тук, казва той без думи.

— Зложелателен, редник Тонка.

Филип все още мисли за тази ролка.

— Говорите за него така, сякаш е живо същество.

Мал се навежда отново напред.

— Нека да отидем да поговорим на по-уединено място.

Като по даден сигнал, врявата зад тях се надига още по-силно. Лари е хванал един от новаците през кръста и го повдига високо.

— В „Страната на чудесата" — подсказва Мал.

— Да поговорим — повтаря Филип.

Може да спре това сега. Каквото и да е то. Може да каже „не". Тук ми харесва. Не искам да ходя никъде другаде. Не можете да ни накарате.

— За да го чуете — казва Мал.

Зложелателен звук, редник Тонка.

— Дайте ми една минута — казва Филип. — Ще събера бандата.

Но докато се измъква от сепарето, докато минава през бара, за да доведе приятелите си, Филип си повтаря: Не, никакво количество пари, никакво любопитство няма да ме накара да оставя всичко това зад гърба си.

И все пак… споменът за онази ролка в джоба на военния…

Може би е така, защото не можеш да видиш докъде ще те доведе това, мисли си Филип, докато поставя ръка на рамото на Рос. Може би е така, защото хората не могат да видят края на това, което се съгласяват да започнат.

— Какво става? — пита Рос. Но той също е видял мъжа.

— Това приятелче иска да отидем в студиото. Има запис, който иска да чуем.

Рос се колебае.

— Той е военен.

— Да.

— Ще има ли пари от тая работа?

— Каза „значителна сума".

— Значителна от тяхна или от наша гледна точка?

— Каза „огромно количество".

Рос поглежда към Лари, който танцува покрай бара.

— И после ще се върнем веднага отново тук? — пита той Филип.

— Да.

Но двамата приятели се споглеждат за частица от секундата и всеки вижда в очите на другия истината. И двамата знаят, че няма да се върнат веднага отново тук.

— За какво става дума?

— За звук.

Рос се усмихва. Но усмивката му не е приятна.

— Е, по дяволите, Филип — казва той, потънал вече в пот. — Колко може пък да навреди един звук?

5

На твое място не бих го направил…

Фисури, пукнатини, цепнатини, каньони.

И не само в костите му.

Филип се опитва да навърже събитията.

Обед е и слънчевата светлина прониква през единствения прозорец на стаята. Руса медицинска сестра, Делорес, му бие инжекция и дори този контакт, иглата до кожата, е нещо.

Филип се чувства страшно самотен.

Имаше един секретар, Мал, който влезе в бара, „Бърлогата на Дъг". Имаше един звук. Имаше…

Но в известен смисъл след звука нямаше нищо. Сякаш, след като Филип излезе от сепарето и събра членовете на групата, реалността ерозира; сякаш дневните дребни задачки, жуженето на битието, нечутият шум от въртенето на планетата… всичко просто бе заменено от… звука.

— Радио?

Делорес го пита дали иска да слуша следобедната радиопиеса.

Предложението й е толкова далеч от това, за което Филип си мисли, че почти му се струва, че тя няма предвид наистина това, което го пита.

Не отговаря.

Вместо това усеща някаква промяна.

От инжекцията ли е? Сигурно. Усещането, че е вцепенен, парализиран и не може да прегъне дори един пръст, отслабва. Парченцата са поставени обратно по местата си, пъзелът се сглобява…

Първо се появи Мал. После те се съгласиха да отидат да слушат онзи звук… След това бе Африка.

Да, Филип чувства, че е почти в състояние да обърне глава, да повдигне ръцете си, да говори с лекота. Но когато се опитва, открива, че все още не може.

И все пак нещата се променят.

Връзки.

На твое място не бих го направил…

Това е голям въпрос. „Кой" в „Кой каза това?". Филип помни думите, дори си спомня гласа, но не може да намести случката, нито къде е чул това предупреждение.

В пустинята ли бе? Или в Детройт?

И какво „не бих направил"?

— Ще го включа — казва Делорес, появявайки се в полезрението на Филип. — А ти ми кажи, ако е твърде силно.

Филип не я слуша. Прави връзки. Неговите кости, тялото му, мозъкът му…

За първи път в живота си идентичността му е заложена на карта. Може би преди пустинята Намиб, преди следите в пясъка, за свое добро, се бе правил на прекалено важен. Може би всички неща, които бе смятал за важни, всъщност не означават абсолютно нищо. Може би Детройт бе измислена земя, Страна на чудесата, където той бе герой, където бе звезда, където ходеше по улиците и поздравяваше с кимване някои хора, а други пренебрегваше, защото бе твърде готин, човекът от бандата, човекът от армията, военният музикант, който флиртуваше без думи, на когото по-младите пианисти се възхищаваха. По-младите мъже, мислещи с въодушевление за войната.

Колко от местните жители се бяха записали в армията заради „Дейнс"?

Радиото работи, чуват се два гласа, които разговарят. Съпруг и съпруга? Съпруг и любовница? Дори те, редуващите се гласове, които чува, страдат от някакво накърняване на идентичността, от някаква ерозия, кой кой е, кой какво е направил, кой отведе „Дъ Дейнс" и къде?

Кой каза това?

На твое място не бих го направил…

Сигурно е простенал, навярно е издал силен звук, защото Делорес изведнъж отново е до него и поставя ръка на челото му.

— Добре ли си?

Но какъв въпрос е това?

Излишният отговор е „не".

Замисля се за медицинската сестра от предната вечер. Елън. Май така бе името й? Тя като че ли излезе от сенките на стаята, сенките на травмата му, на мислите му, на пространството между неговите връзки.

Какво друго може да излезе от тези места?

Страхувал ли се е някога преди толкова?

Идентичност.

И все пак инжекцията, лекарството достига някъде надълбоко.

Филип знае достатъчно за лекарствата, за да е наясно, че това не е като да се надрусаш. Това не е хапче, за да се отпуснеш, или джойнт, за да възпламениш мислите си. Това е постепенно отпускане на костите, мускулите и кожата в предварително оформена пяна, за да се превърнат в…

В какво?

В нещо нормално.

Или дори в нещо по-добро от нормалното. Да, мисли си Филип, виждайки един прозорец, късче надежда за по-спокоен ден, реалност, в която би могъл да се движи отново.

Да прави връзки.

— Винаги ли е толкова студено през лятото?

Филип казва това. И гласът му е като нацепено дърво. Тя се поколебава да отговори и той разбира, че Делорес е изненадана, че го чува да говори.

— Искаш ли да затворя прозореца?

— Не — казва Филип, все още загледан в мястото, където стената се среща с тавана. — Просто… времето е странно.

— Е — казва Делорес. И преди да изрече това, което е напът да каже, Филип знае, че е успял да я заблуди. — Никой не е казвал, че всичко в Айова е нормално.

Айова.

— Айова — повтаря той.

И сега вече я вижда, чертите й са в полезрението му. Закрила е устните си с длан, сякаш се пита дали е сбъркала, дали е трябвало да му казва къде са.

— Ще притворя малко прозореца.

Минава покрай леглото му. Докато Филип се заслушва в плъзгането на прозореца до средата, той прави връзки. Физически. И мисловни.

Айова.

Не ставаше дума за това, че бе успял да подмами Делорес да му каже местонахождението им; бе я накарал да издаде не дали Айова е тайна, или не, а фактът, че тук има тайни.

Неща, които крият от него. Изражението й му го показва ясно.

Докато тялото му се намества, събира се отново заедно, временно или не, Филип се замисля за новата си идентичност, за новото си уплашено аз, за това как болницата пази в тайна разни неща от него и как той крие собствените си тайни. Замисля се и за предишната си същност, пройдоха и пиянде от Детройт, музикант войник, който някога бе вярвал, че стойността на човек зависи от това колко страхопочитание вдъхва у другите.

Но кога се бе оформила тази мисловна нагласа? Когато секретарят Мал отвори вратата на бара? Когато сержант Лавджой посочи следите от копита в пустинята и каза: „Насам"?

Или когато някой го предупреди, с глас, който той все още не може да намести в съзнанието си, единствената подробност, която не може да си спомни от пустинята?

На твое място не бих го направил…

Когато Делорес минава отново в края на леглото, Филип почти успява да поклати глава.

Не. Не бе в онези времена. Не бе в онези места.

Случи се, когато бе с най-добрите си приятели. На място, в което се чувстваше по-удобно, отколкото където и да е другаде в града. В момент, в който му се струваше, че е на върха на света.

Филип се промени завинаги, изгуби връзката първия път, когато чу звука.

6

— Ще бъда ли подведен под отговорност, ако запиша разговора? — пита Рос.

Секретар Мал се усмихва. Но поклаща глава — да.

— Това е в разрез с правилата, редник Робинсън.

— Звукозаписно студио вероятно не е най-доброто място за тайни срещи — казва Лари. И той като Дуейн не е седнал. Сякаш двамата демонстрират, че все още не са готови да се ангажират със ставащото.

Мал кима. Документите, които е донесъл, са поставени на смесителния пулт.

— Правим каквото можем — отвръща той.

Мил и приятен човек е. На Филип това никак не му допада. Черната коса на Мал подчертава синия блясък в очите му. Ако не бе тъгата в очите му и бръчките по суровото му лице, щеше да прилича на Супермен.

Мал вади тънката ролка от вътрешния джоб на сакото си.

— Може ли да я пуснете? — моли той Рос.

— Това ли е тайнственият звук? — пита Филип.

— Това е — кимва Мал. Все така седящ на стола на звукооператора, той подава ролката на Рос. — Благодаря ви.

Музикантите са подозрителни. И с основание. Секретар Мал им е предложил да отлетят до пустиня в Африка, за да „установят източника на нещо, което звучи опасно".

Ново оръжие? Армията на Съединените щати мисли така.

Мал се навежда напред, поставя лакти на коленете си, потрива ръце една в друга.

— Може да пуснете лентата — казва той на Рос. — Има доста чакане и говорене, преди да започне звукът.

Рос зарежда ролката и натиска копчето за начало на записа. Поглежда към Филип.

Какво става? казва изражението му.

— За първи път чухме звука през 48-а — започва Мал. — Появи се при рутинна радиопроверка, проведена в Талахаси, Флорида. Разбрахме, че има някакво нарушение, но не го възприехме като заплаха. Помолихме нашите хора да изолират радиочестота. Проблемите веднага започнаха да изплуват на повърхността. Не бяхме в състояние да определим какво е това.

А разбира се, ние сме в бизнес, в който неизвестните сигнали не се пренебрегват. По-скоро веднага стана приоритет за нашите служби. После се включи и Пентагонът. Аудиоекспертите отстраниха статиката, изолираха тона, направиха го възможно най-ясен. Но в един момент осъзнахме, че ако искаме да разберем какво предизвиква този шум, трябва да го намерим. Вече изпратихме два взвода. Всички са войници.

Не са музиканти. Ето защо се интересуваме от вас.

Гласове на записа. Приглушени. Военни. Филип почти може да си представи размерите на конферентната зала, в която е записвана лентата.

Ехото е стегнато, което предполага ниски тавани и дълги стени.

— Единственото положително нещо, което постигнахме, бе, че определихме относителното му местоположение. Частично. Пустинята Намиб. Африка. Но това все още не ни казва какво го предизвиква.

— Чакайте — казва Лари, поставил ръце на бедрата си. — Казвате ни, че има някакъв звук, идващ неизвестно откъде в пустинята, и искате да го намерим?

— Да, точно така. Смятаме да изпратим експерти, на живо, да чуят звука на живо…

— Някой от първите два взвода имал ли е късмет? — пита Филип.

Мал кимва бавно.

— Някои — да.

— Какво се знае? — пита Дуейн.

— Заровено е — казва Лари. — Под пясъка. Очевидно е, нали? Щом войници търсят звук в пустинята и не могат да го открият, това нещо трябва да е заровено в пясъка. Така ли е?

— Пентагонът не се намесва, освен ако не е крайно наложително — добавя Дуейн.

— Точно така — кимва и Рос, лакътят му е само на два пръста разстояние от въртящата се ролка. — Докато не стане въпрос на национална сигурност.

— Звукът — казва Мал, без да поглежда към някого от групата, — зарази една от нашите бойни ядрени глави.

Моментно статично пращене от лентата. Не се чуват гласове.

— Какво означава това? — пита Филип.

— Това означава, че според нас честотата по някакъв начин… лиши най-силното ни отбранително оръжие от неговата… сила.

— Откъде знае… — започва Филип.

— Има и още — казва Мал.

— О, обзалагам се, че има и още — казва Дуейн.

Мал въздъхва дълбоко.

— След като се включи алармата, известяваща, че бойната глава е била обезвредена, войниците извадиха оръжията си и бързо установиха, че също са станали безполезни.

Филип си представя цяла армия с безполезни оръжия. Колко различни щяха да изглеждат.

— Така че… — продължава Мал, надавайки ухо към приглушените гласове, чуващи се от колонките, — наистина е въпрос на националната сигурност. Оръжие като това може да направи всички ни… цялата страна… уязвима.

— Чуйте — намесва се Лари. — Ние може и да сме служили в армията, но бяхме само в оркестъра.

— Именно затова, господа, сте идеални.

Настава мълчание. Голямо замисляне.

— И трябва да разберем къде е? — пита Дуейн, като личи, че все още не е спечелен за каузата. Филип е изненадан, че барабанистът им не е излязъл през вратата. Всичко това е просто върхът на айсберга. Връщането към армията, животът, който бяха оставили зад гърба си, ги очаква някъде на дъното.

— Да — казва Мал. — Но разбира се, има и по-важен въпрос от „къде".

— Какъв? — пита Рос.

— Кой.

— Хей — казва Дуейн, очевидно най-накрая чул достатъчно.

Мал вади тапи за уши от джоба на сакото си и ги пъха плътно в ушите си.

— Съжалявам, господа. След малко ще започне звукът и не мога да понеса да го чуя още веднъж. Моля да ме извините предварително.

— Какво? — ахва Филип.

Мал намества тапите в ушите си.

— Чакайте малко. — Дуейн вдига предупредително длан към Мал. — Колко лошо може да е?

Филип поглежда към Рос, докато той пада на колене до колонката на плейбека.

— Рос?

Поглежда отново към Мал и вижда, че военният ги наблюдава изпитателно.

Филип повръща.

Не се е усетил, че предстои, и се втренчва изненадано в бронзовата лъскава течност в скута си. Сграбчва меките странични облегалки на стола в апаратната.

Звукът, осъзнава Филип, е започнал.

Но дали го чува?

Чувства се зле. Със силен махмурлук. Дори по-зле. По-тежко. Сякаш кожата му не е естествена, а е направена от кожа и сега се нацепва.

Поти се. Цветове, сиво и черно, пълзят като змии в корема му. Повдига ръка към челото си.

Другите покриват ушите си. Лари изглежда така, сякаш е бил ранен.

Филип отваря уста да каже нещо и слюнката се стича по устните му. Струва му се, че ще повърне отново. Лари се изправя, иска да излезе от апаратната, но не може да вдигне ръце от ушите си за достатъчно дълго, за да отвори вратата. Залитва и се подпира на стената. Световъртеж.

Дуейн се е свил на кълбо на пода.

Мал се е облегнал назад на стола на звукорежисьора, търпеливо чакащ, със скръстени ръце. Очите му разкриват, че знае отлично какво преживяват в момента музикантите.

Той също го е изпитвал.

Някой бърка с пръсти в ушите на Филип. Не може да сбърка това усещане. Обръща се бързо. Няма никого.

Мал се усмихва, но в усмивката му няма веселие. Кимва.

Какво е това според теб? сякаш го пита. Какво е, Филип?

Филип поклаща глава. Не.

Не знам. Не разбирам. Не е звук. Това е чувство.

Но също така е и звук. Слушай.

Филип наостря уши… приближава се към колонките…

Да… има звук.

Това е повече от една нота, мисли си Филип, гледайки Мал в очите. Акорд.

Опитва се да повдигне пръсти, за да изсвири акорда на невидимото пиано пред себе си. Но почти не може да помръдне, едва успява да вдигне ръка.

Звукът е по-скоро потоп, отколкото ехо. По-скоро като нещо, настъпващо към него, отколкото като песен. Сякаш въздухът, по който се носи, е обгорен, напълно почернял, и е оставил след себе си следа — широка колкото студиото, а може би и колкото целия град отвъд стените на студиото.

Лари се строполява на колене до входната врата. Рос се претъркулва на кълбо на мокета в „Страната на чудесата".

Дали казват нещо? Другите от групата? Дали казват на Мал да спре записа?

От пода Рос се протяга към контролния пулт.

Мал гледа всичко това. Мълчаливо. Търпеливо.

Филип повръща отново.

Дуейн се преобръща по корем. Пръстите на Рос се кривят, сякаш са болни от артрит, и се забиват в плътта на дланите му…

Филип чува акорда, три последователни полутона, изсвирени едновременно, сякаш някой прокарва ръката си по пианото. Той самият го е правил, когато е бил пиян и е искал да разсмее момичетата; пльоснатата длан е по-смешна, отколкото истинската мелодия; но е лош звук, три ноти, които никой уважаващ себе си музикант няма да изсвири наведнъж.

Филип се опитва да каже това, опитва се да отвори уста. И тогава…

Звукът спира.

И за частица от секундата настава пълно мълчание. Мълчанието на мъжете, които се опитват да осмислят това, което са преживели.

Световъртежът е изчезнал. Гаденето си е отишло.

— Исусе Христе — казва Лари, изправяйки се на крака. — Няма начин. Аз съм пас.

Мал кимва. Очаквал е този отговор. Рос придърпва кошчето към себе си, сякаш се кани да повърне. Вместо това само закрива устата си с ръка. Дуейн стои несигурно в центъра на стаята.

— Какво беше това? — пита той задъхано.

Мал поглежда Филип.

— Редник Тонка каза, че това е акорд. Всички ли го чухте по този начин?

Филип поклаща глава. Не.

— Не съм го казал.

Мал се усмихва хладно.

— Разбира се, че го казахте.

— Не, секретар. Не е вярно — настоява Филип и се изправя на стола си. — Изобщо не съм го казал. Помислих си го.

Мал поклаща глава.

— Издадохте звук, редник Тонка. И аз го чух. Греша ли? Не мислите ли, че е акорд?

Филип поглежда приятелите си от бандата един по един, после се втренчва отново в Мал.

— Така е — признава той. — Чух акорд.

Докато останалите от групата обсъждат какво са чули, отново се взира в Мал.

Издадохте звук, редник Тонка. И аз го чух. Греша ли?

Филип си поема дълбоко дъх и се замисля за Африка. Мисли за двата взвода, неспособни да открият звука, който променя начина, по който се чувстват хората, променя начина, по който чуват, начина, по който говорят.

— Три часа — казва Мал, изправя се и подава на всеки от тях по една малка купчина документи. Телефонният му номер е написан с писалка върху тях. — Три часа, за да ми кажете дали ще отидете в Африка.

Изважда ролката от уредбата и я прибира във вътрешния джоб на сакото си.

— Вече казах на редник Тонка, че смятаме да ви платим за тази мисия. Но може би не казах точно колко.

Музикантите, все още възстановявайки се, чакат.

— По сто хиляди на човек. Четиристотин хиляди за групата. — Мал оправя ревера на сакото си. — Не си падам по драматичното излизане, но тук залозите са много високи. Ако това е оръжие, може би вие, четиримата, можете да попречите то да бъде използвано.

Прави няколко крачки към вратата.

— Три часа, господа. Ще очакваме решението ви.

7

Елън наблюдава Филип през стъклото на стаята на сестрите. Прави го всеки ден от шест месеца насам и за нея все още е шокиращо да го вижда по този начин. Буден. Мигащ. Лекото потрепване на устните му. Потта по челото, на границата с косата. Когато санитарите Карл и Джери го вкарват с количката в наблюдателната зала, Карл споменава, че Филип е бил в рокендрол група. „Дейнс". Джери казва, че не е чувал за тях.

Но Елън може би е. Името отеква в съзнанието й, напомня й за нещо, което все още не може да определи. Може би само й се струва, че й е познато, защото Пресли има такова куче, немски дог[5].

Дейнс.

Елън мислеше, че той ще умре. Така виждаха сестрите повечето от пациентите, които докарваха в „Мейси Мърси". Коматозни. Или близо до кома. Или близо до смъртта, на самия й праг. Толкова близо, че човек можеше да я усети, когато ходи по коридорите, денем или нощем; черна мъгла, безформени пръсти, протягащи се към вратите на всяка стая, копнеещи да ги отворят, способни да извлекат живота от вцепенените, макар и все още живи, хора. В деня преди Филип да се събуди, пациентът от стая номер 9 почина. А жизнените му показатели изглеждаха обещаващи; дори бяха обсъждани шансове за възстановяването му. Сестрите коментираха, че изглежда много по-добре, отколкото Филип, и все пак… онези пръсти. В някои дни Елън усещаше студените ръце на смъртта по коридорите на болница „Мейси Мърси".

Нетърпеливи, алчни, перверзни.

Когато отначало Филип бе докаран тук, сестрите зяпнаха смаяно рентгеновите снимки, които показваха фрактури в толкова много кости на тялото му, като че ли някой го бе наранил умишлено, предварително планирал невероятната комбинация от назъбени линии, хаоса от пукнатини, липсата на логика, на правдоподобност, на оцеляване.

И все пак за Елън странното не беше чуждо. Почти всеки пациент, който пристигаше в „Мейси Мърси", бе в необичайно състояние. И откакто бе наета в болницата, на Елън й се налагаше да контролира чувствителността си на модерна жена от 1957 г. и да приема факта, че може би тези, които ръководят военната болница, знаят повече от нея. Част от работата й бе да запазва въпросите, които я измъчваха, за себе си. Подобно на повечето служители в окръга, тя нямаше да е тук, ако не бяха парите. Живееше сама в апартамент на Картър Стрийт и се нуждаеше от тази работа. Освен това й харесваше да я върши. И понякога, макар и невинаги, откриваше, че се опитва да разреши мистериите, влизащи през главния вход на болницата.

Мистерии като този човек. Филип Тонка. Този, когото наблюдава сега през стъклото на сестринската стая. Гледката на рентгеновите снимки на Филип никога няма да бъде заличена от паметта й — и й е трудно, дори в този момент, да го гледа, без да се сети за тези начупени линии, едни малки, други — не, знаейки, че те съществуват под някаква форма под невероятно наранената и почти безжизнена плът.

Исусе, бе все едно да гледаш епизод от онова телевизионно предаване — „Научнофантастичен театър"[6].

Филип мигва.

Кожата около очите му е особено зле насинена, но не много повече, отколкото по останалото тяло. Ако не бъде постигнат квантов скок в козметичната хирургия, чертите му ще останат изкривени завинаги. Лицето му е нащърбено, гърдите му са асиметрични и все пак… в него има някаква цялост. Елън се чуди дали това не е така, защото в света няма друг човек в същия… цвят.

Докато си води бележки, малки драсканици, с които отбелязва мимолетните мигвания, прокарването на езика по устните, не може да не се запита как ли е изглеждал преди.

Коя част на изкривеното му лице е истинската? А може би и двете са такива?

Елън използва хартия с редове; толкова бяла, че съперничи на престилката й и създава усещане за светлина в тази сестринска стая, обзаведена със сиви кантонерки, кафяви чекмеджета и черни бюра. Зад нея сестра Франсин подготвя лекарството за Филип. Тя и Делорес му го дават два пъти дневно. Задачата на Елън е да отбелязва физическия напредък на току-що събудилия се пациент. След подобно увреждане дори едно мигване трябва да бъде регистрирано.

Но освен клепачите и устните той все още не мърда нищо друго. Едва успява да говори, а когато го прави, гласът му звучи като суха шкурка, независимо дали му дава вода, за да навлажни гърлото си, или не.

— Невероятно — казва Франсин, поглеждайки през стъклото.

— Да — кимва Елън. — Не мислехме, че ще следим движенията на този пациент, нали?

— Не — казва Франсин, доближила почти плътно носа си до прозореца. Елън вижда отразено лицето на по-възрастната сестра, черните рамки на очилата й, поставени над дълбоките бръчки на широкото лице. — Все едно адът да замръзне.

След това замълчават. Няма забавен коментар от страна на Елън. Няма предположения от Франсин. Не почват играта на отгатване какво се е случило с Филип, както са правили шест месеца наред, до вчерашното му изненадващо пробуждане. Някои от тези спекулации са прекалено невероятни, за да бъдат осмислени, и все пак трябва да се е случило именно нещо невероятно. Делорес се пита дали това е дело на човек; нараняванията на пациента изглеждат умишлено причинени. Франсин смята, че причината може да е падане от скала. Санитарите, Карл и Джери, говорят за взрив. Но в тялото на Филип лисват шрапнели. Освен това по него няма външни драскотини и ожулвания.

Синините, безкрайното разпространение на лилавите и оранжеви оттенъци, мътнокафяви и жълти, са следствие от вътрешни травми.

Филип лежи по гръб и се взира в тавана, гърдите, краката и ръцете му са открити.

За Елън отговорът се крие някъде в тази кожа. Понякога, когато й се налага да я докосне, за да махне или сложи системата, усеща нещо изкуствено, сякаш е заменена с гума. Сякаш е била изложена на достатъчно мощно влияние, което я е променило.

Елън не смята, че някога отново ще й се струва правилно да ги чуе. Думите, които не иска да използва, са същите, които всички други сестри избягват да използват от шест месеца насам.

Ядрена енергия.

В този ден и в тази епоха? Кой знае. Тези думи са на корицата на всички вестници и списания, в съзнанието на всеки мъж и жена в Америка.

Миналата седмица Елън се събуди от кошмар… сънува Филип, който сваля кожата си като костюм и я пуска да се свлече на пода.

Аз съм радиоактивен, каза й той. Докосни ме, каза й той.

Сега, на светлината в стаята за прегледи, кожата му изглежда по-фалшива от всякога.

— Но животът продължава — казва Франсин. — Поне за този тук.

От мекото щракване на вратата и затварянето зад нея Елън разбира, че вече е сама в стаята. Франсин ще постави инжекцията на Филип, после ще отиде да съобщи на доктор Сандс в кабинета му.

Елън се опитва да не мисли за мистериите тук. Водещият на „Научнофантастичен театър" е Труман Брадли, бивш военен кореспондент, преди да започне да представя псевдонаучни епизоди. Освен това е и актьор. И то доста добре изглеждащ, доколкото Елън си спомня.

Дали преди Филип е изглеждал като Труман Брадли?

Може би е заради начина, по който се взира в тавана, сякаш самият той се пита нещо.

Може би е, защото той е първият, който отговори на мълчаливите й нерелигиозни молитви.

Филип мигва.

Елън отбелязва.

Като момиче си фантазираше как някой ден ще крачи по улиците на Ню Йорк, ще пазарува с приятелки, ще си уговоря срещи в етнически ресторанти със сложни имена, ще обядва по пейките в парковете.

Но после дойде любовта… кратко, но трагично майчинство… и животът я бе довел до този момент.

…медицинска сестра.

Не е глупава, осъзнава, че професията й може да бъде сметната за средство, с което се опитва да изкупи загубата на дъщеря си; може би е обладана от нуждата да лекува, нуждата да възпре онези черни пръсти по коридорите на „Мейси Мърси", да се добере до вратите преди тях, този път може би с правилната дозировка на лекарството или с чудотворна закачка, която да разведри умиращия.

Дори тук, на шейсет и пет километра извън Де Мойн, Елън има приятели, които се държат като терапевти.

Трябва да се измъкнеш от болницата, казват й някои. Трябва да се измъкнеш от тъгата, казват други.

Елън смята, че са прави, разбира се, всички те. И все пак не намира сили да си тръгне. Не намира сили да напусне хората като Филип Тонка, който най-вероятно е бил оставен в кошница пред вратата на смъртта, но миг преди тя да го вземе, бе почнал да примигва в такт с туптенето на сърцето си.

Когато Франсин му бие инжекцията, Елън се завърта на стола с колелца и отива до малкия хладилник в ъгъла. Взема си безалкохолно и се връща обратно на мястото си.

Тя обича работата си. Наистина. Гордее се с факта, че помага на другите, дори и повечето от тях да не осъзнават помощта й. Предпочита да е тук и да отбелязва напредъка на човек, в който все още е останал някакъв живот, вместо да се налива с коктейли с приятели в големия град.

Да? Не е ли вярно?

Елън не бива да си задава такива въпроси. Поглежда към часовника на стената. Отбелязва часа на листа.

Когато поглежда нагоре, Филип се взира в нея. Елън ахва, докато пие, и разлива част от гроздовата напитка по бялата си престилка.

Филип я следи с ъгълчето на окото си. И мърда върховете на пръстите си.

— О, Боже мой! — казва Елън, надига се от стола, после отново се отпуска и сяда. Изтрива разлятото от престилката си и почва припряно да води бележки, поглежда отново през прозореца. Франсин вече е излязла.

— О, Боже, той се движи!

Твърде развълнувана е, за да пише. Вместо това се изправя, отказва се да излезе от стаята, след това се втурва обратно към стъклото.

През него погледите им за момент се срещат.

Превитите пръсти на дясната му ръка, всичките пет, се движат. Може да е леко, но е движение.

От човека със счупени почти всички кости в тялото.

Елън се усмихва. Не може да се въздържи. Но Филип само се взира в нея. И в очите му има страх. Страх, какъвто Елън не е вярвала, че ще изпита някога в живота си.

Изхвърча от стаята, за да съобщи новината.

8

През своите три часа за мислене Рос се запътва към вкъщи. Майка му е вкъщи. А откакто Рос има въобще някакви спомени, мама знае най-добре.

Държи данните, своето копие от документа, сгънато и пъхнато в джоба на палтото си. Това бе важно чувство, да крачиш по улиците на Детройт с толкова голяма тайна в палтото си. В някой друг ден би му се сторило вълнуващо — като шпионски трилър по телевизията. В момента обаче неговият ентусиазъм е доста потиснат от кристално ясния спомен за звука, който бе чул в апаратната.

Рос допира ръка до корема си, докато пресича тревистата площ на Индиана Стрийт и изкачва желязната стълба, която води до задната врата на апартамента, който дели с майка си.

Мама.

Как щеше да й каже за това?

Рос знае, че ако на този свят има един човек, който не е впечатлен от армията на САЩ, това е майка му. По дяволите, през Втората световна война, когато другите от бандата получаваха похвали и насърчение от близките си у дома, неговата майка му пращаше писма, в които го умоляваше да се уволни или дори да избяга.

Войната е срамно нещо, би казала майка му. И никоя от тези битки няма да има никакъв смисъл за никого след десет години.

Разбира се, тя хем бе права, хем грешеше за това. Дванайсет години след края й войната наистина му се струва много по-маловажна. И все пак… светът се бе променил. В много отношения — към по-добро. И ако някой му дава шанс да допринесе отново за това… не би ли трябвало да приеме?

Открива ключовете в джоба на панталоните си и отключва задната врата.

— Рос?

Направо на мига. Рос няма възможност дори да си поеме дълбоко дъх. Сякаш Рут Робинсън е способна да чуе кога на сина й му предстои да вземе важно решение.

Може да го чуе. Като онзи отвратителен звук, нали, Рос?

— Ей, мамо. Вкъщи съм си.

— Защо?

Мама не пропуска нищо. Може да е на петдесет и осем години и да се разхожда по пижама из апартамента по цял ден, но умът й е остър, както винаги е бил. Рос го знае по-добре от всеки друг.

— Записът бе отменен.

Бърка в джоба на сакото си и напипва с пръсти документа, който вече е прочел.

— Защо?

Рос поглежда нагоре и вижда, че майка му е застанала на прага на кухнята. Очилата й висят на връзка на врата й. Няма как да се скрие от нея сега, след като е видяла лицето му. Вече знае, че е намислил нещо. И все пак… той опитва.

— О, нали ги знаеш… хлапета. Има ли пиле?

Майка му мълчи неестествено дълго, преди да отговори.

— Разбира се. В хладилника.

Рос се опитва да се държи небрежно, но на трийсет и една му е по-трудно от всякога да мами майка си.

Но нима се чуди дали да й каже? Нима се колебае дали да приеме предложението?

За по сто хиляди долара на човек не смятат ли всички от групата да приемат?

— Благодаря ти, мамо — казва той, изважда чинията с пиле от хладилника и я слага на масата. Майка му е облечена със син халат за баня, косата й е къдрава като на сина й. Облегнала се е на касата на вратата. Изучава го.

Рос сяда на масата, заглежда се в пилето и изведнъж отново му прилошава. Сякаш звукът от апаратната също е бил направен от пиле.

— Свали си якето — казва мама.

Неговото яке. Не го е свалил. Защо не го е направил? Той знае защо.

Защото има нещо, което е скрито в един от джобовете му. Парче хартия, обясняващо защо трябва да отлети в африканската пустиня и да постави живота си на риск. За Америка.

Отново.

— Какво има, Рос?

Майка му не преглъща думите си. Не обича да увърта. Рос поклаща глава.

— Нищо, мамо. Просто… нищо.

Пъха малко пиле в устата си и за секунда му се струва, че ще го повърне. Вкусът действа шокиращо на организма му. Поглежда отново в чинията, очаквайки да види някакво сиво месо вътре; нещо подпухнало, нещо гадно.

— Нищо — повтаря майка му. И от начина, по който го казва, Рос разбира, че няма избор, освен да я погледне.

И така, той го прави. И двамата се споглеждат за цели трийсетина секунди, преди Рут да поклати глава.

— Армията — казва тя.

— Да.

— Какво искат?

Рос бръква в джоба на палтото си и вади сгънатия лист. Подава й го. Рут го гледа, сякаш е противен паяк, сякаш е нещо, което не е сигурна, че иска да докосне. Но прекосява малката кухня и го взема от сина си. Издърпва втория стол до масата, сяда, разгъва документа и намества очилата на носа си.

Рос все пак се чувства по-добре и изяжда и останалото пиле. Когато майка му приключва с четенето, тя не обръща листа, не го смачква, не го захвърля на пода.

— Не го прави — казва тя. Спокойно. Три кратки думички.

— Отивам, мамо.

— Недей.

— Защо?

Рос изпитва въодушевление. Значи все пак е решил да го направи.

Рут поставя лакти на масата и се навежда по-близо към него.

— Загадката сама по себе си е достатъчно зле. Но загадка, в която е намесена армията? — казва тя и поклаща глава. — Това означава, че крият нещо.

— Те не знаят къде е то. Някой го крие от тях.

— Аха.

Пренебрежително. Но дори и сега, когато майка му казва „не", Рос усеща около него да витае едно скрито „да".

Всичко се свежда до една-единствена дума, нали, Рос? мисли си той. Една-единствена дума, която винаги е подбуждала към действие теб и твоите колеги, твоите най-добри приятели. Една дума, която ви накара да се запишете в армията, да влезете в бандата, и сега е причина да се забърквате в проблеми три или четири пъти седмично. Една дума, която струва повече от сто хиляди долара на човек.

— Приключение — поклаща глава мама. — Можеш да се разкараш оттук с тъпото си приключение.

Рос кима. Разбира се, че е права. И все пак… Това е думата.

Винаги е била.

Филип я нарича „Пътя".

— Те се нуждаят от нас — казва Рос.

— Кои „те"?

— Америка.

Майка му изсумтява подигравателно и тръсва и двете си ръце на масата, достатъчно силно, за да разтърси пилешките кости в чинията на Рос.

— Америка не се нуждае от теб, синко. Америка се нуждае от психиатър.

— Ние познаваме звуците. Можем да им помогнем, да го открием за тях.

— А след това? Какво ще стане после? Просто ще им го посочите и… presto, ето, сега ни върнете у дома?

Рос не е мислил толкова напред. Това го притеснява за момент — че дори не е помислил за времето след това.

— Ами… да. Нещо подобно.

Майка му отново поклаща глава.

— Това дори не е загадка, Рос. Това е невежество. Не отивай.

— Мамо…

— Не ми харесва. Не отивай.

— Мамо…

Рос се усмихва. Спокойно. Руменината по бузите му изчезва и той поне отчасти заприличва на възрастния мъж, който е.

Приключение.

Дейнс.

И популярността, и уважението, които той и неговите приятели са получили като ветерани и музиканти. Как могат да откажат, когато ще получат толкова много, ако приемат?

— Прочете ли какво е станало с другите два взвода? — пита майка му.

Рос кимва.

— Разбира се.

— Нима?

— Да, прочетох. Всички са се върнали у дома, в безопасност са.

— Не — казва майка му. Бута листа към него и му сочи нещо. — Прочети.

— Мамо, четох го.

— Прочети го отново.

Рос въздъхва и поглежда надолу. Изпитва пристъп на страх, на срам, сякаш ей сега ще види напълно нов параграф, в който ясно пише, че първите два взвода са били осъдени на смърт чрез обесване.

Но майка му не сочи такова нещо.

„Всички членове на предишните взводове са били върнати у дома. Без постигнат резултат, объркани, но в безопасност."

— Това е всичко — казва майка му.

— Не са успели да го открият — свива рамене Рос.

Майка му за пореден път поклаща глава.

— Объркани, Рос. Знаеш ли какво означава това?

— Разбира се.

— Не, не знаеш. „Объркани" не означава просто, че не са решили загадката. Тогава биха написали „неудовлетворени". Ако си объркан, това остава с теб до края на живота ти.

— Мамо…

— Тези хора, те ще се чудят какъв е този звук… до края на живота си.

— Мамо.

— Ще го чуват в съня си. Ще го чуват и когато са будни… когато ходят по улиците.

— Мамо…

— Не го прави, Рос.

Той хваща ръцете й в своите.

— По сто хиляди долара. На всеки.

Майка му става от масата. Взема чинията му, навежда я странично над малката метална кофа за боклук, за да паднат костите в торбата. После слага чинията в мивката.

— Объркани — повтаря майка му на излизане от кухнята. След това тя се появява отново на прага. — Две седмици?

— Две седмици — казва Рос. — Отиваме и се връщаме.

Рут кимва.

— Донеси ми малко пясък.

Дуейн и Лари се запътват към бара. Къде другаде могат да отидат, за да вземат подобно решение? Дуейн сяда на стол с лице към вратата. Винаги го прави, където и да са. Втората световна война е причината за това. Лари няма нищо против. Дуейн седи по същия начин и с лице към тълпата, когато е зад барабаните.

Двамата заемат този ъгъл на бара. Един стар блусар, Суон Матюс, седи сам на другия.

— Филип ще иска да го направи, знаеш го — казва Лари. — Той никога не отказва на нищо.

— Това не означава, че ние трябва да приемем.

— Не, не означава.

Поръчват си „Уайт рашън", коктейла, който пият, когато се опитват да се отпуснат. И двамата съвсем ясно помнят звука на разцепващия се въздух… звука на обгорено пространство, както и образа на една черна налудничава следа зад него.

— Какво мислиш? — пита Лари, макар че вече знае какво си мисли Дуейн.

Дуейн свива рамене.

— Звучи рисковано, това си мисля.

— Как така?

— Другите два взвода. Не ми харесва.

— Не ти харесва, че не са намерили нищо?

Дуейн свива отново рамене, но жестът не е пренебрежителен.

— Да, може би.

Лари обмисля как да изрече това, което му се иска да каже.

— Обзалагам се, че можем да го направим.

— Разбира се, че ще го намерим.

Напитките идват. Лари се умълчава. Отпива. После казва:

— Казваш го така, сякаш със сигурност отиваме.

— Така е.

— Значи мислиш, че ще отидем в пустинята?

Дуейн посочва дискретно към края на бара. После прошепва:

— Погледни Суон. Добре ли го виждаш?

— Да, разбира се.

— Какво би направил той според теб? Мислиш ли, че ще отлети за Африка заради армията?

Лари обмисля въпроса.

— Не, мисля, че не би го направил.

— Защо?

— Не знам, Дуейн. Защото е на сто години?

Дуейн поклаща глава, не. Отпива от своя „руснак".

— Защото е доволен да прави едно и също нещо всеки ден.

— А ти не си ли?

— Били ли сме някога?

Лари кимва. Докато влизаха в бара, си мислеше, че той ще бъде този, който ще убеждава другия. Но Дуейн е обърнал местата. Това му се струва нередно. Поне единият от тях би трябвало да каже, че това е чиста лудост.

— Ние сме авантюристи — казва Дуейн. — Ако не си го разбрал досега, върви при Суон да си проспите деня заедно.

Лари поглежда стария блусар. Къдравата бяла коса на мъжа пада неравномерно по чернокожото му сбръчкано чело. Носи слънчеви очила на закрито. Може би и той гледа в момента към Лари. Това е без значение. Точно сега Лари има нужда да погледне този човек. Има нужда от напомняне колко лесно е да се плъзнеш в края на живота си.

— Някои хора усядат, преди да им е дошло времето — казва Лари. Не му се налага да обяснява какво има предвид. Дуейн го разбира. Двамата говорят на един и същи език.

— Без съмнение.

Двата бивши войници и настоящи колеги си пият питиетата.

Коктейлът „Уайт рашън" трябва да се пие с наслада, да му се отдадеш постепенно. Такива решения се вземат бавно — дори когато всъщност вече са взети.

— Какво ни спира да кажем на другите? — пита Лари. Дуейн свива рамене.

— Нищо. Имаме три часа на разположение.

— Нещо те притеснява.

— Да, нещо ме притеснява.

— В доклада.

— Да, в доклада.

— Какво?

Дуейн се умълчава за миг, преди да бръкне в джоба си. Лари мисли, че барабанистът му ще измъкне сгънатия документ, но вместо това той вади кутия цигари, потупва я, измъква цигара и я запалва.

Вдишва дълбоко. Издишва.

— Защо не е останал?

— Кой?

— Мал.

— Какво искаш да кажеш?

— Не си прочел документа.

— Прочетох го.

— Е, не си ги прочел достатъчно внимателно. Мал е летял и с двата взвода до пустинята, но не е останал за мисията. Защо не го е направил?

Лари отваря уста да отговори. Но после се отказва, повдига чашата си и отпива.

— Имал е различна работа за вършене — казва най-накрая.

— Аха. Виждаш ли Суон?

— Да, Дуейн, виждам го.

— Да. Знаеш ли защо е доволен да бъде просто Суон в Детройт?

Лари се замисля. Понякога Дуейн се държи и говори така. Загадъчно.

Обикновено това води до нещо дълбоко. Но точно сега Лари не иска нищо дълбоко. Иска нещо просто и ясно. Иска Дуейн да каже, че ще изкарат адски много пари, правейки нещо добро.

— Доволен е, защото е уплашен — казва Дуейн накрая.

— Добре. Но какво общо има това с…

Дуейн сграбчва Лари за китката.

— Мал се страхува от този звук. Толкова го е страх, че става по-бял, отколкото майка му го е родила.

Пуска бавно китката на Лари и се обляга отново на стола си.

— Ясно — казва немного уверено Лари. Междувременно си мисли: Аз също съм уплашен.

— Хм… — отвръща Дуейн и отпива от питието си, захапва кубче лед и го натрошава в устата си. — Ето един офицер от армията на САЩ, достатъчно смел, за да нахълта в живота на четирима непознати с джоб, пълен със звуци, но прекалено страхлив, като жалко пиле, за да остане там и да ги изслуша сам, с ушите си.

— Това е армията, Дуейн. Знаеш как работи.

— Сега е по-различно. Видях го в очите му в студиото. Когато ролката започна да се върти. Видях как Мал гледа тези колела, сякаш от тях щеше да излезе най-ужасният му кошмар. Той познава тази лента отвътре навън, всяка частица от нея. Пъхна онези тапи в ушите си тъкмо преди звукът да започне. Той е уплашен, Лари. Страхува се от нещо повече от ново оръжие.

Лари се разсмива.

— Сега говориш като луд.

Но Дуейн не се усмихва. Около очите му се издига облак дим и за един ужасяващ миг на Лари му се струва, че се е мумифицирал. Сякаш никога повече няма да помръдне.

— Има и по-лоши неща от едно ново оръжие — казва Дуейн и допива питието си.

— Какви например?

— Например хората, които са го създали.

— Първият взвод е бил изпратен преди една година. Почти в същия ден. Чудя се какво ли съм правил в онзи ден.

— Може би си бил в същата тази спалня.

Филип се усмихва. Но е притеснен. Лежи до момиче на име Марла. Той е облечен. Тя не е. Те не се обичат, но, Исусе, как се забавляват! Филип е срещнал Марла по Пътя.

— Но има и нещо друго — казва Филип и се надига, за да се подпре на лакти.

— Вторият взвод е бил пратен на мисия шест дни след завръщането на първия. Което прави… около десет месеца от завръщането на втория взвод.

— Е, и?

— Защо са чакали толкова дълго време? Това ме притеснява.

— Търсели са хора като вас — казва Марла. Червената й коса закрива наполовина лицето й. Чаршафът я покрива само отчасти.

— Може би. Но има и още нещо.

Филип се надига и сяда с кръстосани крака на дюшека.

— Защо звукът не е станал по-интензивен?

— Откъде знаеш, че не е?

— В доклада има записи на вълните. Няма абсолютно никаква разлика между първия и втория път, когато е звучал.

— Е, и?

— Това означава, че ако говорим за оръжие или за нещо, което се създава или строи… то вече е било създадено по времето, когато са го чули за първи път.

Марла кимва.

— Тогава не отивай.

Лицето на Филип се изкривява по начин, който го прави да изглежда десет години по-млад.

— Да не отивам? Не, не. Виж, не очаквам армията да ни казва… всичко. Никога не го правят. Това е армията.

— Добре — казва Марла. С размазаната очна линия прилича на някого, който се е забавлявал много в Деня на мъртвите[7] сред гаснещата слънчева светлина. — Тогава отиди.

Филип се съгласява. За повечето неща.

— Да. Върви. Върви. Само не бъди… наивен.

Той се надига от леглото.

— Причината за изчакването е… — Филип поглежда замислено нагоре към тавана, — защото са решили да забравят за него. Но после… после звукът е продължил да се появява. Затова са решили да отидат да го потърсят отново. Може би това се е случило.

Марла се усмихва.

— Както и да е. Две седмици в пустинята. Много пари и отново ще бъдете герои.

Тя се шегува само наполовина, но изражението му я притеснява. Той не се усмихва, само кимва — и Марла разбира, че случайно е уцелила истинската причина и мотивация за решението на Филип да отиде в пустинята.

— И причината звукът да не се е променил…

Филип спира по средата на изречението и поглежда навън през прозореца на апартамента на Марла. Под него е Детройт, с оживените улици, препълнени с тийнейджъри в автомобили, бездомни мъже и жени, отпуснати до някоя стена, улични кучета и мъже в костюми, които ги избягват.

— Просто внимавай — казва Марла. Също става от леглото, но не си прави труда да се облича. Излиза от спалнята.

— Трябва да тръгвам — провиква се Филип след нея. Поглежда през стъклото и осъзнава, че очаква да види Лари, Дуейн и Рос долу на улицата. Дали се надява да ги зърне готови за път, с приготвен багаж на рамо?

Усеща самотна вълна на страх да преминава от врата към краката му.

След това се установява някъде вътре в него, без да го напуска.

Марла влиза отново в спалнята с чаша вода. Когато му я подава, Филип забелязва, че все още носи часовника на мениджъра на „Спарклърс".

Казва си, че трябва да намери човека, за да му го върне.

Не мога да отида в Африка. Трябва да върна часовника.

Глупава мисъл, разбира се; просто поредното доказателство, че е уплашен.

— Гледай да не те убият — казва Марла.

— Няма да стане.

— О, нима?

— Това не е моята история. Моята история не свършва така.

— Това е най-наивното нещо, което съм те чувала да казваш. Мислиш ли, че някой наистина вярва, че историята му ще приключи така, както той смята, че ще стане?

Филип отпива от водата.

— Гледай да не те убият — повтаря тя.

— А ти не се обличай — казва й той.

Марла се усмихва.

— Реших, че щом ще бъдеш две седмици без жена, мога да ти дам спомен, който да те държи две седмици.

Тя докосва клавиша за пиано, висящ на гърдите му. Фа. Филип се усмихва половинчато. Струва й се много сериозен. Прекалено.

— Хей! — Марла скръства ръце. — Какво ти става?

— Това е нещо голямо — казва той. Но дори и сега погледът му е различен. В очите му има нещо детинско.

— Знам — казва тя. — Никога досега не съм те виждала такъв.

— Не е нищо особено. Искам да кажа, всъщност е… просто…

Звукът бе все един и същ… Не се промени… Това ме притеснява? Нищо не е такова, нали знаеш. Всичко се променя.

Марла отваря уста, за да каже „Не отивай", но Филип вдига пръсти на устните си.

— Ще се видим след две седмици — казва той.

Марла му изпраща целувка. И Филип напуска апартамента.

Долу, на улицата, се опитва да се отърси от чувството, от страха. Накъдето и да погледне, Детройт му се струва преувеличение на самия себе си. Мъжът, който мете тротоара пред „Закусвалнята на Банкман", е облечен толкова подходящо, че изглежда като част от театрално представление. Навесът на „Коса и красота от Адел" буквално блести.

Всъщност, ако човек се огледа, целият град прилича на сценичен декор, сякаш се снима филм, сякаш всичко е поставено точно там, където трябва да бъде.

Дори и оранжевите тухли на предната стена на „Дрогерията на Пери", мястото, където бандата засне корицата на сингъла си „Бъди тук", изглеждат съвършено симетрично подредени.

Филип има чувството, че вижда всичко това за първи път. През други очи. Очи, които може би гледат този филм. И емоцията, която създателите на филма искат да предизвикат, е…

Това е чудесен град. Не го напускай.

Исусе, дори небето изглежда нарисувано. Завива по Елизабет Стрийт и вижда тримата си колеги, застанали пред вратата на студиото.

В краката им има сакове.

За миг Филип се запитва дали и те са го видели. И ако не са, дали има време да се шмугне зад ъгъла, да се скрие в някоя сянка и да помисли още малко.

Рос му маха.

Филип му махва в отговор.

Прави крачка встрани от Пътя. Усеща подръпването на нечие чуждо въже, загадъчна пръст под обувките си.

— Пичове — казва Филип, когато стига при тях. — Май отиваме в Африка, а?

Рос се усмихва.

— Вече имам теория какво създава този звук. Мисля, че е комбинация от…

Филип вдига ръка.

— Задръж. Нека първо се обадим на Мал. Кажи му, че участваме.

Отваря вратата на студиото и взема покритите с мокет стъпала по две наведнъж. На минаване през фоайето вижда същите книги, които стоят на масичката за кафе от месеци. Кухнята мирише на кафе и пиячка. Изпитва странно съчетание от чувства: носталгия по място, което все още не е напуснал, и клаустрофобия… сякаш стените на студиото се стесняват с всяка секунда, в която потъва все по-надълбоко в тази история.

Когато стига до апаратната, вече се чувства леко замаян. Като че ли звукът, който се е съгласил да търси, е останал и витае из стаята.

Вдига телефона, решен е да се обади на секретар Мал.

Но изведнъж звънва първо у дома.

Когато майка му отговаря, отново усеща онзи страх. Също и че е на снимачна площадка. Сякаш телефонът е просто парче пластмаса, а жената, с която говори, е актриса. Алтернативата, мисли си Филип, да й обясни какво възнамерява да направи, е прекалено нереална, за да я приеме.

Това е чудесен град. Не го напускай.

— Е, ако смяташ, че това е правилното решение, Филип, никой не може да те спре. Винаги си правил само това, което си чувствал, че трябва да направиш.

— Мамо — казва той, загледан през стъклото на апаратната към кабината за запис, където си бе представил, че чува онзи звук, смътния призрак на кратък акорд. — Благодаря ти.

9

— Страхуваш ли се от летене, Филип?

— Не.

— Височини?

— Не.

— Паяци?

— Не.

— Паяци?

— Вече ме питахте.

— Паяци?

— Не.

— Змии?

— Не.

— Би ли подържал змия в ръце, ако те помоля да го направиш?

Филип се умълчава. Един от магнетофоните с по две ролки се върти зад д-р Сандс. Двете еднакви машини, Revere T-700D, бяха първото нещо, което привлече вниманието му, когато влезе в тази стая. Доктор Сандс, седнал с кръстосани крака, като разочарован баща, бе второто.

— Не и в състоянието, в което съм в момента. Не бих могъл да го направя.

Сандс разклаща звънеца, който стои на масата. Филип знае, че позвъняването ще се запише като скок на измервателния звуков уред. Това е начинът, по който лекарят съобщава на лентата, че е изречено нещо важно.

— Котки?

— Не.

— Тесни пространства?

Филип се замисля за едно червено пиано. Но не го споменава.

— Не.

— Смъртта?

Филип отново се умълчава. Revere T-700D не е направен за записване на музика. Но е идеален за разпити.

— Да.

Лекарят подрънква със звънеца. Уредът отчита подскока.

— Жени?

— Не.

— Бързо шофиране?

— Понякога.

Отговаря с по една дума. Точно както Сандс бе поискал.

— Вярваш ли в призраци, Филип?

Той затваря очи. Лентите се въртят и Филип се замисля за теориите на редник Гриър в пустинята. „Колелото на Гриър", така бяха нарекли идеята му.

Звукът от цикличния ход на историята.

— Да.

Звънецът.

— Виждал ли си призрак, Филип?

— Да.

Звънецът.

— Къде намерихте звука, Филип?

— Не знам.

Нито секунда колебание. Но той знае. И може да упъти доктора до него. Почти.

— Страх ли те е от игли, Филип?

— Не.

— От големи тълпи?

— Не.

— Силни звуци?

— Не.

— А какво ще кажеш за този звук?

Сандс отива до втория Т-700D и го пуска. Още преди да го чуе, на Филип почва да му прилошава.

— Спрете го.

Звънецът.

— Значи те плаши?

— Спрете го, докторе.

Звънецът.

— Къде открихте звука, Филип?

— Не знам.

— Защо вярваш в призраци?

— Спрете го!

Сандс спира магнетофона. Филип поглежда, за да види дали на лекаря му е станало зле. Горната половина на тялото му е прикрита в сенките и ръцете и краката му се появяват от нещо, което прилича на плътен катран, но той не показва никакви признаци на прилошаване.

— Защо вярваш в призраци, Филип?

— Защото видях един, по дяволите.

Звънецът.

— Къде?

Филип не отговаря.

— Къде, Филип?

— В пустинята.

Звънецът.

— Видя ли призрак в пустинята?

— Видях сто призрака в пустинята.

Звънецът.

Филип се разплаква. Въпросите, списъкът със страхове, звукът…

Звънецът.

— Къде открихте звука, Филип?

— Не знам.

— Знаеш.

— Не знам, докторе!

Но знае.

— Филип, този тест не е предназначен да разпознава дали отговорът на субекта е верен, или лъжлив. Тестът трябва да ни даде ясна представа дали човекът има някакви тайни. И дали иска да ги скрие, или не.

— Не крия никакви тайни.

— Напротив, криеш.

Да, крие.

— Сега, Филип, трябва да вземеш важно решение. Може да се преструваш на глупак или да постъпиш умно. И колкото по-дълго се правиш на глупак, толкова по-дълго ще ровя аз. А ти не ме познаваш достатъчно добре, за да си наясно докъде може да доведе това. Разбираш ли? Може да съм лекар, но това не означава, че съм загрижен единствено за твоето благополучие. Има много други хора на тази планета, Филип Тонка. Така че продължавай да се преструваш на глупак или постъпи умно. Приключи с тази история или ще продължиш да търпиш въпросите ми. Сега… Разкажи ми за призраците. Разкажи ми за всеки един, който си видял. А когато свършиш… ми кажи къде се намира звукът. Всеки завой, който си направил. Всяка врата, която си отворил. Всеки кошмар, който си срещнал по пътя.

10

— Няма да сте сами, разбира се. Няма да е добре за никого.

Мълчалив войник кара кафявия ван. Мал седи на седалката на пътника, но се е завъртял почти изцяло към членовете на бандата, които заемат двете пейки отзад.

— Още трима души ще се присъединят към вас. Фотограф на име Джонатан Щайн. Той е страхотен, особено в близките кадри. Използва мобилна тъмна стая. Ще ви придружава и един войник, познаващ историята на района. Редник Гордън Гриър. И разбира се, един водач на взвод и ветеран от Втората световна война. Сержант Били Лавджой.

— Лавджой? — пита Лари.

— Да. Чували сте за него.

Това не бе въпрос.

— Кой не е? Лавджой е легенда в основния курс на обучение.

— Плашилото — казва Рос. — Смахнатият блондин.

Мал се усмихва.

— Той е достоен за всеки псевдоним, който му дадете. Плашилото върши работа. Освен това е гениален и търпелив стратег.

— И защо ни е нужно това? — пита Филип. — Не отиваме на война, секретар.

Мал преплита пръсти.

— Не, не отивате. Но все пак опасността не е изключена. Никога не е.

Филип усеща нервността, надигаща се в седящия до него Дуейн.

— Веднъж видях в действие Лавджой — казва Рос. — Беше с клоунски грим, докато наказваше взвода си. Истинска история.

Мал се усмихва отново.

— Той е интересен човек, без съмнение. И е абсолютно най-подходящият за тази работа.

— Той ли е водил първите два взвода? — пита Филип.

— Не — поклаща глава Мал. — Никой от предишните екипи не се е връщал в Африка. Никой от хората, пратени там на същата мисия.

Шофьорът прави внимателно рязък завой и пред очите им се появяват самолетна писта и един самолет. Втори кафяв ван се приближава от другата страна на пистата.

Мал вади някакви документи от куфарчето си. Подава ги на Филип.

— Моля, вземете една от тези и подайте останалите на другите.

Филип прави както му е наредено. Вижда снимка от въздуха на пустинята Намиб.

Зад музикантите, опаковани в малко ремарке, закачено за вана, са всичките им приспособления, припаси, дрехи, спални чували и т. н. Деветдесет процента от пространството са заети от записващи устройства, всичките — връх в звукозаписната технология. Групата отдавна мечтае да купи същите за студиото. Два магнетофона Ampex 350, двулентови, 1/4-инчови. Пет кондензаторни микрофона Behringer ECM8000. Три микрофона RCA 88-As. Тонколона Electro-Voice EV C100. Четири предусилвателя GPP 73. Рядка осемканална смесителна конзола, произведена в Глазгоу. Ехо камера Koz Copicat. Компресор Boris 5. Два стабилизатора 678 Michael. Другите десет процента са всичко необходимо за живота там; западният край на Намиб граничи с Атлантическия океан и през нощта температурите падат значително.

— Казват, че този район не е обитаван от хора — отбелязва Рос.

— Районът, в който ще ходите — да, не е населен.

Лари се усмихва.

— И все пак някой издава този звук.

— Вероятно — кимва Мал. Тъгата все още е там, в сините му като на Супермен очи.

През стъклото виждат как вторият кафяв ван, също с ремарке, паркира в близост до самолета. Филип наблюдава как страничната врата на шофьора се отваря и водачът излиза на пистата. Отива към задната част на микробуса.

Обратно към снимката. Намиб. Прочита бележките под нея:

Пясъчни морета. Бели чакълести равнини. Планини. Постоянен слой мъгла в района, където течението Бенгела се среща с Клетката на Хадли[8].

— Много мъгла — казва Филип.

Мал се съгласява.

— Добре че вашата задача е да слушате.

Стигат самолета. Шофьорът паркира вана. През прозореца Филип вижда втори войник да излиза от отворената врата на втория микробус. Мал посочва.

— Ето това е Лавджой.

Тъмен силует с островчета твърда руса коса, частично покриващи оплешивяващата глава, се очертава на отворената плъзгаща се врата на вана. Отпуснати рамене. Натежали крака. Прилича на музикант, мисли си Филип. Стар и уморен блусар.

— Дали ще се справи там? — обажда се Лари. — Чака ни много ходене.

Мал също се заглежда в Лавджой. Трудно е да не го направиш. Филип осъзнава, че има нещо магнетично в този човек. Физическото присъствие на един стар войник единак, на една легенда. Може би е свързано и с факта, че всъщност изобщо не прилича на легенда.

— Ще се справи — казва Мал.

Музикантите и секретар Мал излизат от своя микробус. Шофьорите и на двата вана и пилотите на малкия самолет прехвърлят багажа от ремаркетата. Процесът е доста дълъг. И въпреки топлия въздух Лавджой присяда върху кафявия си куфар, с наметнат около раменете шал.

— Исусе — посочва с пръст Рос към Лавджой. — Лешоядите ще закръжат над нас в мига, в който се появим там.

— Той самият прилича на лешояд — добавя Лари.

С бясна скорост на пистата се появява трети ван. Музикантите наблюдават пристигането му в мълчание. Докато и последната машинария от ремаркето се качва в самолета, третият бус паркира и от страничната плъзгаща се врата изскачат двама войници.

Единият, дребен и набит, с очила и къса черна къдрава коса, се запътва уверено към тях. Вторият, висок, слаб, усмихнат, с развяваща се от вятъра кестенява коса, изважда фотоапарат от висящия на рамото му калъф.

Прави бърза снимка на групата, както стоят на пистата.

— Рокендрол банда напът да влезе в атака — казва фотографът.

Протяга ръка. Филип се здрависва с него.

— Аз съм редник Щайн. Джонатан Щайн. И дяволски се вълнувам да се запозная с вас, момчета. Може ли да направя един близък кадър?

Музикантите са свикнали с молбите за снимки. Често им се случва в Детройт.

— Може да бъде обложката за следващия ни албум — казва Рос.

— Ей! — ахва Щайн. — Дори не се шегувай с това. За мен ще е огромна чест.

— Снимките носят лош късмет — обажда се редник Гриър, бършейки стъклата на очилата си.

— О, така ли? — усмихва се Щайн, докато повдига фотоапарата към окото си. — Кой казва?

Музикантите се втренчват в обектива.

— Някои култури вярват, че когато правиш снимка, ти казваш, че с този период от живота ти е свършено — обяснява Гриър. — Така че, ако сте се наслаждавали на досегашния си живот, все едно приключвате с него. Защото сега той вече става минало.

Щрак. Щайн прави груповата снимка. Лавджой се надига от куфара.

— Господа — плесва с ръце Мал. — Всички на борда.

11

Елън наблюдава от прага. Носи поднос с храна: зеленчуци, хляб, доматена супа, вода. Обядът. Възнамерявала е да влезе, казвайки някаква шегичка, нещо, което да повдигне духа на Филип, да разведри деня му, но когато го вижда, се отказва.

Заради класическата музика е, мисли си тя. От грамофона в главния кабинет, надолу по коридора, след Първа стая. Музиката е успокояваща, разбира се, но Филип, който се възстановява от толкова много наранявания и изпочупени кости, не се нуждае от успокоение.

Нуждае се от тласък.

Елън отстъпва назад от вратата тъкмо когато очите на Филип се извръщат, за да видят кой е в коридора. Тя отнася подноса обратно в кабинета, влиза и го поставя на най-близкото бюро.

Грамофонът е в ъгъла, на ниска бяла масичка. До него има кантонерка с документи, а върху нея — изкуствени цветя в пластмасова ваза.

Доктор Сандс не се вижда никъде. Кабинетът е пуст.

Елън поглежда кутията с плочи на пода.

Бетовен.

Брамс.

Лист.

Моцарт.

В момента свири Дебюси и Елън намира още три плочи с негови произведения.

Но в края на кутията, най-отзад, открива това, което търси.

Рокендрол.

Изборът не е голям, шест-седем албума, но тя все пак се надява, че някои от любимите й неща може да са забутани тук.

Бързият преглед й показва, че, уви, не, няма ги. Но намира нещо, което ще свърши работа.

По пътя с рокендрол.

Надига се и сваля рязко Дебюси от грамофона. Замества го с „Мандо" и „Чили Пепърс", вдига отново подноса с обяда и излиза от кабинета.

Дори само пътят до стаята на Филип й се струва различен, когато зад нея гръмват първите акорди на първата песен.

Не е най-добрата песен, която е чувала, но има енергия, има дух. А ако попитате Елън Джоунс от какво според нея се нуждае Филип Тонка повече, отколкото от лекарства, отговорът е именно това — дух.

Когато влиза отново в стаята му, главата му е обърната към нея.

— Мамка му! — ахва тя и понеже ръцете й са заети, няма как да закрие уста, няма как да прикрие изхвърчалите неволно нецензурни думи.

Филип кимва с глава.

— Ти ли я пусна? — пита той.

— Движиш главата си!

Елън прекосява стаята и поставя подноса на сгъваемата масичка до леглото му.

Това е удивително. Вчера — пръстите, днес — главата. Възможно ли бе да се възстановява толкова бързо?

Присяда до леглото.

— Направи го отново — казва тя. Сякаш има нужда от доказателство. Има нужда от потвърждение, че той движи главата си.

Но Филип не го прави.

— Аз ли съм единственият пациент тук? — пита той. Изразително. Гласът му е по-различен. По-ясен. Но има и нещо друго.

Гневен е.

Защо пита за други пациенти? Той се движи.

— Не — казва тя. — Има и други.

Филип кимва.

Той кимва!

— И какво не е наред с тях?

Какво не е наред с тях? мисли си тя. Какво не ти е наред на теб? Не можеш ли да разбереш, че не би трябвало да си жив и въпреки това… Ето те тук… и задаваш въпроси?

— Различни неща. Много неща. Но…

— Криеш ли нещо от мен?

— Какво?

— Лъжеш ли ме?

— Не… какво… за какво?

— Тук има ли други пациенти?

— Да, Филип. Казах ти, че има.

— Какво не им е наред?

— Филип, не ни е позволено да разкриваме информация…

— Глупости.

— Филип… — ахва Елън. Не е очаквала това.

— Не можеш да кажеш дори на човек като мен? Човек, който не може да стане от леглото си?! Да не сте смахнати всички?

Елън се е сблъскала и преди с враждебни пациенти. Разбира се, че има и такива. Опитва се да открие професионалния си глас. Едва успява.

— Да. Дори и на човек като теб. Заради нараняванията на други хора в това…

— Някой съобщи ли на родителите ми, че съм тук?

Елън не знае отговора.

— Не знам.

— Не знаеш?

— Филип…

— А някой знае ли?

Може да го види, седнал в някой бар, вече на четвърта-пета бира, челото му е също така сбръчкано от разочарование, със същия гняв, кипящ вътре в него. Гневът му е оправдан, разбира го. Но има и нещо друго. Има една особена ярост, каквато бе виждала у зет си, когато той спря да пие.

— Ще разбера, Филип. И това трябва да е достатъчно.

— За кого?

— За теб.

— Не, няма да е достатъчно.

Елън също се ядосва. Не желае да се случва така. Не е сестра от вчера. Но начинът, по който той… след всичко, което бе направила за него. След шестте месеца грижи. Шест месеца дълго шофиране до „Мейси Мърси" и обратно до вкъщи. След всички нощи, в които бе лежала будна, сама, и се бе чудила дали пациентът от Първа стая ще умре утре, молейки се това да не стане.

— Не ми е позволено…

— Чух те. Не ти е позволено. И толкова ли ще ти е трудно да нарушиш едно шибано правило?

Елън се изправя.

— Къде отиваш?

— Ще те оставя сам за известно време…

— Седни!

Сега Елън не се затруднява изобщо да намери професионалния си глас. Тонът на заповедта му, начинът, по който си изкарва яда върху нея, са достатъчни, за да си възвърне хладнокръвието.

Една песен от плочата свършва, друга започва. Разминаването между музиката и настроението в стаята е гигантско.

— Филип Тонка. Имаш пълното право да се сърдиш. Но моята работа е да ти помагам, а не да търпя изблиците ти.

Филип извръща глава и отново е с лице към тавана. Дори и сега движението му вълнува Елън. Двамата мълчат така в продължение на шейсет цъквания на часовника.

— Ти раздвижи главата си — повтаря най-накрая Елън.

Филип кимва.

— Укрепваш все повече. За толкова кратко време.

Когато той проговаря, тя долавя сълзите му.

— Тези рентгенови снимки…

— Да, плашещи са.

Филип въздъхва тежко. Елън вижда, че той се опитва, опитва се да се успокои, опитва се да бъде търпелив, опитва се да приеме това, което му се е случило.

— Има ли музикален инструмент в тази стая? — пита той.

— Да, има. Откъде знаеш?

— Мога да го чуя. Китара ли е?

— Не, пиано.

— Какъв цвят е?

В очите му изплува някакъв спомен. Страх.

— Какво?

— Какъв цвят е пианото? — изкрещява той.

— Божичко, Филип. Дървено е.

— Всички са дървени. Какъв цвят е?

Елън поглежда наляво, към гърба на стаята, докъдето Филип не може да вижда.

— Кафяво дърво. Не е боядисано.

— Покажи ми — казва той. След това добавя нежно, но настоятелно: — Моля…

По-блед е от бялата престилка на Елън.

— Добре — примирява се тя.

Изчезва от зрителното му поле. Филип чува разместване зад себе си. Като ръце, ровещи из чанта. Когато се появява отново, Елън държи малко квадратно огледало.

— Ето… — казва тя, като поставя огледалото до брадичката на Филип и премята ръце над многострадалните му рамене.

Потръпва при контакта с кожата му. Кожа, която е докосвала толкова много пъти. Но сега той е… буден.

Отначало Филип вижда в огледалото само Елън. Луничавият нос. Интелигентните сиви очи. Гарвановочерната коса. Но после тя наклонява огледалцето и той вижда пианото, подпряно до бежовата задна стена на стаята.

Спомня си червено пиано. Лющеща се боя. Музикален инструмент в стая, в която нямаше никаква работа.

Но това пиано е друго. И за първи път през целия ден Филип въздъхва с облекчение.

— Защо е тук?

— В какъв смисъл?

— Защо има пиано в болнична стая?

— Лекарите преди говореха за терапия с музика. Но не направиха кой знае какво, освен да сложат пиана в няколко от стаите. Но все пак е хубаво, че ги има. Понякога свирим на пациентите. Успокояваме ги.

— Почакай — казва Филип, докато Елън отмества огледалото. — Почакай малко.

Тя знае какво иска да види.

Песента, звучаща от кабинета, приключва. Преди да започне следващата, сред тишината на стаята, Елън може да чуе как и двамата дишат.

И двамата са нервни.

Тя поставя огледалото под ъгъл пред лицето му. Филип го вижда за първи път. Обезобразяването. Асиметрията.

— Господи… — прошепва той. Затваря очи.

Елън издърпва огледалото.

Иска да каже нещо, за да го накара да се почувства по-малко… счупен.

— Филип…

Той поглежда към нея, но очите му са празни, далечни. Тя знае, че все още вижда себе си.

— Ще пусна отново плочата — казва тя. — Или пък бих могла да потърся нещо друго.

Прекосява стаята, развълнувана от блъскащите се в нея емоции. Спорът, страхът, тъгата. И почти забравеният триумф от това, че той отново се движи.

— Благодаря — казва Филип.

Елън спира до вратата на стаята.

— За какво?

— За музиката.

В пространството между думите, в паузите между тях, се усеща неловкостта на двама души, които се чувстват зле, задето са се карали.

Благодаря.

— Някой ден ще донеса плочи от вкъщи. Тогава ще можем да слушаме наистина хубави неща.

— Хубави неща — повтаря той и кимва. И движението на главата му изглежда още по-силно, по-гъвкаво, отколкото в онзи първи момент, когато бе влязла.

12

На войниците им е позволено да пушат в самолета. Полетът е двайсет часа, клаустрофобичен, и в главите на музикантите все още отеква гласът на Мал.

Звукът е заразил една от нашите ядрени бойни глави, напомня си Филип. Отново проучва пакета с информация за пустинята Намиб и се вглежда в лицата на другите в самолета, които правят същото.

На площ от 250 000 квадратни километра шансовете за намиране на източника на звука изглеждат доста съмнителни. Мал им бе заявил два пъти, че самолетът ще се върне за тях точно след четиринайсет дни, в уречения час, и Филип се улавя, че си мисли: всъщност няма значение дали ще го открием, или не. Онази част от него, която го подтикна да се притече на помощ на Америка и армията на САЩ, е притихнала. Може би защото частта, която съжалява за напускането на Детройт, вика доста гръмко. За сто хиляди долара ще се постараят сериозно.

Но ако не го открият?

Е, така е било писано…

Картата на Намиб е смущаваща. Две хиляди километра пустинно крайбрежие са единствената утеха, тъй като в останалата територия няма нищо забележително. Градацията от жълто към оранжево показва колко горещо може да стане в Намиб денем, а фактът, че това е най-старата пустиня в света, добавя още градуси напрежение, които обаче няма как да бъдат измерени.

От пакета с информация Филип научава, че Намиб означава „пустота". Но има и още: „Всъщност никой не е абсолютно сигурен за значението на думата. Езиците, използвани в областта, са толкова стари, че несъмнено са преминали през много промени". Самата пустиня се е променила много. През юрския период точно тук се е случило континенталното разделяне. Прокарвайки пръст по повърхността на листа, Филип почти може да усети агресията, мощния порив на онзи момент от времето.

Вдига глава и вижда, че Дуейн също е започнал да чете. Черното лице на барабаниста отчасти е закрито от сенките на отделението за багаж над него, а бялото на очите му пробягва напред и назад през страницата като нощните пустинни буболечки, описани много подробно в доклада.

В Намиб има живот. Животни и насекоми, които са се адаптирали толкова умело към високите температури, че някои от тях дори не пият вода.

Филип продължава да чете.

През 1908 г. германски миньори отиват в Намибия с намерение да ограбят района — да откраднат диамантите му. До 30-те години диамантените находища, за които те знаят, са изчезнали, но някои от издигнатите от чужденците постройки остават. Филип разглежда снимка на нещо, което прилича на ранчо, затрупано от пясъците; бежовият цвят се излива от прозорците, създавайки солидна подпорна стена, която се слива с пустинята.

Лари прелиства страниците от своя пакет и шумоленето на хартията привлича вниманието на Филип, който си дава сметка колко са притихнали всичките му спътници, потънали в четене на информацията.

Поглежда през рамо към задната част на самолета.

Лавджой е седнал там сам и е заспал. Той е не по-малко интересен, не по-малко странен обект за изучаване, както се е отпуснал, със затворени очи. Изтънялата му руса коса е оформена в прическа, каквато Филип не е виждал досега. Сякаш е паднала от тавана право върху главата на бившия генерал.

Бившият генерал, повтаря си Филип. Разжалваният.

Това бе общоизвестно на всеки, който бе чувал някога за Бил Лавджой. В тренировъчния лагер войниците му се подиграваха зад гърба. Наричаха го „луд" и „смахнат". Кой нормален човек, понижен от толкова висок чин, ще остане в армията? След като йерархичната стълбичка е прибрана и вече няма по-високо стъпало, на което да се изкачи?

Скръстил ръце на гърдите си, наполовина облегнат назад на празната седалка до него, тялото на Лавджой се поклаща в ритъма на движенията на самолета. Прилича на съдия, казва си Филип, потънал в мисли, докато си припомня последните аргументи на двете страни. На червената лента, вързана около левия му бицепс, има надпис:

„Всяко добро момче постъпва правилно".

Филип докосва клавиша фа, закачен на врата му.

Макар да е единственият пианист в групата, това не означава, че само Филип знае какво представлява това изречение.

Фразата е популярна детска песничка за запомняне, с която децата учат музикалните тонове, местата на нотите, пианото, как да свирят. Думите му напомнят за първия му рецитал в Детройт, с родителите му, седнали на първия ред. Спомня си как пръстите му трепереха над клавишите.

— Не е толкова объркан, колкото изглежда.

Редник Гриър надзърта над гърба на своята седалка, надигнал глава, лъскава като тиква, целият ухилен.

— Не го познавам — казва Филип.

— Ще го опознаеш — засмива се Гриър.

— И теб не познавам.

Гриър свива рамене. А може би просто така изглежда от леката турбуленция.

— Аз съм доказателство, че армията се развива и поумнява.

— Наистина ли?

— Първо са пращали войници. Сега изпращат историк.

— И защо това да е по-умно решение?

— Защото историята не е пасивна, редник Тонка. Знам името ти, защото знам имената на всички ви. Изучавам ситуацията. Правя проучвания. И ако има нещо, което се откроява над всичко в изследванията ми, то е, че историята не стои на едно място. Не стои безмълвно. Тя вдига шум.

Избърсва носа си с опакото на дланта си.

— И все пак звучи хаотично — казва Филип.

— Ще ти кажа в какво вярвам, Тонка. Това не е оръжие.

Лари, който досега е свирил на един въображаем бас, докато чете доклада, и пръстите му са прелитали по невидимите струни, се навежда към тях от другата страна на пътеката. Дългата му коса прикрива половината му лице.

— Глупости.

— Не може да е — продължава Гриър. — За звука се знае от близо петнайсет месеца. Ако е оръжие, вече щяха да са го извадили от строя. Не може да си достатъчно умен, за да изработиш оръжие, което не можем да намерим, и да не си достатъчно умен, за да не ти хрумне, че звукът ще привлече вниманието ни.

— Може би създателите му са били уверени, че са го скрили добре — казва седналият пред Лари Дуейн. — Може би не ги е било грижа, че е толкова гръмко.

— Може би. Но помислете малко. — Гриър повдига многозначително пръст. — Ако това, което сте чули, е звукът на оръжие, със сигурност сме закъснели да го спрем.

— Защо? — пита Филип.

— Защото това не е звук, който се развива тепърва. Какъвто и да е този шум, той вече е стигнал до желаната си крайна точка.

— Още по-големи глупости — казва Лари, с известно колебание. — Все още не знаем нищо за звука.

Гриър се усмихва.

— Разбира се, че знаем. Знаем доста нещо за него, защото познаваме историята си. Знаем какви неща издават звуци. Това не е рог, заровен в пясъка, редник Уокър. А ако е оръжие? И на създателите му им е все едно дали то издава такъв шум? Е, тогава имаме проблем. Представете си само. — Гриър щраква с пръсти. — Оръжие, толкова разрушително, толкова смъртоносно, че нямате нищо против първо да се изфукате с него на враговете си.

— То прави музика — разнася се глас от задната част на самолета. Дълбок и мелодичен, но същевременно рязък и отсечен. — Затова изпращат музиканти.

Филип се обръща, очаквайки да види, че Лавджой ги гледа. Но очите на загадъчния сержант все още са затворени.

Бившият генерал. Разжалваният.

Защо?

Гриър свива рамене.

— Така казва сержантът. И донякъде съм съгласен с него. Но каквото и да е, то не се притеснява да бъде чуто.

Рос се надига от седалката си и прикляква на пътеката между Гриър и Лари.

— Вие, момчета, чували ли сте за ефекта на предшестването[9]?

Никой не е чувал.

— Това е слухов трик. — Рос използва ръцете си, за да обясни по-добре. — Когато ехото е по-силно от източника, който го прави.

— Как е възможно това? — пита Дуейн.

— Зависи от това къде сте застанали и какво закрива източника на звука. Представи си, че си в апаратната, Дуейн. Филип сяда на пианото в кабината за запис. Има нещо, което ви разделя, което стои пред Филип и пианото. А микрофонът е поставен в другия край на стаята, насочен към тавана. Надалече. Няма ли ехото да звучи по-силно за теб, отколкото това, което Филип свири?

Филип разбира веднага.

— Примамка — казва той.

Секретар Мал се изправя и се придвижва назад, към тях, препъвайки се от полюшването на самолета.

— Точно затова не ви изпращаме на същото място, което проучваха първите два взвода.

Лицето му изглежда някак различно, мисли си Филип. Мал вече не е човекът, продаващ им една идея; сега той е висшестоящ на войници, които вече е купил.

— Какво искате да кажете? — пита Лари.

Филип поглежда през рамо. Очите на Лавджой все още са затворени. Дали е буден?

— Ще започнете търсенето си покрай океана.

— Сред мъглата — казва Дуейн, изучавайки снимката, която държи в тъмните си ръце.

— Да. Сред мъглата. Със сигурност сте оборудвани с необходимото осветление, всички нужни машини.

— Примамка — повтаря Рос.

— Във всеки случай — казва Гриър, — източник на звука, ехо на звука или второ ехо… Каквото и да е, ще го намерим.

— Защо си толкова сигурен? — пита Филип.

— Обмисляли ли сте гледната точка на самия звук, редник Тонка? Замисляли ли сте се, че това нещо издава звук повече от година, очевидно по някаква причина?

Филип си спомня разговора си с Марла, преди да тръгне.

Спомня си какво бе мислил, докато се взираше навън през прозореца на апартамента й. Беше се опитвал да намери отговор на същия въпрос.

— Да. Замислял съм се…

— Той знае — казва уверено Гриър, с известно задоволство в гласа. — Знае, че можем да го чуем. И го прави нарочно. Представете си… как стоиш сам в мъглата, на мястото, където океанът се среща с пустинята. Издаваш същия звук в продължение на петнайсет месеца. Защо?

— Защото съм полудял — казва Дуейн.

Гриър се разсмива.

— Може би — казва той. — Но луд или не, ти правиш този звук, защото искаш да бъдеш чут. — Гриър кимва сред тишината, която е предизвикал. Доволен е от ефекта. След това продължава: — Там, където сме се запътили, има нещо, което ни очаква.

Вече е получил пълното им внимание. Млъква за по-драматичен ефект и край тях се чува как самолетът се бори срещу вятъра.

— Даже бих дръзнал да кажа, че сме били поканени.

13

Това е денят, след като Елън показа на Филип как изглежда сега. Денят след тяхната кратка кавга. И най-важното, денят, след като той помръдна свободно главата си.

Доктор Сандс преглежда бележките в кабинета. Елън влиза.

— Добър ден, докторе.

Сандс не реагира. Елън го поглежда и вижда, че той е със слушалки; пред него на масата е включен магнетофон и ролките му се въртят.

Елън сваля палтото си и го слага на закачалката.

Тя забелязва собствения си почерк върху листовете, които лекарят преглежда. Но какво слуша?

Сестра Делорес влиза в кабинета. Тя обикновено работи сутрин, а Елън поема следобедните смени. Не е трудно да се види символиката в това: Делорес с нейната ярка като утринно слънце руса коса, с консервативното поведение, в тон с правилата на компанията, и Елън с тъмната коса и бледото лице, шегуваща се и обменяща закачки с пациентите нощем.

Сандс натиска „стоп". Превърта. Пуска отново.

— Какво е намислил? — пита Елън Делорес. Въпросът е излишен и тя го осъзнава. Дори докторът да бе обяснил на Делорес в най-големи подробности какво прави, колежката й не е човекът, който би могъл да повтори и половината от думите му.

Делорес свива рамене. Взема палтото си от закачалката. Облича го.

Докато тя си тръгва, Елън се опитва да надзърне отново към книжата, които лекарят изучава. Но горната страница вече не е с нейния почерк.

Вижда думите: призрак; Втората световна война. Заградени. Сандс потупва с молив по листа.

Елън си тананика една от любимите си мелодии, песен, която бе изпълнявала на пианото често за Филип през последните шест месеца, но отчаяно иска да знае какво слуша доктор Сандс. Желанието е глупаво, наистина абсурдно. Никога преди не е изпитвала необходимост да шпионира работата на началника си.

Но може би причината е в бързината, с която Филип се възстановява. Елън Джоунс първа би казала, че „Мейси Мърси" си има своите тайни, че носи особен вид загадъчна енергия, но фактът, че Филип вече помръдва пръсти и движи главата си, е прекалено необичаен, за да бъде пренебрегнат.

Дали отговорът на тази мистерия е някъде в ролките, които се въртят в момента? Някаква лесна за обяснение идея, също толкова лесна за пропускане?

Елън вижда потните следи по шарената риза на цветя на лекаря.

Внезапно осъзнава, че не се движи, че просто се взира в гърба му, докато той продължава да седи с лице към магнетофона.

В този момент Сандс се завърта на стола с лице към нея. Ясно е, че досега не е усетил, че тя е в кабинета.

Очите му — отнесени, далечни — се втренчват в нейните.

Елън кимва, взема един клипборд от купчината на дървената маса до себе си и излиза от кабинета.

В коридора все още чува бръмченето на ролките на магнетофона.

Призрак; Втората световна война.

Влиза в Първа стая и вижда, че Филип е заспал. Тихо проверява дали не е прекалено студено, после деликатно поставя длан върху челото му, за да провери за евентуална треска.

Все още си тананика, докато изучава неравните очертания на лицето му.

Дясната му буза е почти с цял пръст по-висока от лявата. Носът му е толкова крив, че изглежда като направен от глина. И въпреки че и двете му очи са затворени, единият му клепач е видимо по-широк от другия.

Отново се пита: Как ли е изглеждал преди?

Карл, санитарят, й бе казал, че Филип е бил член на група на име „Дейнс".

Къде са те сега? Другите членове на групата? И защо това име й звучи странно познато?

Би трябвало да продължи напред, разбира се, към Втора стая, да върши работата си при пациентите, при които й е позволено да влиза. Така започва всяка нейна смяна, всеки ден. Но днес не изпитва желание да следва правилата, рутината, протокола. Прекосява стаята и долепва ухо до вратата. Чува въртенето на ролките в кабинета, после те спират; чува разместване на стола, чува обувките на Сандс по пода на кабинета, после в коридора, идващи в нейната посока.

Елън отстъпва назад и задържа дъха си. Като че ли, ако издиша по-шумно, звукът може да разкрие мислите й.

Сандс минава покрай Първа стая, без да надникне вътре.

Какво си бе мислила, че ще стане?

Поглежда към Филип.

След като стъпките на лекаря се отдалечават, тя се взира в иначе празния коридор.

Чака.

Чака още.

След това, невероятно, вместо да премине към стая номер 2, Елън излиза в коридора и се шмугва обратно в кабинета.

Магнетофонът е празен. Сандс е взел ролката, която бе слушал, със себе си.

Елън издиша шумно и се разсмива. Какво прави? Да не би да мисли, че докторът слуша някакво доказателство за това какво точно се е случило с Филип, защо се възстановява толкова добре, толкова равномерно, толкова бързо?

Оправя престилката си на кръста и се наканва да си тръгне. С периферното си зрение вижда, че документите, които Сандс бе проучвал, все още са струпани на масата пред магнетофона. На най-горната страница е надраскал един въпрос.

Тя се навежда по-близо и го прочита.

Защо го интересува какъв цвят е пианото?

Дали Филип бе попитал и доктора какъв цвят е пианото? Трябва да го е направил. Да. Със сигурност трябва. И все пак, докато напуска кабинета и поема по коридора към Втора стая, усеща биенето на собственото си уплашено сърце. То бие по този начин, защото, за кратко — глупаво е от нейна страна наистина — да, за кратко там, в кабинета, си бе помислила, че Сандс слуша разговора й с Филип от предния ден, предварително записан.

14

Турбуленция. Най-лошата, която Филип е преживявал. Сякаш стените на самолета се свиват, после се раздуват, на вълни, дебелият метал скърца силно и е трудно да се спи.

Но Филип опитва.

Всичко е само разбити парчета, частици от отделни образи. Огромна пустиня. Диамантени мини. Германци от края на миналия век. Сгради, пълни с пясък, в които не може да се проникне. Пустинни оси и паяци. Осата парализира паяка. Яйцата на осата оцеляват благодарение на парализирания паяк. Блещукащи диаманти под земята. Бреговете на река Куйсеб; невероятната растителност, изпъстряща картината на безбрежния пясък. Жизненоважната вена на Намиб. Животът, който реката привлича. Миньорите. Следи от змии по пясъка, но змиите сякаш са невидими. Всички са под земята. Всички или избягват горещината, или се опитват да отклонят чуждия поглед от себе си.

Мъжете, обсебени от диамантите, от копаенето.

Осите — също копаят и заравят три пъти по-големи от тях парализирани паяци.

Дупки в пустинята.

Няма звук в пустинята, пише в документацията, освен звука на вятъра.

Всички живи създания в пустинята, пише в документацията, се крият.

Има и други спомени, между стените на стенещия самолет, докато Филип се люшка между съня и будността.

Единият образ е на Лавджой, застанал в предната част на самолета, свел глава под ниския таван. Друг образ: Лавджой, приклекнал на пътеката, взиращ се в спящите Лари и Рос.

Филип мигва и бившият генерал втренчва поглед в него.

Полъх на равен въздух и Филип заспива отново, сънувайки смущаващи снимки на рехава, почти непокрита от пясъци пустиня, сякаш тя едва се крепи цяла, като пакет, слабо завързан с канап.

15

Филип се събужда и вижда, че доктор Сандс е седнал на стол до леглото му. Усмивката му изглежда нова и Филип се пита какво изражение е имал лекарят, преди той да се събуди.

— Филип — започва Сандс, — дошъл е един човек, който иска да те види. Той е от правителството на САЩ. Казах му, че си способен да проведете кратко интервю.

— Интервю? — Филип отговаря унесено, все още не се е разбудил напълно.

— Той иска да говори с теб за Африка.

Лекарят произнася името „Африка", сякаш не би отишъл там и след хиляди години.

— Интервю? — повтаря Филип.

— Той ще се срещне сега с теб.

Правителството на САЩ.

— Ще бъда съвсем кратък — разнася се глас. Идва от частта на стаята, към която Филип не може да се обърне, за да погледне.

Сандс се надига и излиза от стаята. За първи път Филип чува как заключва вратата.

Правителството на САЩ.

Мълчание. Мъжът не казва нищо, не се представя, все още не.

Филип се опитва да се обърне, да вижда отново частта с пианото.

Мъжът пристъпва към него.

— Здравей, Филип. Може ли да седна?

Филип надушва одеколон. Сапун. Това не го изненадва. Военните, особено висшестоящите, обръщат сериозно внимание на хигиената си.

— Съжалявам, че се срещаме при тези обстоятелства. Сигурен съм, че и двамата бихме предпочели нищо от това да не се е случвало.

Филип не отговоря. Все още не.

— Казвам се Скот Малоун. Имам специален интерес към събитията, довели те дотук.

— От армията ли сте?

Пауза.

— Не. Не съм от армията в този смисъл, за който питаш. Никога не съм служил. Представлявам директно самото правителство.

— От ЦРУ ли сте?

— Не, не съм и от тях. Може ли да ти задам няколко въпроса? — Шумно поемане на дъх. — Спомняш ли си какво се случи с теб?

— Имам някаква представа.

— Четох това, което си споделил с д-р Сандс. Промени ли мнението си по въпроса?

— Мнението си?

— Спомените си.

— Не. Това, което казах на доктора, е всичко, което помня. Една стая.

— Разбирам. А помниш ли събитията, довели до влизането в тази стая?

— Да.

Колебание. След това:

— Разкажи ми за онази първа среща с първото мъртво тяло, което сте намерили.

— Разказах на доктор Сандс всичко.

— Да. Но бих искал да го чуя от теб. Понякога, когато го чуваш лично, е възможно да се добереш до нова информация.

Да се добереш. Сякаш Скот Малоун копае. Дълбае в пясъка.

— Лавджой го забеляза. Гриър го влачеше навсякъде, където отивахме.

Филип примигва. В момента, в който затваря очи, вижда отново тялото, съвсем ясно. Малоун продължава:

— Нека опитаме с различен подход. Бих искал да се запознаеш с някого, Филип. С един художник. Лен?

Филип чува движение някъде зад себе си. Близо до пианото. Шумолене на листове. Скърцане на подметки.

Брадат мъж с изтъняла черна коса се привежда напред, навлизайки в територията, в която Филип може да вижда. Акрилният му пуловер и внушителното шкембе не изглеждат никак армейски.

Плъзга стола си до този на Скот Малоун.

— Защо не опишеш това тяло на Лен, Филип? — казва Малоун. — Кажи му какво намерихте. Какво е намерил Лавджой.

Художникът се прокашля.

— Готов съм, щом кажете.

Филип затваря очи. Отново вижда тялото.

— Виждали ли сте някога риба камбала на сушата? — пита той.

— Не, не съм — учтиво отговаря Лен.

— Камбалите са плоскодънни риби. Родени са с очите от двете страни на главата, но докато израстват, едното око се премества от другата страна. Така те могат да се проснат на дъното на океана и да се взират и с двете очи нагоре.

Лен поглежда Малоун. После отново се обръща към Филип.

— И?

— Можете ли да нарисувате такъв човек?

— Извинете?

Художникът поглежда отново Малоун. Но Малоун не се усмихва.

Вече е чувал това описание. Кимва към листа хартия.

Лен започва да рисува. Филип му казва още. И докато говори, изражението на художника се променя от приятелско към объркано, а накрая вече започва да гледа Филип с видимо подозрение в очите. Обръща се пак към Малоун, вероятно очаквайки той да сложи край на този абсурд.

— Това ли е той? — пита Лен, като вдига листа с готовата рисунка.

Филип отваря очи и дълго се взира в нея.

— Да — казва той. — Само че по-стар.

— Как така по-стар… набръчкан? С бяла коса?

— Не, не такъв вид старо.

Малоун се навежда напред, по-близо до Филип.

— А какъв вид старо?

Филип въздъхва дълбоко.

— Пустинята не беше линейна — обяснява той. — Пустинята не беше в хронологичен ред.

16

— Преди да стигнем — казва Мал, наполовина приседнал на мястото си, с лице към взвода, стиснал облегалката за опора, — бих искал да ви кажа какво се случи, когато дойдохме тук за първи път.

Силни ветрове. Тежки облаци, струпани отвъд малките овални прозорци. Ако не е горещината, човек може да помисли, че лети сред отъпкан сняг.

— Беше още преди да доведем първия взвод. Базисно проучване, както го наричаме, да определим логистиката, преди да изпратим войниците. Планиране на етапите на мисията. — Налага му се да повиши глас; стените на самолета продължават да скърцат. — Не се надявахме да намерим източника на звука. По-скоро търсехме местни жители, някой, който би могъл да знае нещо повече за него от нас.

Мал бе извършвал този полет и преди. Със същия самолет, казва той. Допуснали грешката да слушат звука на борда, вследствие на което малобройният екипаж се разболял, при това тежко. И до края на полета не успели да се оправят от болестта. Повръщали в хартиени пликчета, а когато те се напълнили, почнали да повръщат в качулките на горните си дрехи, в чорапите си, в ръкавите си. Имало един особено страшен момент, когато пилотът се появил при тях, очевидно твърде замаян, за да пилотира.

Щом се приземили, трябвало да отложат планираните задачи с два дни; през това време останали на лагер в близост до самолета, надявайки се, че звукът няма да се разнесе на живо, докато се опитват да се възстановят. За да се предпазят, спали със слушалки, от онези заглушители, които хората носят на пистите, за да пазят ушите си от неспирния рев на двигателите. Но не се чул никакъв звук. Не и лош. И на третия ден се почувствали достатъчно стабилни, за да продължат. Мал казва, че съществувало известно притеснение, когато потеглили; никой не можел да потвърди със сигурност дали ще преодолеят напълно болестта, дали ще се „завърнат" от нея. Обяснява какво означава това. Било трудно да се определи дали болестта ги е напуснала напълно, или вероятно всички те били поне отчасти променени от преживяното и повече никога нямало да усещат нещата по предишния, добър начин.

— Чували сте за ЛСД, господа — казва Мал. Музикантите са чували.

Всички са го пробвали. Лари бе спрян от полицаите на „Удуърд авеню" за шофиране с 10 километра в час. — Опасявахме се от подобен остатъчен ефект. Като пътуване без връщане в реалността.

Филип вижда нещо мъгливо да преминава внезапно в погледа на Мал. Спомен.

Мал и радиоекипът бивакували под крилата на самолета, после напуснали лагера. Разузнаването вече било намерило селище, три колиби, направени от кравешка тор, на осемнайсет километра източно от Атлантическия океан. Членовете на екипа носели маски против пясък и оскъден багаж: магнетофон за запис, фенерчета, допълнителни чифтове обувки, пистолети, както и кат дрехи за преобличане през нощта. Не възнамерявали да остават дълго.

Преводачът на групата, Доран, който бил родом от Намибия, изразил притеснението си дали ще разбере диалекта, който се използвал в района.

— Усетих страх в него — казва Мал. — Което, разбира се, уплаши и мен.

Мал пръв забелязал колибите. Две от тях били в лошо състояние, покривите им били наполовина разрушени. Но в третата, изглежда, имало живот. Американски обувки стояли пред вратата. От миризмата на обитаваната колиба им се доповръщало още повече.

— Казваше се Надул. И от наша гледна точка той бе най-бедното човешко същество, което някога бяхме виждали. Това, което искам да кажа, е, че човекът никога не бе чувал за пари. Не и по начина, по който ние ги познаваме. Бил от голямо семейство, обитателите на другите колиби, и добитъкът, който гледали, бил тяхната валута. Когато го срещнахме, вече нямаше никакви животни и всеки ден ходеше по осем километра до един естествен извор, за да си налее прясна вода и да набере от ядливите растения, които вирееха там. Някога имал и жена. Редували се за ходенето до извора; Надул бил сутрин, а Ка — следобед. Страхували се да оставят дома си без надзор. Когато го попитахме защо са се притеснявали за други хора в район, където на десетки километри разстояние няма жива душа, Надул каза, че той и Ка никога не са сами. Точно така се изрази, макар Доран да ни обясни, че хората тук просто така си говорят, за да кажат, че всъщност никой никога не е сам.

Филип чува движение зад себе си и се обръща. Очите на Лавджой са отворени. Той се взира безизразно в него, със скръстени на гърдите ръце. Ясно се вижда лентата на ръката му. Филип се обръща и поглежда през прозореца.

Пръстите му разсеяно си играят с клавиша от слонова кост на врата му. През стъклото вижда облаци, дебели и пухкави като възглавниците на леглото на родителите му, в които се сгушваше, когато имаше особено лош сън.

— Попитахме Надул за звука и той кимна, сякаш бе очаквал някой да дойде и да го разпитва за него. По-късно Маркъс, един от радиооператорите, коментира промяната в Надул, когато споменахме за това. Сякаш бе побелял, сякаш тъмната му кожа бе изсветляла с няколко нюанса. „Не го ли чувате и сега?", попита ни той. Бяхме изненадани от въпроса му. Маркъс и останалите бързо приготвиха оборудването си. Записвахме, слушахме, но не чухме нищо.

Филип наблюдава как се движат устните на Мал, спомня си момента в апаратната, думите, които не мислеше, че е изрекъл, думите, които Мал въпреки това бе чул. Редник Тонка каза, че това е акорд. Всички ли го чухте по този начин?

— Надул погледна магнетофона, поклати глава и се разсмя. Не бяхме сигурни дали дори знае какво представлява машината, но въртящите се ролки явно му напомняха за нещо, защото той разбираше достатъчно добре какво е това, за да му се подиграва. Изплю някаква дума в посока на магнетофона и Доран ни каза, че според него тя означава „нещо хлъзгаво". Но по-скоро като… измислено създание или идея, които човек не може да задържи. Не може да затвори в клетка. Това бе начинът Надул да каже, че звукът е неуловим. Някои от другите смятаха, че той просто се страхува от уреда и иска да бъде махнат от дома му.

Отвън, през прозореца, облаците са се удвоили, утроили и на Филип му се струва, че пътуват през твърд алабастър, колкото и невъзможно да бе това.

— Попитахме го къде е съпругата му Ка, какво се е случило с Ка. Или бе починала, или го бе напуснала, но и в двата случая разговаряхме с човек, който не притежаваше нищо, и вероятно изпитваше самота, каквато дори не можехме да си представим. Но той заговори с изненадваща ведрост за нея, сякаш темата за жена му бе много по-приятна, отколкото за звука, който според него все още се чуваше, докато стояхме там. Ка, каза ни той, започнала да се оплаква от болки в гърба. Ходенето й до извора ставало все по-трудно, все по-мъчително. Наричала го „бреме" и казвала, че й причинява „силна болка". Нито Надул, нито Ка смятали, че това е заради възрастта или заради отслабнали мускули. Колкото и налудничаво да ни звучеше на нас, те веднага предположили, че някой се е прикрепил на гърба на Ка, някой невидим, който ги наблюдавал и най-накрая бе решил да ги хване напълно. Смятали, че е някакъв вид дух. Надул определено не виждал истински човек, качен на гърба на съпругата му. С помощта на Доран му казахме, че ни е станало зле от звука и може би и Ка е изпитвала същото, но Надул поклати глава и ни каза, не, Ка харесвала звука, бил приятен според нея, дори понякога си тананикала заедно с него. Попитахме го дали е виждал някакви военни, някой, който може да е построил нещо, което да създава такъв звук. Той отново се разсмя. Късо. Рязко. Но не отговори на въпроса ни, просто продължи да разказва за все по-сериозните затруднения на Ка при нейните дневни походи до извора и как най-накрая, един ден, решил сам да направи това пътуване. Ка трябвало да си почива, докато онова нещо… слезе от гърба й.

Пропадане в нова силна турбуленция и Мал се хваща здраво за облегалката на седалката; за миг загубва професионалното си изражение и заприличва на обикновен уплашен цивилен. Пронизителен вой избухва извън самолета и Филип решава, че това е звукът. Сърцето му бие веднъж, два пъти, докато се успокои.

Разсеяно се протяга за питието си, което не е там.

— Надул се страхувал да остави Ка сама, но повече се боял какво ще стане с нея, ако не се храни добре и ако не се грижи за здравето си. В един момент тя му казала, че звукът звучи право в ухото й. Помолила го да го потърси вътре. Чувствата на Ка към звука вече се били променили. Вече не смятала, че е нещо, с което може да си пее. Вярвала, че това е гласът на нещото, прикачило се към нея. Мислела си, че е възможно нещото да я е напуснало, но гласът му е останал вътре в ухото й. Надул не открил нищо, разбира се. Но Ка настоявала. То е вътре, казвала му тя. И не излиза. По това време Ка вече никак не изглеждала добре. Надул трябвало да действа бързо. Той решил, че тя се нуждае от повече храна, отколкото можели да си набавят при ежедневните им походи. Щяло да бъде по-добре да посети най-близкото съседно селище, въпреки че било на ден и половина разстояние. Там можел да говори с някой лечител, да се върне с лек. Така че нарамил меха си от павианска кожа, сбогувал се с нея и я оставил сама в колибата.

Навън облаците се разделят, макар и само за частица от секундата, и на Филип му се струва, че вижда нещо бежово… синьо… Цветовете на пустинята, простираща се до океана.

После небето поглъща за пореден път гледката.

— Шаманът от племето химба не му предложил нищо. Посъветвал го да се преместят. Казал му, че звукът е виновен, че той разболявал хората, карал ги да виждат различни неща. Набул обаче бил инат и си тръгнал от селището с празни ръце.

— А когато се върнал? — намесва се внезапно Лари. — Мъртва ли е била?

Мал въздъхва дълбоко. Усмихва се тъжно.

— Не знаем — казва той. — Били останали само ушите й. Отрязани на възглавницата.

— Чакайте малко — казва Дуейн. — Да не би да твърдите, че е била убита?

— Убита? — пита Мал. — Не и според Надул. Той смяташе, че Ка сама ги е отрязала.

Вратата на пилотската кабина се отваря и един от младшите пилоти информира Мал, че са започнали спускане. Секретарят му благодари и се обръща отново към взвода.

— Кацаме — казва той и закопчава колана си.

Всеки един от музикантите, фотографът Щайн и редник Гриър се взират през малките прозорчета, когато облаците се разделят, оставяйки следа, мъгла, едва прикриваща брега под тях. Дори от тази височина пясъчната пустош изглежда безкрайна, прекалено обширна, за да постигнат някакъв успех, и Филип разсеяно се заглежда за очертанията на колиба.

— Май няма да ни е никак лесно — казва Лари с потреперващ глас.

Турбуленцията ли е причината? Или е страх?

Филип затваря очи и си представя сто хиляди долара; представя си какво ще прави с тях, когато се върне в Детройт.

Оборудването, което ще си купят за студиото. Купоните, които ще правят.

Пръстите му отново се заиграват с клавиша от пиано на врата му.

Когато отваря очи, вижда пустинята в по-големи детайли.

Дори и сега, тревожен, несигурен, нетърпелив, Филип е способен да разбере, че това, което вижда, не може да се сравни с нищо на Земята.

Пустинята Намиб изглежда точно толкова първична, колкото е описана в документите на Мал.

И отвъд границите на непроницаемата мъгла под тях, под повърхността на кристалната вода, вижда и останки от потънали кораби.

Десетки.

— Исусе!

Филип си мисли, че може би ще си купи само едно питие с всички тези пари. Едно-едничко. Ще седне на стола в „Бърлогата на Дъг" и ще си клюкарства с Мисти.

Да, казва си Филип, докато самолетът се снижава, докато пясъците се издигат да ги посрещнат, а вълните се полюшват като нестабилна земя, едно питие за сто хиляди долара звучи идеално в този момент, пък било само защото това ще означава, че се е върнал у дома, там, където му е мястото.

17

В апартамента си на Бетман Стрийт Елън обикновено открива някаква утеха и почивка от тъгата, болката и смъртта в „Мейси Мърси". Работата й като медицинска сестра не е никак лесна и тя често си фантазира как ще напусне болницата. Въпреки че не е толкова лесно човек да си намери работа и тя знае, че трябва да е благодарна за това, което има, щом влезе в някой магазин или отиде да хапне в някоя закусвалня, винаги си представя, че работи там, а не в болницата.

Има и по-вятърничави сценарии. Единият от тях е да се метне на зеления си „Ню Йоркър"[10] и да шофира на запад, към Калифорния.

Правиш го за Джийн, мисли си тя тази вечер, след като сваля палтото си и го мята на единия край на кафявия диван, на който понякога заспива, докато телевизорът пращи след края на програмата като еквивалент на записите на океански вълни, които си пуска нейната приятелка Люсил, за да заспива по-лесно.

Джийн е името на дъщеря й, която бе починала едва тригодишна.

Причината е Джийн, винаги е била Джийн. Опитваш се да компенсираш заради нея, Елън. Е, късмет с това.

Елън разбира колко потенциално опасно за собственото й здраве е желанието й непрекъснато да компенсира, да се опитва да излекува някого, за да запълни плашещо необятната празнина в нея, останала след загубата на Джийн.

И все пак, ето, беше се появил Филип.

— Спри! — казва тя на глас, докато преминава от покрития с мокет малък хол към кухненския бокс с идеята да си приготви вечеря. Приглажда предната част на бежовите си панталони по навик, както приглажда престилката си на медицинска сестра по цял следобед и по цяла вечер в болницата. Това я притеснява — фактът, че не може да остави работата си в болницата.

Филип.

Ако е честна със себе си, трябва да признае, че грижата за него — и докато бе в кома през шестте месеца, и сега, когато е буден — е първият път, когато се усеща по различен начин по отношение на тази празнина. Сякаш чрез Филип чува първото ехо там, първия кънтеж, който подсказва, че тази гигантска яма все пак има дъно, някъде долу.

Взема тигана, висящ от скарата на тавана (това спестява място в този малък апартамент, висящите тигани и капаци, прибори и чаши), и го слага на котлона. Включва съседния котлон, нагрява температурата до средна, след това мести тигана върху него. Действия, които би трябвало да й се отразяват добре. Ритуалите на обикновения, всекидневен живот. Но когато пуска парче масло в тигана и то започва да цвърчи, веднага се сеща за звука от въртящите се ролки в главния кабинет, които доктор Сандс слушаше и си водеше бележки за един конкретен разговор, който Елън бе водила насаме с Филип.

Филип се уплаши, когато му каза, че в стаята има пиано. За Бога, той помоли за огледало, за да го види, преди да поиска да види себе си. И наистина я бе попитал какъв цвят е то.

Как Сандс би могъл да знае това, освен ако не ги бе подслушвал?

Дава си сметка, че маслото е загоряло.

— По дяволите.

Приглажда отново панталоните си, после отнася тигана до мивката. Изхвърля изгорялото масло и започва процеса отново.

За място, което би трябвало да бъде сигурно убежище от гибелното работно настроение, домът й никога не е бил особено уютен.

Но тази вечер усеща, че всичко тук я дразни особено много.

Смяташе да изпържи останалия от предишната вечеря ориз, със зеленчуци и лимон, но този път, след като маслото се разтапя, просто чуква едно яйце. Едно ще е напълно достатъчно. Изглежда, Елън не може да се съсредоточи върху храната.

— Защо?

Вкъщи си говори сама на глас. Не го прави за първи път. Тази едничка дума, изречена на един дъх, като че ли се отнася за едничкото яйце. Но Елън знае, че не става дума за това. Не може да забрави въпроса. И просто не може да не задълбае.

— Защо се възстановява толкова бързо?

Днес Филип не само движеше главата си, той дори я поклащаше и мърдаше рамене, докато разговаряше с нея.

Докато полупрозрачният белтък на яйцето се превръща в плътна, непрозрачна маса, тя поставя ръце на дръжките на печката и затваря очи. Вижда го отново пред себе си, нащърбен и деформиран, без цвят на лицето, изпълнен със страх, проснат на същото легло, на което лежеше повече от половин година.

Не трябва ли да се радва, че той се възстановява? Не е ли това идеалният сценарий? И защо, за Бога, я е грижа толкова? Защо има чувството, че именно тя е длъжна да обърне внимание, че тук има нещо нередно?

Елън отваря очи.

Вижда, че яйцето е кафяво, изгоряло. Стиска здраво дръжката на тигана и хвърля всичко — и него, и яйцето — в мивката. Завърта копчето на котлона и излиза от кухнята.

Едно е да си казва, че е приела тази работа, за да попълни невъзможната празнина, останала в нея, защото не си бе у дома, когато Джийн бе починала, но съвсем друго е да се чувства отговорна за благосъстоянието на един пациент и заради него дори да подозира болницата в нарушение.

Така ли е? Наистина ли подозира болницата?

Поема си дълбоко въздух. Стар навик, все още най-добрият начин, с който се успокоява. Замисля се как онова очукано тяло някога е свирило, как някога е създавало музика.

И все пак се бе уплашил от пианото.

Когато Филип дойде в „Мейси Мърси", тя се ужаси: никога не бе виждала пациент в толкова лошо състояние. Ограничената информация, която доктор Сандс предостави на персонала, не хвърли особено светлина върху личността на Филип под всички тези наранявания. Трябваше да се намеси Карл, инфантилният санитар с болнаво и бледо лице, за да научат, че пациентът е бил музикант от рокендрол група.

„Дъ Дейнс".

Елън поглежда радиограмофона, поставен на кафявата масичка до един от прозорците в хола. От три години има радиоапарат „Адмирал" 1954 и той е най-ценното й притежание.

Щом не може да се разсее с вечеря, ще го направи с музика.

Плочите й са подредени прегледно в специална кутия, която също си бе купила преди три години. В синьо-бялата кутия могат да се поберат 45 плочи и тя е съвсем малко по-висока от самите тях. Елън все още не е запълнила всички отделения, но е поне на две трети от крайната цел. Отпуска се на колене до дивана, издърпва кутията изпод масата и започва да преглежда записите, като сравнява процента плочи в кутията с възстановяването на Филип.

Дали и той бе на две трети от крайното си възстановяване, когато щеше отново да бъде нормален?

Само за няколко дни след пробуждането си от кома?

Продължава да рови из хартиените обложки и се прокашля, сякаш се кани да каже на някой друг в стаята да престане да говори за Филип Тонка, пациента от „Мейси Мърси", който я притеснява и за когото мисли постоянно, а всъщност не би трябвало да има по-голямо значение за нея от останалите пациенти. Не, за Бога, не е две трети излекуван. Само защото човек може да движи главата си и да помръдне пръсти, това не означава, че е готов да шофира, да участва в състезание по тичане, да спечели боксов мач. И щом продължава да мисли за това, Елън все пак трябва да вземе предвид и шестте месеца, в които макар и не в будно състояние, мъжът бе имал време да се възстановява физически.

— Аха — казва тя, стигайки до една плоча. — Ето къде сте.

Подобно на много любители на музиката, Елън не знае имената на всички песни, които харесва, нито на музикантите, които ги изпълняват. Има плочи на популярни изпълнители като Джери Лий Луис, Бъди Холи и Литъл Ричард, и те звучат по радиото непрекъснато. Но Елън харесва по-дълбоки неща, музиката, която слушаш в колата късно нощем, когато се прибираш у дома, след като си хапнал в някоя закусвалня. Музиката, която свирят по баровете. Много често човек не запомня имената на тези музиканти. Много често и Елън не ги помни. Все пак не имената, а музиката е това, което те трогва.

Но има и още: някои от тези по-дълбоки парчета са представени по особено оригинален начин. Без парите на големите звукозаписни компании, които определят кои песни да бъдат пускани по радиото, по-малките изпълнители трябва да бъдат изобретателни. Някои от тях, като музикантите на тази плоча, която току-що избра, използват истинско изкуство за предната корица на обложката. Изящен начин за изписване на заглавието на песента. Ярки цветове за името на групата. Елън разбира, че това е маркетинг, че в него има нещо карнавално, може би дори евтино, но и това й допада. И макар да не я гледа в момента, знае, че бе харесала и снимката на групата на задната корица на обложката. Четири момчета, застанали пред стена от оранжеви тухли на градска аптека.

Елън измъква плочата от обложката и я поставя на грамофона. Слага иглата. На всяка страна има само по една песен, затова ще се наложи след няколко минути да стане, но все пак отива на дивана и се отпуска назад, с обложката в ръце.

Ах, как обича инструменталите Елън Джоунс…

Песента започва. Шумни, тътнещи ударни. Уверен бас. Леко, небрежно пиано. И китарната част…

Елън затваря очи.

Няма нищо в тази песен.

Нито тъга.

Няма възстановяване или влошаване, тайни или мистерии.

Елън се усмихва.

През прозореца на апартамента й, някъде отвън, се чува свистене на гуми и тя поглежда нагоре.

Китарата се извисява сега, но пианото привлича вниманието й.

Какъв цвят е то?!

В момента в съзнанието и в сърцето й няма място за болнични спомени. Поглежда към задната корица на обложката.

— „Бъди тук" — прочита тя. — „Дейнс".

Изправя се бързо. Въпреки че още не го вярва напълно, въпреки че все още се опитва да сглоби цялата картина, докато се взира в снимката, се чувства отново като тийнейджърка, когато бе достатъчно да види снимка на някой свой идол, за да се разпищи.

Изчита набързо текста от задната обложка. Стига до имената на членовете на групата.

Дуейн Ноулс — ударни.

Лари Уокър — бас китара.

Рос Робинсън — китара.

Филип Тонка — клавир.

— Шегуваш се! — ахва тя. — Филип!

Изправя се. Сяда отново. Не може да повярва. „Бъди тук" от „Дейнс". Има тяхна плоча. И е доста изтъркана.

— По дяволите!

Песента стига до своя характерен неравномерен край и Елън я пуска отново.

Струва й се, че трябва да се обади на някого, да сподели това, което се случи.

И така, имам пациент, който бе в кома в продължение на шест месеца, а после се събуди, и аз се притеснявам ужасно за него, и реших да се успокоя, и си пуснах стара любима плоча, и се оказа, че… мамка му… мамка му…

— Мамка му!

Разсмива се, защото няма какво друго да направи. Смее се, прекосява хола и отново отива в кухнята, взема втори тиган и го слага на котлона.

Трябва да се движи.

Връща се до дивана, сяда, заглежда се във въртящата се плоча, прочита името, както се върти. „Дейнс", „Дейнс", „Дейнс"…

— Филип Тонка — казва тя. — Почакай само да ти разкажа за това.

Когато песента идва към своя край за втори път, когато апартаментът притихва, когато дори улицата отвън сякаш си поема дъх, Елън осъзнава, че от другата страна на обложката има снимка. И на снимката са четиримата мъже, написали тази музика.

Тя я е виждала и преди. Знае, че е там.

Обръща обложката.

Не може да прочете името на синьо-бялата табела, но зад тях, през отворената входна врата, един старец, собственикът на дрогерията, се взира към камерата. От четиримата членове на групата чернокожият се отличава най-много. Изпъква на фона на оранжевите тухли. Изглежда уверен, силен войник, ръцете му са скръстени на гърдите, над бледосинята тениска. От дясната му страна дългокос мъж се смее толкова силно, че очите му са притворени почти напълно. От лявата му страна мъжът е по-нисък, с къдрава коса, крива самодоволна усмивка. И вляво от къдрокосия мъж…

— Филип — казва Елън, повдигайки ръка към устата си.

Да каже, че сега изглежда различно, е все едно да се каже, че една бяла къщурка прилича на Белия дом.

— О, Боже мой…

Тъмна коса. Тъмни очи. Полуусмивка, която е толкова мощна и зашеметяваща, колкото е физиката на чернокожия от бандата.

— О, Боже мой…

Филип се е облегнал на оранжевата стена. Едното му рамо е леко повдигнато, а вятърът развява косата му.

Елън си дава сметка, че е изглеждал удивително добре, също като някой от нейните тийнейджърски идоли.

Без да става, без да откъсва очи от снимката, Елън се протяга и пуска песента отначало.

Когато иглата се допира до плочата, тя отново доближава ръка до обложката и докосва симетричното, ненаранено лице на Филип с върховете на пръстите си.

— О, Боже мой…

Когато започва китарната част, Елън изпитва чувството, че е там, с тях („бъди тук"), с „Дейнс", с групата, чието име се върти през рамото й, изписано върху плочата на грамофона, в ритъм с песента, върти се като върху колела, търкалящи се от миналото към бъдещето… или пък в обратната посока.

Невъзможно е да не сравнява начина, по който изглежда Филип сега, с начина, по който е изглеждал тогава. Невъзможно да не забележи безгрижното перчене в позата му, почти арогантната увереност и на четиримата мъже.

Името им продължава да се върти, като че ли се опитва да генерира още инерция, достатъчно завъртане във времето, за да върне този велик момент от миналото им, да възкреси призраците, в които се бяха превърнали и четиримата.

— Филип… — отронва Елън и ентусиазмът й отстъпва място на сълзите. — Много, много съжалявам, Филип.

18

Тъй като Филип не очаква буря, а единствено равна пустиня, от която не се издига нищо, отначало изобщо не забелязва пясъчните колони в далечината.

Когато слиза от стълбичката на самолета, когато кракът му за първи път докосва пясъка на пустинята Намиб, чува Щайн да вика навън и вижда Дуейн припряно да разтоварва по-големите кутии.

Но въпреки хаотичната активност и усещането, че трябва да се разбърза, Филип спира за секунда, поема си дъх и се опитва да попие панорамната красота на Намиб.

Това е най-великолепното нещо, което е виждал.

Силният вятър се долепва до тялото му, притиска се във всяка кост и явно е достатъчно мощен, за да го отблъсне назад и той да се удари в сержант Лавджой, който тепърва слиза по стълбата.

Самолетът каца в мъглата, там, където океанът се среща с пустинята. Мъгливи ленти, подобни на колани, се вият покрай обувките на Филип и около зелените къси ръкави на ризата му.

А в далечината — колони от пясък.

Пилотите се движат бързо, местят оборудването, разтоварват, крещят високо, че трябва да тръгват, че нямат време. Трябва да потеглят.

Преди, казват те. Преди тази буря да ги връхлети.

Филип слуша. Въпреки красотата наоколо е неспокоен.

Все едно иска да открие звука веднага, преди самолетът да е отлетял без тях. Така че Мал и пилотите да трябва да останат, достатъчно дълго, за да успеят да го запишат на лента, достатъчно дълго, за да могат Филип, Лари, Дуейн и Рос да кажат, че е тук, трябва да е тук, открихме го, това е, задачата ни е изпълнена и все пак ще се върнем у дома с вас.

Поглежда към раздвижилия се пясък в далечината. Дали приближава към тях?

— Точно тук — казва Лавджой, давайки указания на пилотите и войниците, и посочва с ботуша си десетина стъпки вляво от Филип.

Това нещо създава музика, така че те изпращат музиканти, бе казал той.

Мисли за музика, казва си Филип. Вие сте тук, защото сте добри в това, което правите. Тук сте, защото страната ви се нуждае от музиканти, нуждае се от вас.

— Редник Тонка.

Филип поглежда и вижда, че фотографът Щайн му подава защитна маска.

— Трябва ли ми наистина?

Толкова е внезапно, толкова връщащо в реалността.

Фотографът вече е сложил своята. Повдига висящия на врата му апарат и се обръща, за да направи снимка.

Стена от пясък се носи изневиделица към тях. Сякаш десетки хиляди африканци са зад нея, бутат я, препречват пътя на войниците и им казват: „Сега ще останете ТУК, не тръгвайте, ТУК, останете ТУК".

Филип си слага защитната маска.

Щрак. Щайн прави снимката.

— Пясъчна буря — казва той. — Мамка му, гигантска е.

Пилотите бързат зад тях.

Ремаркето с оборудването е затворено. Това е всичко, с което музикантите разполагат — независимо дали ще се нуждаят от повече, или от по-малко.

Секретар Мал е вдигнал ръка над очите си, препречва надигащия се вече прах, говори с Лавджой, потупва го по рамото, после се качва по стълбите на самолета.

На третото стъпало се обръща. Вижда Филип. Вдига ръка за поздрав.

Филип го поздравява в отговор.

Щайн прави още една снимка. Вдига вече покрития си с пясък палец към Мал.

Стълбата се скрива в търбуха на самолета — като стълбичка, която се издърпва кошмарно нагоре от горяща сграда.

Спасихме всички, които успяхме. Сега се оправяйте сами.

Витлата започват да се въртят.

Самолетът се понася нагоре. Издига се.

Толкова много пясък. Гласовете на хората от неговия взвод. Гласът на Лавджой.

И… вода.

Филип се обръща и вижда, че е на по-малко от четиридесет стъпки от бялата развълнувана морска пяна.

Движението на витлата е разкрило гледка към океана. Разтворило е мъгливата завеса.

В информацията на секретар Мал мястото е наречено „Бряг на скелетите".

Филип си представя, че зад тази завеса има публика — родителите му, на неговия първи рецитал по пиано.

— Филип!

Това е Щайн. Поставил е ръка на дясното му рамо. В другата все още държи фотоапарата си.

Казва нещо, сочи към другите. Филип се обръща и вижда, че лагерът вече е започнал да се издига.

Вижда и настъпващата пясъчна стена.

Самолетът вече е извън полезрението му.

Двамата с Щайн се втурват към останалите. Намират ги сгушени един до друг, рамо до рамо, зад импровизирана преграда. Той се притиска до Лари, с гръб към някаква твърда пластмаса.

Едва са дошли… тук… в Намиб… и ги посреща… буря.

Филип събира сили, овладява се. Дуейн се опитва да каже нещо, но думите му са погълнати от тътена.

После пясъкът се стоварва върху им и думите, каквито и да са били те, са вече недостижими, също като изчезналия в небето самолет.

19

Елън също може да свири на пиано. Доста добре. И цял ден мисли за това. От събуждането си и тръгването по Бетман Стрийт, когато си взема кафе и чете „Де Мойн Реджистър" в „Закусвалнята на чичо Дани", през цялото време си представя как свири на пиано в Първа стая на болница „Мейси Мърси".

Като медицинска сестра тя винаги търси закачката, някоя история, нещо, което да занесе в болницата, като прозорец светлина в това иначе мрачно и тъжно място.

Щеше да изненада Филип със собствената му песен. Когато влиза в болницата, закача палтото си в кабинета и се преоблича в униформата си на сестра, все още е нервна. Иска да е сигурна, че я е разучила правилно. Интрото в ми минор. Изкачването до рязкото фа минор. После слизането към ми мажор, където всъщност започва песента.

Филип би трябвало да я разпознае до този момент. Тръгва по коридора към Първа стая, упражнява акордите, потупвайки с пръсти по бедрата си, като внимава да не си подсвирква мелодията, както бе правила доста пъти през шестте месеца, докато той спеше.

Спира рязко.

Възможно ли е Филип да е чувал собствената си песен през цялото това време? Възможно ли е тя да му е помогнала много повече, отколкото предполага?

Колко пъти бе свирила на това пиано, докато той си бе проправял път през тъмнина, каквато тя не може дори да си представи?

Мисълта е вълнуваща. И я тласка към вратата, към прага на стаята му, където спира отново рязко, този път сякаш озовала се в ужасен кошмар.

— Филип!

Откакто е излязъл от комата, не е изглеждал толкова зле. Ъглите на лицето му са по-остри, сенките — по-тъмни: сините изглеждат лилави, а лилавите — направо черни. По възглавницата се лее пот, дишането му е затруднено и се чува почти ясно скърцане, сякаш костите на Филип най-накрая разкриват истинското си състояние.

— Доктор Сандс! — провиква се Елън, надявайки се, че той е наблизо и ще я чуе.

— Елън… — успява да простене Филип. — Боли ме.

— Добре. Добре. Дръж се.

Забелязва, че Филип не обръща глава към нея, когато говори. Пръстите му приличат на парчета вкаменено дърво, отпуснати върху чаршафа.

Елън проверява дали има висока температура. Той направо гори.

— Не се притеснявай — казва тя. Но самата тя се притеснява много. — Имаш лека треска. Ей сега се връщам.

Филип не кимва, не казва нито дума. Вместо това, докато Елън излиза от стаята, тя чува бавно гърлено съскане. Сякаш цялата болка, която изпитва, разполага само с едно малко прозорче, през което да излезе.

В коридора Елън отново вика лекаря. Вместо това на вратата на кабинета се показва сестра Франсин, огромна, с намачкана бяла престилка.

— Какво има? — пита тя. Очилата й увеличават загрижеността в очите й.

Елън сочи Първа стая.

— Филип Тонка…

— О, не — казва Франсин. После изхвърча от кабинета и притичва покрай Елън, към болничните врати. Завива наляво и Елън знае, че се е запътила към медицинското звено.

В сестринската стая има някои обикновени лекарства: аспирин, сироп за кашлица, антихистамини. Но в коридора, към който се отправя Франсин, се намира една от стаите, в която на Елън Джоунс не й е позволено да влиза.

Елън не може да мисли за това точно сега.

Втурва се обратно в Първа стая. Филип изглежда още по-зле.

Пръстите му са сгънати неестествено, като артритни израстъци на възрастен мъж. Адамовата му ябълка е насочена към тавана, гърбът му е превит.

Елън отива до него и се отпуска на колене до леглото му.

— Франсин отиде за лекарството ти. Дръж се, Филип. Всичко ще бъде наред.

Франсин нахълтва през вратата.

— Мръдни се — казва тя.

Носи тавичка с две спринцовки. Елън никога не я е виждала такава.

— Имаш ли нужда от помощ? Какво мога да направя?

Трудно й е да гледа Филип. Начинът, по който лежи, вцепенен, сякаш всяка кост вътре в него се е превърнала в дърво.

Франсин маха пренебрежително с ръка.

— Нищо. Или… посвири му. Както правеше преди.

Както правеше преди, да. По време на шестмесечния сън на Филип Елън често бе свирила за него.

Прекосява бързо стаята, чувствайки се безпомощна, ненужна като медицинска сестра, щом не може да помогне на Филип, щом не може да му помогне в момента.

След това, несъзнателно, без да го е обмисляла, започва да свири песента, която му бе свирила многократно през онези шест месеца.

„Бъди тук".

Почти спира, когато осъзнава какво прави. Да чуе собствената си песен, може да е прекалено вълнуващо за него, твърде смущаващо, за да разбере какво се случва.

Но вече е започнала.

Ми минор. Рязко фа минор. Ми.

В сребърния метроном вижда отражението на Франсин, която инжектира Филип в рамото.

Когато стига до края на първата част на песента, вече е изпотена.

Франсин прави втората инжекция.

Елън не гледа. Трябва да следи пръстите си. Иска да изсвири песента правилно. Изпълнява песента за този мъж, тук, сега, докато той изпитва болка, каквато тя не може да си представи.

Тревожи се, колкото и да е ирационално, дали не я съсипва, дали не я ускорява, дали не я свири без чувство. Не си го бе представяла по този начин. Не си се бе представяла така тази сутрин, когато се надяваше да изненада Филип, да намали самотата, болката и ужаса му.

Когато стигна до края, остави нотите да се разтворят, после сведе глава толкова ниско, че черната й коса докосна клавишите.

Тишина. Почти. Смътният далечен вик на тези последни ноти.

Елън поглежда към метронома. Вижда, че Франсин си е отишла.

Вижда, че главата на Филип е извита под ъгъл към задната част на стаята и той се е втренчил в нея. Тя се завърта светкавично.

— Исусе! Изкара ми акъла.

— Ти… свиреше нашата песен.

— Да — кимва Елън. Но й е трудно да приеме вида му сега, след онова, което бе видяла само преди минути.

— Свирила си я много пъти за мен, когато бях в кома, нали?

— Да. Много пъти.

Филип се усмихва. За първи път го вижда да се усмихва. Задоволството, което Елън изпитва, й е непознато.

— Това е една от любимите ми песни.

— А знаеше ли, че аз…

— Не! — казва Елън, става най-накрая и придърпва стола си до леглото му. — Не, разбрах го вчера. Имам плочата ви.

Двамата се гледат дълго в очите.

— Елън… Ще ми нарисуваш ли нещо?

Това е последното нещо, което е очаквала да чуе от него. И не може да не забележи, че ъглите на лицето му отново са по-заоблени, сенките му са по-ненатрапчиви.

— Да ти нарисувам?

— Все още не мога да държа молив. Но искам да видя… нещо. Нещо, което видях в пустинята.

Елън поглежда към лавицата зад себе си. Към шкафа на стената до вратата.

Дали ги подслушват? И ако е така, дали ще могат да чуят рисунката?

— Цветна или с черен молив?

— Цветна.

Филип повдига ръце. Разперва пръсти, после бавно ги свива в юмруци.

Елън става и напуска стаята. Когато се връща с няколко цветни молива и лист хартия, поставен на подложка, Филип отново е спокоен. Очите му сияят, изпълнени със спомени.

— Добре — казва тя и сяда. — Рисунката?

Филип не се колебае.

— Коза.

— Коза? — Елън започва да скицира коза, после спира. — Видял си коза в пустинята?

Филип кимва. Спомня си следите от копита. Повдига ръце, отпуска ръце.

— С дълга и бяла козина — казва той. — Изправена. Обърната настрани.

— И си сигурен, че си я видял в пустинята?

Филип я поглежда право в очите. В съзнанието на Елън прелитат различни мисли и образи: рентгеновите снимки, пукнатините в костите на Филип, снимката му на обложката на грамофонната плоча.

— Големи рога — казва той. — И между тях — парче желязо.

— Какво искаш да кажеш?

— Не съм съвсем сигурен.

— Желязно парче на мястото, където рогата се събират.

— Да. Като… като емблема.

Елън рисува. Поредното нещо, което й се случва за първи път. За първи път неин пациент се събуди след шест месеца кома. За първи път се опасява, че болницата подслушва разговорите им. За първи път рисува за пациент.

За първи път вижда човек да премине от парализирано състояние в сравнително нормално за три минути, колкото е дълга една песен.

— Така ли?

Показва листа на Филип, за да го види.

— Козината й трябва да е по-дълга. До средата на краката. Копитата почти не се виждат. Дълга бяла козина. И желязната пръчка между рогата — също да е по-голяма.

Елън прави промените. Забелязва и промяната във Филип. Сякаш духът му се възстановява със същото темпо, с което се изцелява и тялото му. Той е разговорлив, подвижен, погледът му е все по-бистър и ярък.

— Ето — казва Елън. И си спомня отражението в метронома: Франсин, която му бие инжекциите.

— Добре — кимва той. — Сега можеш ли да оцветиш целия фон в червено?

— Червено — повтаря Елън, вече посягайки към молива.

— Цялото това.

Елън започва отгоре и оцветява в червено страницата.

— Да — казва Филип. Вдига ръка и се протяга колебливо към нея.

Изражението му се променя толкова незабавно, че Елън за малко да издърпа рисунката далече от него. Изведнъж той отново изглежда зле, мисли си тя, напълно пребледнял, сякаш простичката рисунка, която му дава — детинската скица на бяла коза на червен фон — го връща в предишното му състояние.

Ръката му се отпуска на леглото.

В очите му има сълзи.

— Филип, съжалявам. Нека да спрем с това засега. — Опитва се да измисли някаква шега. Опитва се да бъде забавна. — Какво ще кажеш за една скучна радиопиеса?

Очаква той да каже: Не, не, всичко е наред, не, вината не е твоя, просто си спомних нещо…

Вместо това пациентът се взира с влажни очи към мястото, където стената се среща с тавана.

— Филип…

Но той не казва нищо повече.

Елън се изправя. Държи рисунката с една ръка, а с другата оправя измачканата си престилка.

— Нужна ти е малко вода — казва тя. — Ще донеса една чаша.

Той плаче. Мълчаливо. Гледайки към мястото, където стената се среща с тавана.

Когато е на прага, проговаря:

— Изсвири песента ни много добре, също като нас самите.

И гласът му е мокър от сълзите.

Елън иска да му каже, че той й е помогнал също толкова, колкото тя бе помогнала на него. Вместо това просто го поглежда. После тихо го оставя да плаче, да си спомня. Сам.

20

Лари и Рос разполагат магнетофоните Amprex, като копаят с лопати достатъчно дълбоки дупки в пясъка, за да могат рекордерите да бъдат разположени стабилно. Пясъчната буря е кратка и свършва също толкова бързо, колкото започва, но им служи като рязко напомняне колко далече от дома си са.

Чужда топография.

Чужд континент.

Чужда заплаха.

Лагерът е разположен между две отделни чакълести равнини, големи сухи части земя, осеяни с трошливи камънаци. Районът прилича повече на изгорена земя, отколкото на плаж.

В далечината се виждат планински очертания, а дюните между тук и там се вълнуват като океана, край който стои Филип.

Въпреки мъглата слънцето е високо, но Лавджой ги предупреждава, че след свечеряване ще стане студено като в Минесота. Използват брезентови платнища и метални стълбове за палатки; ще спят като каубои от американския Див запад. Друг вид войници.

Гриър е бездънна яма от информация. Сега, докато помага с издигането на лагера, допълва данните от документацията на Мал. Изглежда, знае повече от военните, които са го изпратили тук.

— Пустинята е на възраст между 55 и 80 милиона години. Родното място на абсолютно най-ранните ни предци. Първите известни хора. Това е факт. Мислиш ли, че са си играли в тези вълни, редник Тонка? Обзалагам се, че са го правили. И се обзалагам, че са загубили мнозина от племето си в бури като тази, която ни приветства с „добре дошли".

Лагерът в крайна сметка се издига и за това трябва да благодарят на Лавджой. Гриър казва, че Лавджой е изключително изобретателен.

— Затова е бил генерал. Умът му никога не спира. И винаги има по-мащабен план от всички други.

Дуейн, който никога не е ходил на плаж, освен онзи на брега на река Детройт, се диви на прибоя на белите вълни, пенещи се на по-малко от сто крачки от мястото, където е коленичил. Потропва с пръсти по бедрата си в ритъма на вълните.

— Две седмици — казва той, напомняйки на този, който е достатъчно близо до него, за да чуе, че престоят им си има краен срок.

Лавджой е осигурил къси дървени крака за пластмасовата маса, която ще бъде подпора за радиото, полеви радиотелефон от Корейската война, модел 71 В; единственото средство за комуникация със Съединените щати. Всеки от музикантите го е проучил и те са съгласни, че е много по-сложен апарат от използваните преди дванайсет години, към края на Втората световна война. И все пак още никой не е успял да го накара да проработи.

— Сигналът трябва да измине много дълъг път — казва Рос. — А и звукът може да го възпрепятства.

Нашият звук, казва си наум Филип. Мисълта не му допада.

Филип и Лари инсталират стойките за микрофоните; използват въжета и камъни, за да ги укрепят срещу евентуални ветрове и пясък.

За да намерят камъните, трябва да влязат до колене в океана. Филип стои във водата, зелените му панталони са навити до бедрата, босите му ходила са стъпили на покритите с мъх скали. Потапя ръце, напипва най-тежкия камък и го подава на Лари.

Зад себе си, вероятно на не повече от стотина крачки, вижда един от потъналите кораби, които бе забелязал от самолета.

Мислите му все се насочват към следните две неща: първо, отново е облечен с военна униформа. След края на войната, много преди да се върне у дома в Детройт, бе приел, че дните му на служба са приключили. Не приключили само отчасти. Не „край" от онзи вид, при който човек може да се завърне към нещото, което уж е свършило. Като към бивше гадже или пристрастяване към наркотици. Този край бе истински. Бе изпълнил дълга си към родината.

И все пак…

Филип отново носи тъмнозелени армейски панталони и тъмнозелено риза. Каската му е захвърлена на плажа. В раницата си има чорапи, бельо, ръкавици, ботуши — точно каквито носеше някога, когато си приготвяше багажа, за да постъпи в армията на САЩ.

Трудно му е да преглътне тази странна реалност. Сякаш е войник от миналото, починал някога, сега отново оживял, върнат към младостта на този пустинен плаж в Африка.

Вторият въпрос, който го тормози, е една дума. Три срички, които плашат Америка повече от всяка вражеска армия. Една дума, която се появява в ума му, след това изчезва бързо, и това се повтаря отново и отново, като че ли думата преминава с подскоци между двата апарата Ampex в пясъка.

Ядрена.

Защото ядрената енергия е страховита като самия ад. Тя е нещо ново и означава, че цели държави могат да бъдат заличени от лицето на Земята с натискането на едно копче.

Това не е война, бе казал Дуейн. Това е решение. Обзет от професионална злокобна патологичност, Щайн може и да си представя как снима гъбата на абсолютното унищожение, Гриър може и да намира някакво очарование във веригата от събития, които биха довели до подобно решение, но „Дейнс" просто мечтаят за Детройт. За Детройт, който винаги ще бъде там, където си е.

За дома.

Когато в студиото Мал спомена думата, когато заговори за обезвреждането на ядрена бойна глава, Филип се притесни. А сега е тук, още по-близо до това, което го бе сторило, и дори само този факт му отнема смелостта, която не е сигурен, че изобщо притежава.

Две седмици.

Лари забива внимателно лопатата си в пясъка, после изтрива потта от челото си. Дългата му коса вече е влажна от жегата. Гол е до кръста.

— По-добре да внимавам да не заора в нещо.

Но не изрича думата „ядрена". Все още не.

А Филип, докато търси камъни във водата, изведнъж се запитва дали източникът на звука не е под водата.

Токсични отпадъци.

Мрачни срички под блестящото ярко слънце. Плашеща фраза от новия свят, страх от новия свят. Образи на деформирани създания, риби, плуващи настрани, природата, принудена да се обърне с вътрешностите навън.

Стомахът на Филип се преобръща.

Разсеяно облива челото си с шепа вода, опитвайки се да се разхлади, защото изведнъж му се струва, че го тресе. Изправя се в цял ръст и почва да диша дълбоко, бавно. Мисли си, че е изпаднал в лека паника. Е, щом ще бъде тук две седмици, трябва да се научи как да бъде тук.

„Бъди тук".

Непознатата пустош на тъмния океан се е ширнала пред него. Филип поглежда през рамо към Лари, очаквайки да види, че приятелят му го гледа нетърпеливо за поредния камък.

Но Лари се е смъкнал на колене, а на лицето му е изписано болезнено изражение.

Зад него Дуейн и Рос се препъват из пясъка.

Щайн и Гриър.

Филип усеща, че и на него почва да му прилошава. Оглежда се за Лавджой и го вижда — седнал в поза лотос, със затворени очи.

— Хей, Лари — казва Филип, но думите са прекалено лепкави, слепени; отделните букви излизат някак прекалено големи, устните му не могат да се разделят напълно.

Свежда очи — очевидно прекалено бързо, защото му се завива свят — към краката си, раздути под водата, която се пени.

Вижда гъста жълта течност, плаваща над тях, обвиваща се покрай глезените му.

Отстъпва назад по хлъзгавите камънаци и пада, първо по гръб, във водата.

В жълтата течност плуват някакви островчета от храна. Филип разбира, че е повърнал.

Повръща отново.

Поглежда към хоризонта, към ромолящите вълни.

Повръща отново.

Звукът, знае той, е тук.

Но не го чува, не съвсем. Усеща някакво вълнение от нещо по-слабо от звука, може би от пространството, което звукът трябва да измине, за да достигне до ушите му. Представя си живо тази картина, докато се обръща на една страна и потапя глава под повърхността.

Тук долу… звукът е по-различен от горе, на повърхността.

Не че е по-силен, но е… по-ясен.

Тук долу успява да долови отделни ноти, отново онзи акорд, само за момент, преди нотите да се оттеглят, обратно сред гънките на безвремието, обратно сред вълните.

Филип отваря очи.

На десет стъпки от него водата е тъмна. И във водата има още един човек. Червени панталони. Черни ботуши.

Но дали са ботуши? Объркан, зашеметен, на Филип му се струва, че вижда…

Копита.

Трополящи към него сред калта.

Издига се и си поема въздух. Няма никого другиго във водата, никой не се извисява на вълнистия хоризонт, в океана е единствено той.

Потапя се обратно във водата. Поглежда. Не вижда Нищо. Звукът е акорд, не, звукът не е тук.

Обръща се към брега.

Сенки. Ботуши. Движение.

Червено.

Отново изплува на повърхността.

Притиска корема си с една ръка, а с другата сочи към брега, сочи към мястото, където би трябвало да е фигурата, където би трябвало да е тялото, защото го бе видял, бе го видял да излиза от водата.

Гол.

Без червени панталони. Без черни

(копита)

ботуши.

Звукът е по-плътен, по-широк, тежък, сякаш физически е способен да смачка ребрата му.

Струва му се, че отново чува акорда, триада от неестествени, немелодични ноти. Изсвирен от ръка само с три пръста, всеки от които има само една цел; да свири, да натиска тази нота, тези три ноти, три полустъпки, отвратителния звук, творение на полудял музикант; гневно дете, блъскащо с пръсти по точно тези три клавиша, които то знае, че ще накарат майка му да падне на колене, да протегне ръка към него, умолявайки го:

Спри да свириш! Спри да свириш!

СПРИ ДА ИЗДАВАШ ТОЗИ ШИБАН ЗВУК!

Свлечен на колене, с висящ на врата клавиш фа, Филип се порязва на един камък. Изтрива кръвта от дланта си. Появява се още. Изтрива я. Още. Почиства я. Още. Потапя ръката си във водата.

(Какво има във водата, Филип? Ядрено оръжие?)

Когато изважда ръката си, тя изглежда като разделена на две.

В своята лудост, в обърканото си състояние, което може да се сравни само с халюцинация, Филип си мисли, че звукът идва от раната на ръката му.

— Помощ! — развиква се той.

Но думата е гъст мед, пълна лъжица силно лепило.

Потапя ръката си отново.

Поглежда към брега.

Вижда го.

Стои над другите, докато те се гърчат в пясъка. Изпънат като висш офицер.

Червени панталони. Червена куртка. Без риза под нея. Бяла брада, достатъчно дълга, за да докосва рамото на Лари, докато той се опитва да се изправи на колене.

Пространството между Филип и това, което вижда, се вълнува и гъне, сякаш самият звук е видим.

Не вижда чертите на лицето. Не може да повярва на останалото, което вижда.

Вижда копита.

Вижда и рога.

Потрепващото отражение на слънцето между рогата. Метал тук… диамант там…

Филип чувства натиск върху слепоочията си. Примигва с лепкави клепачи, взира се, за да види по-ясно човека (не, всъщност не може да го нарече „човек", не може), приведен над Лавджой. Очите на сержанта са затворени.

Нещото в червено допира потреперваща като вълна ръка към устните на бившия генерал.

Филип не вижда подробности, не вижда лицето…

Той трябва да каже нещо, опитва се да каже нещо, опитва се да предупреди Лавджой.

Нещото поглежда към Филип.

Сякаш го чува. Сякаш го чува така, както Мал го бе чул в студиото.

Филип трябва да затвори очи. Болката е прекалено силна; невидими пръсти се притискат върху зениците му. Когато ги отваря отново, зрението му е изкривено, също като баланса му, като стойката му, като стомаха му.

Вижда извисяващ се силует. Вижда копита. Вижда рога.

Потапя глава под водата. Изважда я. Бори се да си поеме въздух.

Това е нещо в червено. Това е сянка. Нещо в червено. Това е силует. Пристъпва към Рос. Това е сянка. Това е силует.

Това е тауматроп[11]. Две картинки. Един диск. Въженце. Завъртане. Напред и назад. Завъртане. Също като колело.

Това е нещо.

Това е сянка.

Това е нещо в червено.

Това е кървяща сянка.

Коленичило е до Рос в пясъка. Рос, който лежи безпомощен по гръб. Плъзгащите се неразгадаеми ръце се пъхат под раменете на Рос, под коленете му. То отваря устата си. Бялата му брада закрива трептящото лице на Рос. Филип изкрещява, но не може да изкрещи. Това, което излиза от устата му, е слюнка, повръщано, нещо токсично…

СПРИ!

И това нещо

(човек, сянка, тауматроп)

спира.

Сякаш го чува. Чува мислите му, чува го, макар да не може да говори.

След това се раздвижва, носейки Рос, все така потрепващ, пулсираща червена ивица. Филип се изправя и се препъва, тича, бос по хлъзгавите скали, тича към нещото, към Рос, за да сложи КРАЙ! на всичко това, преди да е започнало, защото, щом започва така, как ще свърши?

Прави две крачки, завива му се свят, побягва настрани; подхлъзва се, пада, удря главата си в камък.

Причернява му. Мигновено.

Губи съзнание.

Докато се унася, в просъница чува звука, носещ се над черни хълмове, през черни гори, по черни пътища, по Пътя, неговия път, овъглен, без граници, без разграничителна линия, без табели, и звукът казва на хората да стоят встрани, да стоят надалече, добре си бяхте в Детройт, „Любимците на Детройт, „Дейнс", старите кучета, добре си бяхте, а това, това няма да свърши добре, няма да свърши.

Черни плаващи пясъци по Пътя.

Всичко потъва.

В нищото. В тихо, безмозъчно мълчание.

Когато Филип се събуди отново, когато дойде на себе си, обилно потящ се под слънцето, което е по-горещо от всички американски слънца, ще повдигне ръка към бинтованата си глава и ще погледне в очите на ужасените си другари — всички, намиращи се на ръба на истерията, паникьосани, питащи един през друг дали той знае нещо повече от тях за Рос. За неговото местонахождение.

Когато Филип се завърне от мрака, Рос ще изчезне.

Ще останат само следи от копита в пясъците на пустинята.

21

На Филип, в тъмнината на стаята му, звукът от стъпките в коридора му се струва влажен. Пльокащи, влажни боси ходила по плочките на болничната сграда. Почти може да види босите стъпала, звукът е толкова ясен, направо чува как петите се допират до теракотените плочки, пръстите се приплъзват като тихо спускане на капан. Отново повдигане, следващата стъпка.

Пристъпване по коридора.

Филип може да обърне изцяло глава към затворената врата на стаята.

Стъпки. Гола кожа в коридора.

Колко далече са? Филип може да отгатне. Дванайсет метра. Дали е друг пациент?

Отива до тоалетната? Може би някой друг в тази болница също се възстановява много бързо.

Девет метра. Шест метра. Вече по-малко.

Филип се взира във вратата, в малкия тънък правоъгълник светлина в основата й.

Мисли за Африка.

Мисли за подобна гледка. Различна врата. Същият правоъгълник.

Същото доказателство, че някой си е у дома.

Тишина от коридора.

Филип чака.

Тишина.

Поглежда към тавана. Затваря очи.

Започва да се унася. Но не сънува.

Вместо това изпитва липсата на болка, но не се запитва кое всъщност му е помогнало. Какво има в спринцовките, които му бият, всеки ден по две, и защо дозата му бе увеличена този следобед, когато Елън изсвири неговата песен на пианото?

Сега, унасяйки се спокойно, без болка, стига да не се движи, да лежи по гръб, с отпуснати отстрани ръце, с глава, насочена само направо, Филип се чувства способен — или поне напът скоро да бъде — да успее, да се възстанови напълно, да се изправи, за да отиде при тях, да ги намери, да спаси останалата част от…

„Дейнс". Неговата глутница.

Скърцане на врата, но Филип е отпуснат, в покой, толкова близо до заспиване, балансирайки на границата на съня, деликатен, застинал, за момент поне непоклатим, но този момент е достатъчно дълъг, за да му покаже, че е възможно, че е вярно, че има надежда, че е прокаран нов Път, а може би през цялото време старият си е бил там, и има светлина в края на това, на всичко това, Айова, „Мейси Мърси", него самия, „Дейнс".

Но светлината, която усеща, светлината, която вижда, не е измислена. И Филип отваря очи.

Вратата на стаята му е отворена и това позволява на лъча светлина от коридора да освети плочките в негово дясно. Опитва се да вдигне ръка към лицето си, да изтрие полудрямката от очите си, но усилието е прекалено голямо, болката — прекалено силна, и той отново отпуска ръката си на чаршафа.

В стаята при него има някого.

Отначало, несвикнал със светлината, Филип решава, че е сянка, но когато тъмнината отстъпва, когато детайлите в стаята изплуват сред повърхността на формите, които създават, вижда мъж.

Доктор Сандс стои гол до леглото му.

Филип не проговаря.

Сандс се взира в тялото му и той осъзнава, разбира, че чаршафът му е смъкнат, разкривайки нараняванията му, синините, потрошените кости.

Опитва се да не мърда. Не иска лекарят да знае, че е буден.

Докторът докосва собственото си тяло; подвижни, ловки пръсти минават по симетричните гърди; гладки бели китки, допиращи се до бялата шия и брадичката.

Той се сравнява с мен, казва си Филип. Утвърждава властта си над него.

Филип не проговаря.

Но лекарят го прави.

— Това е здраво тяло — казва той, прокарвайки длани по тялото си, по коремните си мускули. — Не е потрошено. Не е съсипано от лекарства. Виждаш ли, Филип? Виждаш ли разликата?

Гласът е плашещ сред полусенките. Бавният провлачен говор. Урокът, който се опитва да даде. Филип не отговаря.

— Искам да запомниш това, Филип — казва Сандс, прокарвайки ръце от шията до кръста си. — Искам да запомниш кой командва тук.

Дълго се взира в очите му. Тъй като никаква част от Филип не се вижда на оскъдната светлина, той се надява, че лекарят не може да забележи страха му.

Сандс въздъхва. Остава още минута-две, след това напуска стаята също толкова бавно, колкото бе дошъл по коридора.

Вратата се затваря тихо зад него.

Филип остава сам, но образът на лекаря не го напуска.

Трябва да си тръгнеш от това място, мисли си Филип. И думите се размиват, думите са слаби. Нещо лошо ще се случи с теб, ако не го направиш.

Опитва да си спомни виденията за спасяването на „Дейнс", но картината не е ясна. И във всеки сценарий, който си представя, се налага да се върне на това място.

За лекарството.

Не обръща глава към тавана. Въпреки болката, която направо разцъфтява във врата му, се взира към затворената врата, незабележима в тъмното, мисли за лекарството, за възможностите си, за това, което знае, за тайните, да, и за факта, че трябва да се случи едно от следните две неща, едно от тях трябва да победи:

Или Филип ще се излекува достатъчно, за да избяга, или лекарят ще запази властта си върху него до самия край.

22

Елън седи сама в един бар. „Царевичният лабиринт" се намира на по-малко от петдесет километра от „Мейси Мърси", но не й е на път за вкъщи. Не бе възнамерявала да идва, не взе съзнателно решението, но сега, когато е тук, разбира, че няма намерение да ходи другаде.

Питие.

Пространство.

Да помисли.

За Филип и болницата, за рисунката, която бе нарисувала днес за него.

Колко зле е пострадал Филип? Разбира се, наясно е, че костите му са потрошени, и тя е тази, която отбелязва дневния му напредък, как се възстановява… но колко всъщност знае съвременната медицина за нараняванията на главата? На каква част от това, което й казва Филип, може да се вярва? Има безкрайно много литература по въпроса, списания, проучвания, статии, книги; но контузията на черепа е различна от нараняването на невидимия ум вътре в него.

Елън не само се притеснява за Филип, тя се тревожи и че е прекалено очевидна в грижите си за него.

Но защо?

— Уиски с лед — поръчва на барманката. Жената — възрастна фалшива блондинка, се изненадва, сякаш Елън е поръчала единствената напитка, която не е смятала, че ще поиска.

Барът, на който седи Елън, е във формата на голямо дървено L и в другия му край седи жена, с тъмна коса, бледа, като нея самата. И същевременно не е като нея. Тази жена е от редовните посетители. Елън се завърта на стола си и оглежда цялото помещение. Вижда двама мъже в гащеризони, които делят една обща халба, седнали край ниска маса.

Вижда мъж в костюм, със свалена вратовръзка, отпуснат в ъгъла на бара, сякаш е бил смачкан и зарязан там.

Когато уискито идва, Елън отпива; не на големи глътки, макар да й се струва, че би трябвало. Тези мисли за Филип я объркват. Никога не се е бояла да признава как се чувства, но и никога досега не се е чувствала по този начин.

Отпива.

Мисли.

Филип бе изключително притеснителен случай, равни части светлина и мрак. Пианист, но изненадващо стресиран от пианото в стаята си.

Бе съкрушително пострадал и все пак се възстановяваше смайващо бързо.

По дяволите, мисли си тя, какво се бе случило с него там?

Елън иска да знае. Но медицинските сестри не трябва да питат.

И все пак… има места, където би могла да провери.

— Още едно? — пита барманката.

Тук е тъмно. Тъмно като в бар. Елън не е забелязала, че е изпила първото питие. Дъвче кубчетата лед. И това не е забелязала.

— Да. Благодаря ви.

Това е стандартен бар в Айова: стени с дървена ламперия, рекламни табели на различни бири. „Будвайзър", „Пабст" и „Никърбокър". Джубокс в ъгъла.

Плакати на известни личности, родени в Айова: Мерилин Максуел, Джийн Сибърг и разбира се, Джон Уейн, роден в Уинтърсет, на шейсет километра югозападно от Де Мойн. Същите лица красяха повечето барове в радиус от сто километра, но на тези стени има и други. Рисунки, карикатури, мъже и жени с големи носове и уши, огромни усмивки и брадички с трапчинка.

— Редовните посетители — казва русокосата барманка, забелязвайки погледа на Елън. — Трябва да пиеш в „Лабиринта" поне десет години, за да получиш правото да те нарисуват.

Рисунка.

Коза.

Елън отпива от питието си.

— Тогава може би ще остана тук десетина години — казва тя. Предизвиква усмивка на лицето на блондинката, но в нея има и тъга; барманката познава хора, които са направили точно това.

Внезапно Елън осъзнава, че още е с палтото си. Сваля го и го поставя на стола до нейния. Палтото е хубаво, черно като косата й. Облечена е със светлокафява блуза и черни панталони. Доста различен тоалет от бялата престилка, униформата, с която я вижда всеки ден Филип. Той я познава само като медицинска сестра, нищо повече. Странно ли е, че й се иска да я възприема като нещо повече?

Входната врата се отваря и жълтата светлина от лампите на паркинга се промъква в бара. Елън присвива очи към фигурата, която влиза: едра фигура, мъжка. После се обръща и се заглежда в подредените зад бара бутилки и в правоъгълника от светлината на тоалетната, която ги очертава бледо.

Елън вади от чантата си скицата, която направи днес за Филип.

Усмихва се, защото прилича на детска рисунка. И все пак, каквото и да бе това, то разплака Филип и разтърси нещо, погребано дълбоко вътре в него.

Пита се дали е пряко свързано с неговата травма, или пък с групата му. А може би и с двете.

Или може би, мисли си тя, въпреки това, което й каза — че го е видял в пустинята, то е още по-старо. Спомен от детството. На Филип му липсва домът, иска да говори с родителите си, иска да говори с приятелите си, с колегите си, да им каже, че е жив, че е в Айова, че се възстановява.

Къде са те? Къде са останалите от бандата?

Елън не знае.

Леката усмивка изчезва от лицето й. И без това не бе от най-ведрия, забавен вид.

— Още едно? — пита барманката.

Елън вдига глава от рисунката. Пита се какво ли би казала тази жена, ако я види? Какво означава тя?

— Да. Благодаря ви.

Скърцане. Отначало Елън решава, че е листът, че го е намачкала, без да се усети, но след това вижда, че едрият мъж е седнал през два стола от нея. Когато я поглежда, Елън извръща очи. Последното нещо, което иска точно сега, е сладникава свалка от непознат пияница.

— Дете ли имате?

Елън, загледана напред, се замисля за Джийн, дъщеря си. Мисли за малкото й тяло в подножието на пожарната стълбица. Потрошено на земята в уличката.

— Не.

Не поглежда мъжа, но разпознава тона на гласа: първо закачлив, после — ядосан, след като тя не отвърна на заигравката. Започва да се чуди дали идването в бара не бе лоша идея.

— Прилича на детска рисунка — казва мъжът.

— Да.

Барманката следи внимателно комуникацията. Колко ли пъти е виждала това, в безброй вариации, пита се Елън.

— Може ли?

Пръстите му вече докосват листа и Елън го отдръпва рязко.

— Хей! — казва тя, обръщайки се вече с лице към него. — Кой ви каза, че може да взимате нещо, което не е ваше?

Мъжът се разсмива. Черни мустаци рамкират неговата захилена горна устна. По-голям е, отколкото изглеждаше, влизайки през вратата. Носи бежово палто. Костюм под него. Кестенява коса, сини очи. Когато спира да се смее, Елън смята, че вече е разпознала типа.

— Звучите като майка ми — казва той. Щраква с пръсти на барманката. — „Хайдел-Брау".

Облегнат на лакът върху гладкия тъмен плот, мъжът сега се взира право в лицето на Елън.

— Ако не искате хората да питат, не бива да размятате произведения на изкуството наляво-надясно.

— Добре, знаете ли какво? — Гневът вече се надига в Елън. — Можете да…

— И със сигурност не трябва да размятате произведение на изкуството, което сте направили в болницата.

Устата на Елън все още е отворена, но думите не излизат от нея. Наистина разпознава типа; този човек е военен.

— Кой сте вие? — пита тя. Вече усеща, че е изгубила предимството си. Още повече се изненадва, че се страхува.

Мъжът се усмихва и изпива наведнъж първата третина от бирата си. Избърсва пяната от мустаците си с ръкава на палтото си.

— Аз съм си аз — казва той и свива рамене. В него има забележителна жизненост и следа от агресивност, която проличава и в най-невинния жест.

— Откъде знаете къде работя?

Сега русата барманка също се взира в мъжа. Това е малка утеха, осъзнава Елън. Няма кавалерия, която да се притече на помощ.

Мъжът се усмихва.

— Единственото, което има значение сега — казва мъжът, — е, че той ви харесва.

— За какво говорите?

Но Елън знае за какво говори той.

И той знае, че тя знае.

— Той разговаря с вас… по-свободно, отколкото с другите. Той е… — мъжът размахва едрите си ръце над бара, сякаш търси точната дума, — той е вдъхновен от вас.

Елън чувства, че й става много горещо. Притисната е в ъгъла.

— Проследили сте ме дотук.

Човекът свива отново рамене.

— Проследил, открил, настояващ за разговор… Наричайте го така, както искате. — Отпива от бирата си.

— В момента не съм на работа — казва Елън.

— Напротив, сте. Работите постоянно, по различни начини. Той говори с вас. И ние искаме… — мъжът размахва отново ръце във въздуха, — това да продължи.

— Не разбирам.

Но тя разбира. Разбира отлично какво иска мъжът от нея.

— Може ли?

Този път той учтиво протяга ръка към рисунката. Елън му позволява да я вземе.

Мъжът поставя рисунката на бара и поклаща глава, подсвирвайки през влажните си устни.

— Ако мислите, че това е странно, трябва да видите последната.

Елън диша дълбоко. Знае, че като зададе въпроса, който я вълнува, все едно се предава в ръцете на този човек. Но не може да устои. Може би е заради уискито. Може би е заради новите чувства, които я изпълват.

— Как е пострадал?

За първи път, откакто е седнал на стола си, мъжът наистина се усмихва.

— Ето, вече разговаряме. Приятели ли сме? — протяга й той ръка. Елън не я поема. Той изтрива дланите си една в друга. — Ще отговоря на въпроса ви, защото мисля, че това ще ви помогне да го накарате да се разкрие пред вас.

Вашият пациент бе изпратен в Африка, за да разбере какво кара радиостанциите на армията да полудяват. Бе помолен да намери източника на смущаващ звук. Той го откри. Това е всичко, което трябва да знаете. А сега… искаме от вас да го накарате да ни каже къде се намира.

— Защо да не ви каже къде е, ако изобщо знае това? Филип е добър…

— Хммм… — Мъжът я спира, вдигайки отворена длан пред нея. — Без имена. Не и тук. Навън — никъде. Разбирате ли?

Елън поглежда барманката, но жената е на другия край на дългия Х-образен бар, отпуснала лакти на плота, с парцал в ръката, потънала в разговор с другата самотна брюнетка.

— Той е добър човек — довършва Елън, отпивайки от третото си питие.

Човекът се разсмива.

— Просто се постарайте да му помогнете да се излекува. Колкото по-бързо, толкова по-добре за всички ни. И го накарайте да говори. Накарайте го да направите повече от тези… — посочва драматично към рисунката. — Повече от тези рисунки.

Нежна кънтри музика звучи от колоните на бара, но Елън не знае кога е започнала. В очите на мъжа няма хумор, няма доброта.

Но тя пита отново:

— Какво се е случило с него?

Мисли си, че все пак има някакво предимство, че този мъж иска нещо от нея. И тя иска нещо в замяна.

Дълго, безизразно колебание, преди долната половина на лицето на човека да грейна в усмивка, разкривайки лошите му зъби.

— Счупил е всичките си кости. Забравихте ли?

Елън иска да напусне този бар. Да напусне тази страна. Изведнъж изпитва огромно желание да се добере до апартамента си, да си събере багажа и да остави „Мейси Мърси" и Айова далече зад гърба си.

Но Филип…

— Вършете си работата — казва мъжът. — Но я вършете дори още… по-добре. Накарайте го да говори. Вдъхновете го.

Щраква с дебелите си пръсти, които издават мек пясъчен звук.

— Как да съм сигурна кой сте всъщност, за кого работите? — Елън пита, уплашена от собствения си въпрос.

Човекът кимва.

Вади снимка от джоба си. Подава я на Елън. На нея се вижда мъжът, по тениска и дънки, приклекнал до отпуснато, ранено тяло. Има и други хора, но лицата им не се виждат. На никого, освен на човека, който лежи на пода на това, което би трябвало да е хеликоптер.

Под хеликоптера, през отворената му врата, вижда пясък.

— Филип — прошепва тя. Мъжът си прибира снимката.

— Без имена.

Елън вижда синините, потрошеното тяло, това, което би трябвало да е труп, но всъщност е живо.

— Аз бях един от хората, които го намериха и върнаха — казва той, като се надига от стола. Кимва на барманката и тя идва. — И нейната сметка също. — Подава й банкнота. Обръща се към Елън: — Може да продължите да пиете, ако искате. Пийте цяла нощ. Но после направете това, което ви казах. И, о… — Мъжът взема рисунката. — Може ли?

Елън не отговаря. Не го спира, докато той я сгъва и я пъха в палтото си.

Повдига въображаема шапка към Елън и излиза от бара.

— Притесняваше ли ви? — пита барманката веднага след като той си тръгва.

Елън я поглежда в очите, но в момента всъщност не вижда ясно това място. Сякаш не е тук. По-скоро е в болницата „Мейси Мърси", грижи се за същите тези синини, същите тези потрошени кости…

Вдъхновете го. Вършете работата си… само че още по-добре. Накарайте го да говори.

Елън знае, че трябва да напусне Айова. Или това, или директно да подкара към „Мейси Мърси" сега, точно сега, да каже на Филип, че е в беда; хората го наблюдават, хората смятат, че крие нещо от тях.

Изправя се, за да си ходи.

— Сигурна ли сте, че не искате още едно?

Елън поставя ръце на бара.

Просто се постарайте да му помогнете да се излекува. Колкото по-бързо, толкова по-добре за всички ни.

Сяда отново на мястото си.

— Да — казва тя. — Още едно.

23

— Казвам ви, че видях нещо, по дяволите. Не беше човек… Не знам какво беше. Видях го във водата и след това отново — на плажа — крещи Филип, защото е също толкова уплашен, колкото са и те. — Беше облечен в червено. И имаше… рога.

— Не човек, а нещо друго, с рога — повтаря Дуейн. Не може да спре да крачи.

Лавджой гледа през бинокъл, далеч към пустинята. Щайн прави същото с обектива на фотоапарата си.

— Дуейн — натъртва Филип. — Казвам ви какво видях.

— Надул — казва Лари. Той претърсва водата. Правил го е и през часа, през който Филип е бил в безсъзнание.

— Кой? — пита едва чуто Дуейн. Диша тежко.

— Местният от колибата. Онзи, за когото говореше Мал — казва Лари. И гласът му е трепет, гласът му е страх.

— Не — отсича Филип. — Не беше местен… беше…

— Бял овен — измърморва Дуейн.

Както си е с бинтована глава, замаян, Филип се спуска към приятеля си и го сграбчва за ръкавите на ризата.

— Видях го! — развиква се той, устните му са на сантиметри от Дуейн. — Ти какво ВИДЯ?!

— Хей, чакайте. — Лари пристъпва между тях, за да ги раздели един от друг. Вече бяха говорили за това. Никой не бе видял рогатата фигура. Никой не бе видял абсолютно нищо.

Лари гледа към океана, сякаш Рос ще се появи ей сега оттам, след като бе обърнал гръб към него.

— Няма да напускаме това място, докато не го намерим — казва Дуейн, приглажда ръкавите си и избърсва потта от челото си. — И повече няма да търсим никакъв звук.

Лавджой не обръща внимание на тази забележка. Гриър обаче — да.

— Халюцинации — казва той, сякаш формулира окончателно решение. Очилата му са замъглени и прикриват очите му. — Както когато си мислел, че звукът излиза от ръката ти. Една халюцинация… после друга.

Но Филип може да види, че историкът все още не е стигнал до окончателно решение. Все още проучва станалото.

— Няма значение — казва Лари. — Няма значение какво е видял Филип.

Прав е Дуейн. Няма да се махнем оттук, докато не разберем какво се е случило с Рос, а след като го направим… няма да помръднем оттук, докато самолетът не се върне обратно за нас.

Лавджой сваля бинокъла.

— Той го е отвел — казва сержантът.

— И аз все това ви повтарям — казва Филип. — Исусе, момчета. Видях…

Лавджой повдига бинокъла, за да го вземе някой от другите.

— Погледнете.

Лари го взема от ръката му. Присвива очи, докато Лавджой намества лещите.

— Това не са отпечатъци от ботуши, сержант. Това са…

— Какво са? — протяга се и Дуейн към бинокъла.

След като ги е видял с очите си, Лари казва:

— Копита.

— Наистина ли? — ахва Филип и посяга на свой ред към бинокъла. — Казах ви, че видях шибаното нещо!

Дуейн не оспорва. Но не е убеден.

— Хей. Човече, само защото има някакви кози отпечатъци в пясъка, това не означава, че Рос е изчезнал, яхнал това нещо.

— Той го е отвел — повтаря Лавджой.

Всички си представят едно и също нещо едновременно. Едно невъзможно и несъществуващо нещо вдига Рос от пясъка и го понася из пустинята.

Щайн прави снимка.

— Няма начин — казва Дуейн. — Няма да преследваме халюцинацията на Филип през пустинята. Няма да напуснем това място, докато не разберем какво се е случило с Рос.

Чува се само вятърът, сякаш Рос се е разтворил във въздуха.

Лавджой нарушава тишината.

— Събирайте багажа, войници.

— Ние не сме войници.

— Събирайте.

— Не сме се съгласявали на това. Съгласихме се…

— Можеш да останеш, редник Ноулс. Но нощта ще се спусне скоро. И заедно с нея може да дойде и звукът. И не мисля, че ще искаш да си сам, когато това се случи. Независимо кое от двете.

За първи път виждат Лавджой като водач, Лавджой като войник.

Дуейн поглежда към Лари за помощ. Поглежда към Филип. Но другите от бандата са взели решение.

— Огледайте отново брега — казва Дуейн неуверено, не конкретно към някого. — Проверете мъглата.

Страхът му от напускането на това място, от отдалечаването от точката, където щеше да се върне да ги вземе самолетът, буквално може да се напипа във въздуха.

— Събирайте багажа! — изкрещява Лавджой.

Това е гласът на висш командващ офицер от армията на Съединените щати.

След това отива да опакова собствения си багаж. Дуейн пристъпва към Филип.

— Оттеглихме се от армията преди много време — казва той.

— Видях нещо — повтаря Филип. И може би защото са само двамата, но сега Дуейн се вслушва в него, наистина го чува. — И тези отпечатъци…

— Филип, не знаем какво има там, не знаем…

Филип поставя ръка на рамото на Дуейн. Поглежда го право в очите.

— Говорим за Рос, човече. За Рос.

Дуейн въздъхва дълбоко, поглежда към водата, а след това се отпуска на колене до собствената си екипировка.

Когато Филип приключва с опаковането, се присъединява към Гриър в края на лагера. Другите все още работят зад тях.

— Знаеш ли защо Лавджой е понижен? — пита изведнъж Гриър.

— Не — казва Филип. — И точно сега не ми пука.

Гриър примижава срещу слънцето, към тялото на пустинята.

— А може би е важно да научиш.

Филип поглежда назад и вижда, че Дуейн и Лари опаковат втория Аmрех. Филип се е погрижил за първия.

— Давай.

— Сержант Лавджой, бивш генерал Лавджой — Гриър докарва леко снизходителен акцент при наблягането на званието, — е бил освободен от високия си ранг заради… фиксиране в покойници. Лудият блондин е бил заловен, докато се опитвал да изпомпва кръвта на наскоро починали войници и да я влива в органите на току-що ранени.

— Какво означава това?

— Означава, че е вземал банки с кръв от медицинската станция, без да има разрешение за това. Означава, че е коленичил до ранените по средата на битка и опитвал да достави все още използваема кръв за тези, които губили своята прекалено бързо, за да оцелеят.

Лари излиза от мъглата. След това се връща в нея.

— Понижили го не само защото са го хванали да го прави; а защото първо предложил идеята на армията, а те я отхвърлили.

— Откъде знаеш всичко това? — пита Филип, поглеждайки обратно към останалите музиканти и после пак към пустинята, където се надява, умолява някого да види проблясване, фигура, знак за изчезналия им приятел.

— Брат ми е бил един от войниците, които той е спасил.

Филип поглежда Гриър.

— Какво е станало?

Зад Гриър Лавджой плъзва ръце през ремъците на раницата си.

— Брат ми Джеф бил много тежко ранен — продължава Гриър. — Изстрел в дясното бедро. Мъртъв крак. Каза ми, че е видял как челюстта на негов приятел избухва на парчета. Друг бил прострелян в стомаха. Цялата земя била почервеняла от кръв. „Като оцветена с пастели", така ми казваше. Каза, че миришело като в гараж, сякаш оправял колата си. Бързо губел сили. Започнал да вика за помощ, но помощта вече идвала, във формата на все още тогава генерал Лавджой. Когато нашият сержант изплувал от мъглата на войната, Джеф си казал, че сигурно вече е пукнал или бълнува в предсмъртен унес, защото не могъл да повярва, че генерал от армията на САЩ е на бойното поле. Наблюдавал, проснат по гръб, докато Лавджой дал знак през рамо на някого и се появили двама войници, влачещи труп през калта.

Зад Гриър Лавджой приближава. На слънцето зачервяването по скалпа му и снопчетата руса коса блестят още по-забележимо.

— Джеф си помислил, че ще заровят и двамата заедно. После видял помпата. Лавджой доближил лицето си до него и му казал: „Бих те попитал коя кръвна група си, но не мисля, че ще получа отговор от него". Войниците напъхали помпата в изкормените вътрешности на трупа и Джеф повърнал. Тръбичката се пълнила бързо. Лавджой посочил раната на Джеф и войниците забили другия край на помпата във взривеното бедро на брат ми.

Гриър потърква притеснено собственото си бедро. Филип вижда, че Лавджой е на половината разстояние до тях. Върви бавно. Поглежда към слънцето.

— Но това, което наистина уплашило Джеф, бил погледът на Лавджой, начинът, по който се поклащал на ботушите си, без каска, докато куршумите плющели покрай главата му. Каза, че косата му се веела така, сякаш мислите вътре в черепа му били наелектризирани.

— Явно му е спасил живота — казва Филип. Мисли си как да спаси живота на Рос.

— Лавджой не се отказва — продължава Гриър. — Никога. Сержантът стига до тях, после ги отминава. След още десет стъпки се спира и се взира.

Дуейн и Лари излизат от мъглата. Влачат втория Аmрех, също както Филип тегли първия, върху неговия собствен пластмасов капак.

Като шейна.

— Филип — произнася Дуейн, а в очите му се вижда тежестта на смъртта, — не можем да се върнем у дома без него.

— Знам.

Щайн отива при Лавджой. Прави снимка на пустинята. След това на Лавджой, докато Смахнатият блондин прави подканващ знак за започване на лова.

Потеглят.

Филип поглежда назад към водата и потръпва от студ. Не защото въздухът, където са, ще е по-студен от този там, където отиват, а защото морето е като осигурително въже и сега, за да намерят Рос, те са го развързали.

24

Филип не спи. Вместо това обмисля станалото. Не само за това, че Сандс е луд. Предишната нощ той бе разпознал вида лудост в очите на лекаря. Филип я бе виждал в други музиканти в Детройт. Ароматът на успеха, сензацията от последната седмица, групи, опиянени от малкото слава, която бяха погълнали и им бе дошла в повече.

Доктор Сандс също е пиян. И на Филип не му е нужно да търси много надалече, за да определи от какво се е напил така.

Всичко е заради начина, по който се възстановява Филип. И заради чувството за богоподобност, което сигурно изпълва лекаря, задето е способен да сътвори такова изцеление.

Без да е спал, без да си е почивал, Филип мисли дълго време на кого да каже.

Доктор Сандс е луд. Той дойде в стаята ми снощи.

Помогнете ми.

Но сестра Делорес е праволинейна и без въображение като вратата на стаята. Санитарите Карл и Джери са лоялни и обучени да спазват инструкции като кучета. Франсин е почти толкова страшна, колкото и лекарят. На кого може да се довери тук?

Разбира се, има само един човек. Но има голяма разлика между здравословните отношения пациент — медицинска сестра и опита на този пациент да клевети главния лекар пред същата тази медицинска сестра.

Дали тя ще си помисли, че Филип е луд?

Ако е честен със себе си, Филип би си признал, че сестра Елън е точно от онзи вид момичета, които го изнервяха някога в Детройт. Хубава, разбира се, но най-много го плаши умът й. Тя е по-умна от него. Вероятно по-откровена, отколкото той някога е бил. Вероятно знае как да се наслади на няколко питиета, без нощта да се превърне в бедствие, с по няколко нарушени закона.

Да, Елън е типът жена, който Филип би подминал в бара, убеден, че ако я заговори, ако си разменят дори няколко думи, има опасност да се изгуби.

Дали тя е правилният човек, на когото да каже? Щеше ли да му повярва? Или щеше да се окаже, че е сбъркал в преценката си?

Сега, наблюдавайки поклащащата се в лъжица супа, осъзнава, че Елън трепери и се изненадва. От какво се страхуваше тя?

— Съжалявам — казва Елън.

— Всичко е наред.

Целия следобед се бе държала по този начин. Когато влезе, очите й пробягаха към всеки ъгъл на стаята и дълго време се взира и в шкафа.

Филип познава параноята, когато я види.

А има ли основание да бъде параноична?

— Заради войната е — казва тя. — Заради това, което се случи на мен, това, което се е случило с вас.

Тя се изправя и отива до рафта с книги. Филип е в състояние да завърти главата си достатъчно, за да я погледне. Търси нещо между книгите, под радиоапарата.

Сякаш търси „бръмбари".

— Имах дъщеря — казва Елън, прелиствайки книгите, в гласа й няма светлина. — Отиде си много малка. Беше на три. Хората казват, че така тя винаги ще си остане на три за мен, но това го прави по-лошо. Харесва ми да си я представям как пораства. — Поглежда към Филип. Обратно към страниците. — Понякога дори повече от мен самата. Харесва ми да мисля за нея като за много стара жена, седяща край кухненската маса насреща ми. Има остра сива коса и гневно изражение и ми казва: Моля те, побързай и се присъедини към мен, така че най-накрая да бъдем заедно. Най-накрая да сме заедно, както никога не успяхме да бъдем.

Елън е загубила дъщеря. Филип разбира. Но гледайки я как повдига ръка и опипва ръба на абажура, се чувства още по-напрегнат, отколкото е.

Толкова много звук. Навсякъде. В Детройт. В Намиб. Тук.

— Баща й бе чиновник. Казваше се Ал. Харесвах го, защото бе забавен, бе принципен и не вярваше във войната. — Очите й блестят, насълзени, но гласът й не трепва. — Срещнах Ал през 44-а. Виждахме се една година, преди да се оженим. Той беше добър човек. Водеше ме в спокойни, тъмни ресторанти. Смееше се на шегите ми. Танцувахме.

В момента е зад него. Той чува, че капакът на пианото се вдига.

— Не беше страстна любов, но бе нежна. И нежността между нас доведе до бременността ми. Имахме си едно малко момиче. Джийн. Харесвам това име. Кратко. Ясно. Чисто. Джийн. Но после Ал се разпадна.

Сега е в другия край на стаята, пред него, на колене пред шкафа. Отваря чекмеджетата едно по едно.

— Преживяхме Първата световна война и Втората световна война — и можем спокойно да включим и всички войни преди това. Ал със сигурност го правеше. Той чувстваше, че се надига нещо лошо. Имаше лошо предчувствие. Има модел на злото. Постоянно ми го показваше. „Продължава да се случва", казваше той. „Защо?" Беше обсебен от тези ЗАЩО. Защо правим това? Защо продължаваме да го правим? Ал бе в Германия с брат си Джими. Воюваха заедно. Джими бе много тежко ранен. И когато умря там… — сега говори по-бавно, — Ал изгуби вяра във всичко. Във всичко, освен в модела.

Филип си спомня Гриър. Спомня си как са седнали край огъня и той говори за колела. Рисува кръгове в пръстта.

Замисля се за рогата и копитата, които бе открил в онази стая, затрупана под пясъка.

— Заключваше вратата на банята и стоеше там в продължение на часове. Джийн питаше къде е татко и аз й казвах, че се къпе. Разсмивах я. Защото, когато тя не се смееше, чувахме как Ал плаче в банята. Джийн го търсеше из целия апартамент и аз разказвах друга шега. Правех друга гримаса. Всичко, за да прикрия плача. Но независимо колко шумни бяхме, винаги можехме да чуем Ал, когато започваше да крещи. Викаше: „Джими, вече си бил прострелян! Просто още не го знаеш!".

Елън прави пауза, за повече ефект, и поглежда в широко отворените очи на Филип. След това се изправя и претърсва завесите на прозорците.

— Правеше същото в деня, в който Джийн падна от противопожарната стълба. Сигурно е бил заключен в банята, когато тя е паднала, защото точно там го намерих, след като се прибрах у дома, и аз бях първият човек, който му каза, че тя не е в апартамента, аз, която през изминалите шест часа бях на работа. Аз, която разбирах войната, без да съм ходила на бойното поле. — Сега е на колене до леглото. Пъха ръка под него. — Потропах на вратата на банята. Казах: „Ал, къде е Джийн? Джийн с теб ли е?". Той отвори, очите му бяха зачервени. И каза: „Той вече бе прострелян, Елън. Казваше на нас, останалите, колко се страхува, колко се бои да не го прострелят. Но не разбираше… Вече се бе случило. Вече бе прострелян".

Лицето й отново се появява изпод леглото. Филип си мисли, че вече му прилича на майка.

— Съжалявам — казва тя. — Предполагам, че в известен смисъл всички сме били ранени.

Те се взират един в друг, свързани от болницата и от още нещо.

— Ще се върна — казва тя.

Изправя се и излиза от стаята.

Филип мисли за модела на Ал. За това, което взводът бе започнал да нарича „Колелото на Гриър".

И ако има нещо, което се откроява над всичко в изследванията ми, то е, че историята не стои на едно място. Не стои безмълвно. Тя вдига шум. Филип не е забелязвал класическата музика, идваща от кабинета, докато тя не спира. След моментна пауза започва нова мелодия. Филип има тази плоча у дома си.

Елън се връща.

— Не са „Дейнс" — казва тя. — Но ще свършат работа.

— За какво?

Тя преминава през стаята. Поглежда го право в очите. За Елън това е мъжът в бара, който взе рисунката от нея. За Филип са потрепващите черти на крадеца в червено.

Засега обаче те — чудовищата, от които се боят — са избутани встрани.

Но не и забравени.

— Да потанцуваме — казва Елън.

Хваща ръката на Филип. Прокарва пръста си по дланта му. Пристъпва в средата на стаята.

Филип гледа от леглото. Представя си, че е застанал до нея.

Не… вижда се там. Елън танцува.

И за един невероятен, абсурдно невъзможен момент Филип наистина вярва, че танцува с нея.

Това е нещо, от което се нуждае. Нещо, от което не е подозирал, че се нуждае.

Докосването.

Елън танцува бавно, влиза и излиза от сенките, прекосява стаята, краката й потропват в ритъма на ударните инструменти, очите й са затворени.

Филип я прегръща в бар в Детройт. Взема такси, отвежда я у дома си, прокарва пръсти през черната й коса. На сутринта ще й покаже любимата си закусвалня, ще й поръча любимата си закуска. Ще прекарат деня заедно, ще разгледат Детройт, ще посетят родителите на Филип, приятелите му, „Дейнс". Ще потърсят още веднъж вълнение тази нощ, ще танцуват отново, още един танц, и ще създават свой собствен цикъл, собствен модел, собствен звук.

Когато песента свършва, Елън отваря очи.

— Това беше… наистина много добро.

После се разсмива и този смях е печален, но не е налудничав.

Тя също се е нуждаела от това.

Ритъм, пауза.

Танц.

Гаси лампата. Повдига одеялото до брадичката на Филип. Лунната светлина осветява чертите й и стената зад нея.

— Планове? — пита Филип. И гласът му не е толкова скован и дървен, колкото когато се събуди на това място.

Елън не избърсва очите си. Тя оставя сълзите си да текат.

— Да. Големи планове за довечера. Ще ям сладолед сама на дивана си. И ако разсипя, ще почистя петната със салфетка.

Филип се усмихва, но тежестта остава в тази стая. Дъщерята на Елън. „Дейнс". Моделът на Ал. Рисунките на Гриър в пясъка.

— Среща?

— Нали вече имахме една? Нали и утре ще имаме още една?

Нещо се бе случило тук тази вечер. Нещо бе преминало между тях.

— Не сънувай нищо твърде ужасно — казва тя. — А ако стане, просто добави гола жена на ролкови кънки в картинката. Това винаги слага край на кошмара.

Двамата се взират един в друг в полумрака.

— Лека нощ, Филип.

— Не си тръгвай.

— Ти си по-смел, отколкото мислиш.

— Не си тръгвай.

— Ще се върна утре.

— Елън…

— Да?

— Ела тук.

Тя навежда главата си към него.

— По-близо.

Тя го прави.

Той прошепва в ухото й:

— Доктор Сандс е луд.

Тя се навежда назад, поглежда го продължително в очите. Отваря уста, за да каже нещо, което явно й е хрумнало.

След това си тръгва.

Вентилаторът бръмчи на лавицата.

Филип се взира в сенките на тавана. В тях той вижда „Дейнс". На сцената в Детройт. На самолет до Африка.

После единият изчезва, а другите прекосяват пустинята, за да го намерят.

Болничната нощ се спуска над него.

— Добър вечер, Филип.

Сестра Франсин е на прага. Държи поднос. Лекарството му.

И призраците, които го преследват, възкръсват в съзнанието му.

25

Слънцето слиза надолу, но все още не е залязло. Водата е достатъчно далече зад тях и вълните звучат по-скоро като шепот.

Той още не е мъртъв, казва си Филип, влачейки трийсеткилограмовия магнетофон Аmрех върху пластмасовия му капак. Просто е изчезнал.

Така е по-поносимо. Така може да запази разсъдъка си здрав.

Докато не види неподвижното тяло на Рос, никой не е мъртъв.

Достигат редица от дюни, които не могат да избегнат.

Филип спира в основата на тази, до която са стигнали, и вижда сянката си в пясъка.

Имало едно време сянка, която носила пистолет… после микрофон.

Сега носи и двете.

Лавджой забива крак в дюните и поглежда нагоре.

— Следи — казва той.

Може би е заради комбинацията от слънце и умора, но Филип не бе видял следите, докато Лавджой не ги посочи. Сега ги вижда. Бледи отпечатъци от копита. Сякаш стъпват по-леко от американците. Сякаш познават пустинята по-добре.

Знаят къде да се скрият.

Лавджой започва да се изкачва нагоре.

Щайн го снима и Филип вижда снимката, сякаш вече е готова, изкарана от лентата: черно-бяла, бившият генерал, потейки се, води взвода си нагоре през този мрачен ден, деня, в който Рос Робинсън изчезна.

Останалите го следват.

Когато Филип стига върха, Лавджой е вече там, вече гледа през бинокъла. Посочва точка в далечината.

— Дали е той? — пита задъханият Филип.

Щрак. Щайн прави снимка.

От върха на дюните нещото е с размера на черен рак.

— Труп — казва Лавджой.

Филип грабва бинокъла от ръцете на сержанта.

Поглежда. Вижда.

— Какво е? — пита Лари. — Той ли е?!

Лавджой започва да се спуска.

— Филип? — повтаря Лари, защото за него потвърждението на приятеля му е по-важно от думите на сержанта.

Щайн прави още една снимка. Гриър също се спуска надолу, опитвайки се да пази равновесие.

— Не съм сигурен — казва Филип. — Прилича повече… на униформа.

— Какво?

Филип настройва бинокъла на още по-голямо увеличение и вижда нещо, което би могло да бъде… риза с дълги ръкави и панталони. Ръцете са повдигнати като при самоотбрана.

— Каква униформа?

Филип се вглежда продължително, взира се, докато далечните детайли започват да придобиват смисъл.

— Прилича на излязла от учебник — казва Филип.

— Какво означава това?

Филип сваля бинокъла.

— Не е Рос. Но е войник.

— По дяволите — казва Дуейн. — Другите взводове.

— Не — поклаща глава Филип. — От старата армия. Подава бинокъла на Дуейн.

— Старата? — пита Лари.

— Като от учебниците. Да, това там е мъртвец. Но е облечен в униформа от Гражданската война.

26

На твое място не бих го направил…

Тази фраза, тези думи… отново. Докато Филип спи, те звучат. Стар глас. Познат глас. Откъде?

На твое място не бих го направил…

Но кой го бе казал?

Има акцент. По-скоро глас на възрастен човек. Предупреждение. Напомняне.

Филип познава гласа — и не само защото го е чувал непрекъснато през шестте месеца, в които е бил в кома.

Чува го и сега, в сънищата си, носи се из гладките виещи се като дъга дюни, прошумолява през широките им панталони. Той също проследява нещото, което отведе Рос, следва същите отпечатъци, докато стига до същия резултат.

И там, в лагера, този глас се чува, акцентът е прикрит, съзнателно, като паяците, които копаят дупки в пясъка, като миньорите, които някога са търсили диаманти там.

В „Мейси Мърси" е нощ.

Спящо тяло, което се възстановява само, поражда кошмари.

И Филип се събужда.

А може би звукът го събужда.

Отваря очи, вижда лунна светлина там, където таванът се докосва до стената. Вижда и пустинята през нощта.

Скърцане на дърво? Може би ботуши по стъпалата. Или може би някой е седнал и свири на старото червено пиано.

Филип иска да седне. Но не може. Вместо това извива врата си, опитва се да погледне зад леглото, към задната част на стаята.

Но звукът не идва от тази стая. Идва от коридора. Успява да завърти глава достатъчно, за да види част от отворената врата.

Глас от коридора се провиква: „Гаси осветлението!".

— Дуейн? — прошепва Филип, обзет от вихрени емоции. Дуейн имаше навика да вика „Гаси осветлението!" в края на всеки запис в студиото. Това бе и заглавието на последната песен от албума им.

„Гаси осветлението".

Шепот в коридора? Нещо. Ритъм, насочен към него. Стъпала, скърцане на дърво, ниско жужене.

Сандс?

— Дуейн?

Филип казва „Дуейн", но си мисли „Дейнс".

— Момчета! Там ли сте?

Гласът му е писклив, треперлив. Като на човек, какъвто никога не бе допускал, че ще стане.

Отчаян.

Всички от бандата са мъртви, мисли си Филип.

НЕ МОЖЕШ ДА СИ СИГУРЕН!

Още шум, който изобщо не прилича на групата. Не. Защо си мисли, че има шанс да са те?

Доктор Сандс е, казва си наум. Идва да се прави на Бог.

— Сестра.

Но Филип вика сестрата едва-едва. Всъщност иска да чуе докрай звука, иска да види с очите си какво идва към него.

Защото нещо идва.

Не е музика, прилича повече на вълна; един-единствен плътен звук, като стена, носещ се от дъното на коридора.

Филип си представя приятелите си, мъртви, под напора на тази вълна.

Гаси осветлението!

Дуейн плува на повърхността заедно с потрошен комплект барабани, клатушкащ се стол; черната му кожа се отлепва от изпочупените кости. Пулсации преминават през тялото на барабаниста, вълна, уловена вътре в него, неспособна да излезе навън, неспособна да отиде никъде другаде.

Гаси осветлението!

Лари. Лари също е там. Русата му коса е побеляла от пустинния прах на пустинния гроб.

— Сестра! — провиква се отново Филип и този път наистина иска тя да дойде.

Гаси осветлението!

Филип се поти. Диша много трудно.

Гаси осветлението, гаси осветлението, имаме още едно за теб и после край, гаси осветлението.

Звукът приближава все повече, лентата се развива, пустинната завивка се повдига, носи се по коридора насам, разкрива приятелите му, мъртви, всички до един, чува се шепот, крака трополят по дървени стълби, пейката пред пианото се плъзга, болницата жужи с типичния си нощен звук.

— Рос!

Филип чувства, че има треска, може би дори е в делириум. Вика мъртвите си приятели.

НЕ СА МЪРТВИ!

Но би могло и да са. Би могло.

Чува смях…. Сякаш идва от телевизионно шоу, публиката се смее:

ИЗСВИРЕТЕ Я ЗА НАС! ИЗСВИРЕТЕ Я ЗА НАС! ИЗСВИРЕТЕ Я ЗА НАС, „ГАСИ ОСВЕТЛЕНИЕТО"!

— Сестра!

Филип иска да излезе. Да излезе от това легло, от тази стая, от това очукано тяло. Хваща се за двете страни на леглото и дърпа, опитва се да се превърти, целият, наведнъж. Затваря очи, вижда мъртвия Дуейн.

Угаси осветлението, Филип. Нямам повече сили. Гаси. Още една песен. И можем да се махаме оттук. Още една песен. След това всичко ще свърши. Кажи им, че всичко свърши. Кажи им, че открихме източника на звука. Кажи им, че го намерихме и положението никак не е розово.

Филип се хваща по-здраво за леглото.

В гънките на носещия се като вълна звук чува тропота на тежки чехли в коридора.

Движи се.

Опитва се. Изпотява се. Натъртените му ръце и крака се отпускат.

Почива си.

Отново опитва.

Почива си.

Нямам повече сили, Филип. Още една песен.

…гаси.

Все още не. Все още не иска да угаси осветлението.

Филип. Гласът на Лари в главата на Филип. Защо не ни взе със себе си? Защо ни остави?

НЕ!!!

Филип се издърпва нагоре, опитва се да се преобърне. Ръцете му са достатъчно силни, за да го направи, ей сега, усеща по-дълбоката сила, спотаена под обезцветената повърхност, под синините, под потрошените части, които не са излекувани, които не могат да се излекуват, поне все още не, не и напълно.

— Дуейн — произнася Филип в своя делириум. — Още една. Да изсвирим още една.

И говоренето, общуването с никого е финалният тласък, от който се нуждае.

На твое място не бих го направил...

Превърта се.

Превърта се през ръба на леглото.

Превърта се прекалено бързо.

Таванът се размива и слива със стената; стената става край на вратата; вратата става под.

Прекалено бързо.

Вратата е отворена; светлина от коридора.

Преди да падне, Филип вижда сестра Франсин на прага. Очите й са огромни, увеличени от големите очила. Тя протяга ръка, спуска се към него.

Но изражението на лицето й…

На Филип му минава налудничава мисъл, докато носът му се удря в твърдия под и се чупи за втори път:

Още една инжекция, още една игла и ти ще се оправиш, напълно, ще бъдеш добре.

После се удря.

Блясък.

Болката, която избухва в носа му, го заслепява, яркобяла, и той вижда още веднъж приятелите си, мъртви, с грозни погледи и лющеща се кожа, потъващи в пясъка, подаващи се отново от него, сякаш се опитват да се измъкнат от дупки в пустинята…

Филип е паднал.

От леглото.

(от Пътя)

Сестра Франсин е до него.

— Виж какво направи! — възкликва ужасено тя. — О, виж само какво направи! Ще ме уволнят за това! Ще ме уволнят!

Но Филип се унася. Едва я чува. Струва му се, че чува:

— …седмица назад!

Това са само думи, само букви за него.

— …трябва отново да се възстановяваш…

Той кърви. Усеща игла в ръката си.

— …изоставаме от графика…

В съзнанието му се появяват три последни мисли, преди да се отнесе в мрака:

Този звук в коридора. Това беше звукът от пустинята…

и

Защо е тук? Как така е тук?

и

Този път не ми прилоша от него…

После припада.

Вече не чува звука.

Не вижда и светлината.

Угаси осветлението.

Колко време…

…не знае…

…след това…

…някаква светлина…

…достатъчна, за да види доктор Филип Сандс, който го гледа от другия край на стаята…..нова стая…

…ново легло… не, не е легло… метална маса… като в морга…

Сандс стои със скръстени ръце… наполовина скрит в сенките…

Ставай.

Филип се опитва да седне, но не може. Опитва се да повдигне ръце, но не може.

Колани, мисли си Филип.

Сандс се усмихва.

— Добре дошъл — казва лекарят. — В Рехабилитацията. Филип се фокусира върху стените. Разпознава вида им, какво са.

— Защо съм завързан, докторе?

Сандс се разсмива; богат, властен смях; остър и рязък.

Но няма ехо.

Тук звукът е плосък, чист.

Стените са покрити със същия материал, който „Дейнс" използваха в „Страната на чудесата".

— Пяна — казва той. — Звукоизолираща. Използвали сте я и преди, в студиото ви, сигурен съм. — Взира се в него. Изучава го. След това: — Чул си звука. Знам го… Това означава, че знаеш, че е тук.

Филип не отговаря. Не пита: Какво искаш да кажеш с това, че е тук?

— Трябва да видиш санитаря, който го пусна, за да го чуе. Уволнението не е най-лошото нещо, което му се случи тази вечер.

Един санитар е слушал звука… имат запис на звука тук… на лента… къде?

Сандс пресича шумоизолираната стая; фигурата му и розовата му риза с къс ръкав са стройни, силни, лекота и елегантност на фона на сивата пяна зад него.

— Това е мястото, където отиват малките момчета, когато не могат да се грижат за себе си, Филип.

— Какво?

— Не помниш ли, че снощи слезе от леглото си?

Като по даден знак болката в носа се усилва. Да, той бе паднал. Лошо.

— Опитвах се да се изправя.

— Точно така. Опита се да се изправиш. А така ли правят добрите момчета?

— Какво?

Небето в очите на Сандс е твърде ярко.

— Ние сме нещо повече от болница, Филип. Разбира се, ти си наясно, че това е много специално място. Със сигурност досега си осъзнал колко бързо се възстановява тялото ти. Може да се каже, че ти си наше… творение.

— Я стига.

— О, не, не, не — размахва Сандс тънък, чист пръст. — Няма да има никакво „Я стига". С теб не сме другарчета, Филип. Ние сме лекар и пациент. Специалист и пострадал. — Сандс взема чифт ръкавици от подноса на масата. — Счупи носа си. Същият нос, който закърпвахме толкова дълго. И една от очните си орбити. Една скула. Но нека сме наясно, Филип. Ние бяхме поправили тези кости. А ти ни прецака и ни върна назад.

Сандс слага ръкавицата на едната си ръка.

— Какво ще правите, докторе?

— Това, което правят всички бащи на добрите си момчета, които не се държат добре. Ще ти дам урок. — Слага втората ръкавица на другата си ръка. — Не можем да ти позволим да се нараняваш. Ако се нараниш, се подиграваш на целия ни труд. Моля те, не се преструвай, че не разбираш какво имам предвид.

— Докторе… Просто се опитвах да…

— Опитваш се да правиш номера — казва Сандс.

Гумена ръка запушва устата на Филип.

Без упойка, с едно-единствено щракване, Сандс намества счупения му нос.

Филип крещи.

Но звукът не се разнася във въздуха. Не и тук. Сандс държи ръцете си плътно до носа му. Усуква го отново, чупи го пак.

Оправя го.

Чупи го.

Оправя го.

Чупи го.

И го оправя още веднъж.

Когато най-накрая отмества ръцете си от лицето му, Филип е почти в безсъзнание. Сред ужасния вихър от ярки светлини и тъмни сенки той вижда изражението на Сандс — така, както навярно изглежда, когато никой не гледа.

После лекарят се отдръпва.

Меко кликване на врата и той излиза.

Филип се унася още по-надалеч.

Второ щракване, вратата се отваря отново и Филип вижда бледо лице, тъмна коса, бяла униформа.

— Елън — казва той. Но думата сякаш е само сънувана, а не произнесена на глас.

И когато лицето приближава и идва на фокус, Филип вижда бръчките, очилата, Франсин.

Чувства и пробождането на иглата, докато прониква в рамото му, докато болката в лицето му стихва и тъмните сънища на подсъзнанието му се надигат да го приветстват.

27

Лавджой е прав.

Това не са просто униформа, изхвърлени дрехи, нежелан багаж сред жегата на пустинята.

Това е мъртво тяло.

— Исусе — казва Щайн по начина, по който казват хората, когато искат да покажат, че това е нещо ужасно, необяснимо, много лошо. Колебае се, но повдига фотоапарата си до окото и прави бърза снимка. Като че ли някаква по-дълбока част от него е поела командването, частта, която знае, че трябва да си свърши работата въпреки това, което вижда.

Не е Рос. И само поради тази причина, само заради това Филип съумява да запази реалността и да не се разпадне. Но всичко останало е напълно налудничаво.

Човек е, поне за това са съгласни; облечен е със сиви памучни панталони, разкопчана сива риза и високи кафяви ботуши. Но гърдите и брадатото му лице са два пъти по-широки, отколкото би трябвало да бъдат; сякаш са сплескани, притиснати в преса. Монолитното тяло прилича на небрежна шпакловка, на глина, като че ли разсеяно дете го е мачкало и после го е зарязало така.

Носът му лежи плътно върху бузата му като в картина на Пикасо.

— Мамка му, човече — казва Лари, навеждайки се над тялото. Протяга се да докосне лицето, но Лавджой сграбчва здраво китката му и го дърпа назад.

— Внимателно.

— Какво? Мислиш, че е… заразно?

Взводът стои в линия до това, което Лари с право описва като „плоския човек". Почти двуизмерен е, сякаш е премазан от танк. Дори пръстите му са неестествено опънати, човек, направен от восък, топящ се под слънцето на Намиб; извити пръсти, протегнати към ушите му.

— Премазан е — казва Щайн. Прави втора снимка. Звукът от апарата прилича на счупване на малка кост.

Дуейн протяга една от собствените си ръце, вероятно за да си припомни как изглеждат нормалните ръце.

— Трябва да намерим Рос — казва Филип. Защото всички си го мислят. Мислят, че същата съдба е сполетяла и Рос.

Гриър се взира мълчаливо, с поглед на дълбока загриженост и изумление.

Въпреки гротескната ситуация, въпреки че са изправени пред невъзможното, всеки от тях се връща постоянно в мислите си към протегнатите пръсти и ушите.

Ушите на съпругата на Надул бяха намерени на леглото в колибата им.

— Божичко… — прошепва Лари и Филип знае, че ако бяха открили това тяло на улицата в Детройт, Лари вече би хукнал да бяга надалече.

Човекът може да е бил млад, може да е бил и стар. Трудно е да се каже. Но униформата му говори за друго време, друга епоха. Щайн вече прави много снимки. Сякаш първите няколко са разчупили вътрешния му морален печат.

— Вижте дупките на лицето му — казва Гриър. — Очите, носът, устата. Ушите. — Навежда се, за да погледне по-внимателно. — Така, както е… сплескан, каквото и да е имало вътре в него, е трябвало да излезе. Както става при размазано на пътя животно. Но… тук няма нищо. Никакви кървави петна в пясъка.

— Някой е минал преди това? Хищници? — подсказва Щайн.

— Не — поклаща глава Гриър. — Той не е загубил нищо. Обзалагам се, че всичките му вътрешности са си на място.

Щрак. Снимка.

В далечината, но достатъчно близо, Филип чува пулсации, вълна.

— Чуйте — казва той и се обръща с лице към пустинята. После се отпуска на колене, включва електрическия Аmрех, свързва единичната жица на микрофона. Слага си слушалките и регулира силата на звука.

Нещото създава музика, затова са изпратили музиканти.

Другите инстинктивно закриват ушите си.

Друга пулсация, слаба. Този път Филип усеща леко гадене.

Червената светлина на магнетофона мига, ролката се върти, машината записва.

— Внимавайте… — започва Лари.

Филип повдига ръка.

Звукът отслабва. Кратко извисяване в далечината, след това изчезва.

Филип чака четиридесет секунди. После веднага превърта лентата.

— Ще я пусна отново. Ще ми стане лошо, имайте предвид.

— Филип — казва Лари. — Какво правиш?

Филип натиска копчето.

Бе чул нещо. Нещо вътре в звука.

Между краката на взвода вижда тялото в пясъка. Сеща се за старите снимки, онези, които бе виждал на лавицата над камината в дома на баба си и дядо си, когато бе дете.

Но това тяло не е старо на години. То е просто от… старо време.

Възпроизвеждането започва. При такава мощност на звука статичното пращене е силно; Филип чува дишането на членовете на взвода, вятъра, минаващ през микрофона, собствените си движения в пясъка.

После… звукът… разраства се… променя се… като вик… молба…

Когато слънцето се смъква още малко, на Филип му прилошава.

Поглежда към тялото, към сплескания човек, към кривите, все още протягащи се пръсти, към жилавата пустинна кожа; необвита мумия в памучни дрехи. Издължена брадичка, разширен, отворен продълговат отвор на устата.

Очи, приличащи на омлет.

Звукът в момента е силен. Това, което е започнало като главоболие, се превръща в мощно тракане.

Чува пърхане, звук от пулсации, вероятно еднообразен, натрапчив пробив в сигнала; той си мисли: Това е серия… серия от звуци… не само един…

Посяга към копчето за настройка и с известно затруднение намалява скоростта, първо наполовина, после с една четвърт.

Неестественото разтегляне и бавно променящата се скорост го карат да повърне.

Звуковите завеси се разделят и се разкрива нов звук.

Филип го разпознава, той знае какъв е този звук.

Може да прекрати прилошаването, като свали слушалките. Като спре машината. За Бога, пръстът му е върху копчето.

Но той не го прави. Иска да чуе още.

Този нов звук… има ли в него някаква следа към това, което се бе случило с Рос?

Поглежда към тялото, сякаш то може да му каже.

И тялото помръдва.

— Хей! — Филип хвърля слушалките от ушите си и запълзява назад към тялото. — Той се мръдна! Пръстите му мръднаха!

Лавджой вади пистолет от колана си. Стреля в тялото.

Но не. Няма изстрел.

Пистолетът само щраква.

Тялото не се движи, но Лавджой стреля отново.

Нищо.

Той поглежда към Щайн.

— Дай ми пистолета си.

— Какво, сержант?

Тогава Лавджой посяга към него и Щайн му го дава.

Лавджой стреля.

Кликане. Нищо.

Сержантът го пуска на пясъка.

— Редник Ноулс. Дай ми пистолета си.

— Какво става тук? — казва Дуейн. Но подава оръжието си. Лавджой се цели в пустинята. Стреля.

Кликане.

Нищо.

Лари му подава своето оръжие.

Кликане.

Нищо.

— О, мамка му — казва Дуейн. — О, мамка му.

— Какво става тук? — пита Щайн. Видно е, че и останалите се питат същото.

Гриър му обяснява.

— Звукът е обезвредил ядрена бойна глава на САЩ.

— Значи казваш, че…

Лавджой опитва с пистолета на Филип.

Нищо.

Мята го в купчината при другите.

— Исусе — прошепва Лари. И този път го казва така, както говорят хората, когато имат предвид, че са сериозно загазили.

Взводът се взира в пустинята. Преценяват риска да се изправят срещу нея невъоръжени.

— Чуйте го забавено — казва Филип. Сочи към магнетофона. — Това са стъпки.

Гриър се обръща към него.

— Какво искаш да кажеш, Филип?

— Лентата, когато я пуснах по-бавно. Това са… стъпки.

— Сякаш някой ще дойде — казва Дуейн.

Филип поглежда купчината безполезни оръжия.

— Сякаш някой вече е дошъл.

Войниците отново се взират надалече пред себе си. Но сега не виждат кой знае какво. Слънцето е залязло. В пустинята е тъмно.

— Гаси осветлението — прошепва Дуейн.

28

Елън крачи сама. Дребната й фигура, облечена в бяло, хвърля потрепващ образ, а краищата на коридора, там, където подът и стената се сливат, са тъмни и пространството зад нея е потънало в сенки. Но при минаването под всяка лампа над главата й се чувства разкрита и изложена пред чуждите очи.

Срещу нея върви сестра Франсин, движеща се в обратната посока, изчезва в мрака, после се появява под лампите, също като Елън.

— Добър вечер, Елън.

— Добър вечер, Франсин.

Разминават се, рамо в бяла униформа до рамо в бяла униформа, едната напът да посети Филип в звукоизолираната стая в крилото за рехабилитация, а другата, насочила се към място, където не би трябвало да влиза.

Елън не мисли, че Франсин е забелязала лявата й ръка, пъхната в джоба на престилката й. Също така не се съмнява и че постъпва правилно; стиска резервната връзка с ключове, за да не издрънкат, докато минава покрай Франсин, която познава отлично звука на болничните ключове.

На минаване покрай празната стая на Филип, Първа стая, Елън наднича вътре, макар да знае, че той не е там. Леглото стои неоправено, чаршафите са намачкани от падането на Филип на пода. Казаха й, че си е счупил три кости на лицето. Отново. Елън трепва при тази мисъл. Оглежда стаята и не забелязва нищо нередно. Пита се дали все пак няма нещо променено. От онези, невидимите неща.

С маска на професионализъм на лицето, Елън напуска стаята на Филип и продължава по коридора, покрай офиса в нейно ляво. Вътре сестра Робин, редовната заместничка, й кима мило за поздрав и Елън й отвръща с най-добрата усмивка от колега към колега, която е озарявала някога лицето й. Но когато Робин остава извън полезрението й и Елън завива вляво, далеч от входната врата на болницата, от тази усмивка вече няма и следа.

Пред нея вратата на тоалетната е покрита в пълна тъмнина, но Елън може да види блещукането на металната дръжка. Завива отново наляво, по коридора без пациенти, коридора, в който никоя сестра няма работа, освен ако не е сестра Франсин през нощта или сестра Делорес денем: медицинските сестри, отговорни за даването на лекарствата на пациентите.

Елън запазва самообладание, въпреки че е наясно, че там има една врата, в най-далечния край на този коридор, източната врата, която води към Рехабилитацията, където сега се намира Филип Тонка, с три счупени кости на лицето. И при него вероятно е сестра Франсин, която е влязла през западната врата, за да му инжектира…

…какво?

Елън стиска ключовете, за да не се раздрънкат, и стига до стаята, на която има табела: САМО ЗА ПЕРСОНАЛА: ЛЕКАРСТВА. Но табелата не е съвсем вярна; в стаята на сестрите също има лекарства, такива с имена, които са познати на хората като Филип Тонка и по-голямата част от Съединените щати. Елън се пита дали лекарствата в тази стая трябва да се наричат така, след като все още не е доказано, че лекуват.

Един поглед нагоре по коридора, един поглед назад и Елън вади ключа от джоба си. Наясно е с факта, че ако доктор Сандс се върне по-рано от Де Мойн, ако е, да кажем, вътре в стаята, в която влиза, тя просто ще се изсмее, няма да каже нищо и ще избяга. Няма обяснение, с което може да оправдае присъствието си в този коридор, в тази стая, и всеки опит ще бъде прозрачен, колкото е прозрачно и желанието на Сандс за бързото възстановяване на Филип.

През шестте й години в „Мейси Мърси" Елън никога не е виждала доктора толкова фокусиран върху лечението на някой пациент.

Защо?

Елън отваря вратата, бързо се плъзга вътре.

Затваря вратата след себе си, обляга се на нея и чака.

Тук е много тъмно.

Стои така неподвижно дълго време, прекалено дълго, но иска да се почувства удобно, обратно на логиката, която й казва, че трябва да действа бързо, ефективно и после да бяга навън.

Изчаква очите й да се адаптират към тъмнината; не включва осветлението, не иска матовото прозорче на вратата да се освети в тази стая, вече и без това се притеснява, че фигурата й по някакъв начин ще се открои от другите тъмни форми тук.

И белият плат на нейната униформа също може да се открои.

Затова Елън сваля престилката. Под нея е с черни найлонови чорапи, черна риза с дълги ръкави, черни сандали. Тя сгъва бялата престилка и я поставя върху долния рафт на металния стелаж вляво от себе си. От джоба на черната си риза вади кутийка кибрит.

Една стъпка, две стъпки, десет крачки навътре в стаята… пали първата клечка.

Заобиколена е от шишенца, флакони, тампони и марли.

Духва клечката.

Чака. Слуша. Чуди се колко дебела е вратата. Ще чуе ли пукане, стъпки в коридора? Ще чуе ли някой да говори там? Ще чуе ли някой да се спотайва?

Не иска да чака, но чака.

Не се чува никакъв звук.

Пали втора клечка.

Всички шишенца са подредени на групи; нещата не са толкова хаотични, колкото й се бяха сторили отначало. Елън повдига клечката по-близо до етикетите, но те не й казват много.

„Заксан". „Мидокол". Думи и имена, които не познава, не разбира, никога не е трябвало да научава.

Оглежда ги, поднася клечката до редицата шишенца, но не открива нищо освен имена. Никъде не пише какво правят, откъде са или какви са съставките им. Елън знае, че дори съставките да са изброени, това няма да й е от голяма помощ.

Пита се защо изобщо е дошла.

Какво се е надявала да открие? Какво се надява да намери?

Клечката вече догаря и Елън я духва, за да я изгаси.

Дръжката на вратата се завърта зад нея.

Тя остава за момент на мястото си. Дали е заключила вратата? Дали вратата ще се отвори? Точно сега, докато стои в средата на стаята?

Звукът на ключове в коридора.

Елън се придвижва бързо към далечната стена, надявайки се, че няма да събори нищо — флакон, стъкленица — по пътя си. Високият метален стелаж не се допира съвсем до тухлите и със сигурност няма да я прикрие цялата, но Елън се пъха в пространството там, чувства се по-слаба, отколкото е. Сякаш счупва костите си, сплесква се, за да се побере.

Вратата се отваря.

Лампите светват.

Лицето на Елън е напълно открито и видимо между две от лавиците. Но Франсин не я забелязва. Все още не.

— Кихам като слон — изсумтява по-възрастната жена. Тръсва глава. Говори си сама.

Елън не помръдва.

Тъй като пространството е тясно, а светлината е ярка, Франсин изглежда по-едра от обикновено; тялото й опъва шевовете на бялата й престилка; ръцете й приличат на набръчкано пране. Всичко в стаята се вижда ясно и Франсин трябва само да обърне глава на десетина-петнайсет сантиметра в посока към Елън.

Тогава какво?

Да бяга?

— Настинка след настинка — продължава да си говори Франсин. — Това е, което получаваш от работата в болница.

Елън поглежда покрай нея, към мястото, където бе пъхнала собствената си униформа, на долния рафт до вратата. Не е скрита добре. Показва се.

Елън се нуждае от подкрепа, нуждае се от нещо, затова забива нокти в тухлената стена зад гърба си.

Франсин намества очилата си с черни рамки, оглежда същите шишенца, които Елън бе изучавала. Подушва въздуха. Елън знае, че е заради кибрита. Знае, че Франсин ще почне да оглежда стаята, както би направил всеки, за да потърси източника на миризмата, която не може да се сбърка — мириса от наскоро загасена клечка кибрит.

За малко да каже нещо. Почти сигурна е, че всеки момент Франсин ще я забележи.

Вместо това Франсин повдига кърпичка към носа си. Елън вижда тънката следа от сополи по набръчканата кожа на по-старата сестра.

Франсин вади нещо от джоба си. Две спринцовки.

— Сигурно е някой от охраната — казва си тя. По-скоро е шепот, все още си говори сама.

Взема две шишенца от рафта и ги поставя на масичката до себе си. Сваля капачката на първата спринцовка, зарежда я. Елън оглежда шишенцето. Не може да разчете какво пише на него, но знае кое. Франсин повтаря процедурата с второто шишенце, с втората спринцовка.

Елън е убедена, абсолютно е сигурна, че Франсин ще я забележи на излизане от стаята, и това напълно я парализира. Няма друг вариант. Трябва ли да направи нещо първа? Колко време й остава, преди Франсин да я види? И какво ще последва? Разиграва сцената в ума си; как заеква, преструва се на объркана, може би дори се разсмива, отчаяно желаейки да разведри ситуацията, а след това Франсин постепенно осъзнава, че тя лъже; Елън удря жената, бяга; Франсин тича извън стаята, крещи, вика санитарите за помощ: Тя се измъква! ТЯ СЕ ИЗМЪКВА!; Елън бърза към входната врата, уплашена, останала без дъх, тича към…

Къде?

Франсин киха.

Въздъхва дълбоко и поклаща отново глава. Дори и това поклащане, съвсем просто движение, е достатъчно, за да попадне Елън в зрителното й поле.

Елън сдържа дъха си. Забива нокти в стената.

Издава драскащ шум.

Не го е искала.

Франсин поглежда нагоре, сякаш драскането е дошло от тавана.

Тя гледа натам, устата й е отворена, сивите й очи са уголемени като подложки за чаши. Елън се вслушва в дишането й. Вдишва. Издишва. Носът й очевидно е запушен. Настинала е.

Сега, мисли си Елън. Ще ме види ей сега.

Франсин го прави. Обръща се, застанала е точно срещу нея.

Елън не помръдва.

Светлината от лампата над главата й се отразява в очилата на Франсин и я заслепява.

Елън отваря уста, за да каже нещо. Франсин й помръдва с устни, издава някакъв приглушен звук.

Елън почти проговаря; единична гърлена сричка, началото на стон се надига в гърлото й.

Франсин, съжалявам. Мога да обясня.

Думите вече се задават по пътя нагоре, когато Франсин отново насочва вниманието си към шишенцата.

Слага капачките на двете спринцовки, после и на двете шишенца. Пъха спринцовките отново в джоба си и поставя шишенцата обратно на рафта при другите.

Подсмърчайки, се обръща и излиза от стаята. На излизане гаси осветлението.

Щом се озовава в коридора, заключва вратата.

След това настава тишина. Никакво подсмърчане. Никакви ключове. Никакви стъпки.

Елън не помръдва още четири минути. Трепери.

Гледа към вратата. Представя си лицето на Франсин, безизразно, втренчено в нея, отнесено, направо незаличим спомен, сякаш Франсин сега я наблюдава през матираното стъкло, все още загледана в дълбоките сенки на стаята с лекарствата, там, където стелажът не се допира съвсем до тухлената стена.

Но тя не го прави.

Сестра Франсин си е отишла.

Елън се измъква от скривалището си и отива до масата, до рафта с шишенцата, които Франсин бе използвала.

Поглежда към вратата, чака. Изчаква още две минути.

Запалва трета клечка. Доближава я до шишенцата.

Дори да не бе видяла кои бе взела Франсин, пак щеше да ги разпознае; и двете стоят по-встрани, накриво от останалите в редичката.

Елън ги изважда и ги поставя на масата.

Прочита етикетите. Не ги разбира. Не знае какво са. Завърта шишенцата. Нищо. Прочита какво пише отдолу, на дъното:

А-9-А.

Угасва клечката и размахва ръка, за да разсее дима. Поглежда към матираното стъкло, боейки се, че ще види преминаваща сянка, или по-лошо — сянката ще се превърне в плътно, допряно до стъклото лице, в очи, втренчени в нея.

Но няма никакво лице.

Измъква престилката си. Бързо я облича отново.

Пристъпва към вратата, завърта дръжката и я отваря с леко скърцане, но после бързо я затваря. Връща се до масата и слага шишенцата обратно на рафта.

За малко да забрави да го направи. Какво друго е забравила?

Спира и се опитва да се сети. Ключовете са в нея. Кибритът е в нея. Така ли е? Всички клечки ли е прибрала? Проверява джобовете си. Една, две, три. Да, три изгорели клечки. Шишенцата на рафта? Да. Върнала ги е. Да. Престилката? Елън наистина поглежда към бялата си престилка, блестяща дори в тази тъмнина. Поглежда отново в пространството между рафта и стената.

Ноктите. Бе забила нокти в стената. Май трябва да провери дали не е оставила отпечатък.

Трябва да се махаш оттук.

Пали четвърта клечка. Отива до стелажа, доближава клечката до стената. Не вижда следи. Но пламъчето трепти, нестабилно, ненадеждно.

От какво се бои? Какво се случва според нея в тази болница?

Защо искат той да се възстанови толкова бързо, Елън? За какво им е нужен здрав и силен?

Не знае.

Страхуваш ли се?

Да, Елън се страхува.

Гаси четвъртата клечка. Обръща се с лице към вратата. Готова да си тръгне. Трябва да си тръгне.

Прекосява стаята с лекарствата още веднъж и поставя ръката си на дръжката.

Колебание. Пауза. Ослушва се през матираното стъкло. Към коридора.

Нещо?

Нищо.

Отваря вратата.

Излиза в коридора. Чувства се разкрита, изложена под светлината, въпреки че тя е доста приглушена.

Ръката й трепери, докато заключва вратата. Прибира ключовете в джоба си. Пита се дали е изписано на лицето й: страхът, скривалището, объркването. Ако някой, който и да е, завиеше покрай ъгъла и тръгнеше към нея, щеше ли да забележи? Щеше ли да направи коментар по-късно?

Доктор Сандс, тази вечер видях Елън във втория коридор. Не знам какво е правила там, но е правила нещо.

Криеше се.

Страхуваше се.

Елън оставя черната си коса да увисне пред очите й.

Втренчила се е в пода, докато ходи. Така се усеща по-малко забележима. После прибира косата си зад ушите и повдига глава. По-добре е да изглежда нормално. Както винаги. А какво означава това? Как изглежда винаги?

Завива зад ъгъла, излиза от втория коридор. Входната врата е пред нея. Може да излезе през нея и да не се върне никога вече. Да се качи в колата си, да шофира до вкъщи, да си събере някои неща и да напусне Айова. Да отиде в Калифорния. Да си намери апартамент. Има достатъчно пари за бензин. Знае как да общува с хора. Ще си намери работа там, ще си създаде нов живот, ще излезе от това място на надигащи се сенки, ще започне отначало.

При входната врата завива надясно и поема по първия коридор. Това е коридорът, в който прекарва почти цялото си време. И все пак не се чувства в много по-голяма безопасност, след като вече влиза в него. Пред нея, само на няколко крачки, през вратата на кабинета се чува тракането на пишеща машина. Когато Елън стига дотам, надзърта вътре. Не иска да вижда Франсин. Не иска по-възрастната жена да се обърне към нея и да я погледне над пишещата машина със същата онази зяпнала уста и вцепенено изражение.

Знаеш ли какво правя, Елън? Пиша доклад. Познай за кого докладвам, Елън? Видях те в стаята с лекарства. Видях как се криеш като уплашено малко момиче.

Но зад пишещата машина не е Франсин. А Робин. Заместничката. Вероятно печата бележките на сестрата. Много работа си е това. Прави записките официални. За досието.

— Здравей — казва Робин, усещайки, че има някого на вратата, и се обръща към Елън.

— Здрасти.

— Уф, много работа! — поклаща глава Робин. Вечните реплики между колеги, познатите изрази.

— Да.

— Е, ще се заемам отново.

— Да.

Елън продължава към края на коридора, колебаеща се дали трябва да забие поглед в земята, дали да гледа нагоре, страхува се да срещне нечий поглед, страхува се, че внезапно ще изкрещи: Защо е нужно да бъде излекуван толкова бързо? ЗАЩО?

Не е сигурна къде точно отива. Ако доктор Сандс излезе от някоя врата по този коридор, ако я попита по какви задачи е тръгнала, не е убедена, че ще й стигне самообладанието, за да излъже.

Сега е някъде по средата на коридора. Стигна тук твърде бързо. Смътно си спомня лицето на Робин в кабинета, размазан образ в съзнанието й. Невероятно свежо лице се усмихва над нова бяла престилка.

В края на коридора — Рехабилитацията. И там, в една от стаите, е Филип.

Дали Франсин е при него? Дали му е донесла лекарството? Разбира се, че да. Тя прави точно това. Слага инжекции. Дава лекарства.

Елън стига до стаята прекалено бързо. Спира. Вратата се отваря, преди да я е докоснала.

Лицето на Франсин.

Изглежда толкова различно тук, мисли си Елън. Писък някъде зад Елън. Вик на пациент.

— О! — ахва Франсин и поглежда покрай Елън. След това към нея. — Съвсем навреме си. Имам нужда от теб.

Зад Франсин Филип е седнал на леглото.

— Как е възможно да прави това? — пита Елън, неспособна да се удържи. Човекът, в чието тяло почти всички кости са потрошени.

— Трябва да помогна на този пациент — казва Франсин. — Ще биеш ли инжекциите на Тонка? Ще го направиш ли вместо мен?

Филип повдига пръсти към вратата. Все така насинени, но вдигнати! Той самият е седнал в леглото. Да, прави го. Елън чувства допира на тавичката на кръста си.

— Елън?

Не, тя не вижда това, не, не е вярно.

Свежда очи. На тавичката има две спринцовки.

— Бий му инжекциите.

Този път Франсин не я моли.

От другия край на стаята Филип се взира в очите на Елън.

— Да — казва Елън.

— И се събуди! Държиш се като пациент.

Елън взема тавичката от Франсин и влиза в стаята. Зад нея вратата се затваря. Сега са само Елън и Филип. Той се усмихва. С тъга? Елън знае, че Филип знае.

Тази тайна, това лечение, не е заради неговото добро.

— Лекарството — казва той.

Споделят кратко мълчание и в това мълчание отеква един въпрос:

Заради това ли е? Заради лекарството?

29

Гриър казва:

— През Гражданската война войниците от Съюза носели униформи с дължина до средата на бедрото. Копчета и пагони са показвали ранга им. Прикрепяли с кафяви колани манерките си и всякакви други необходими вещи. Старшите чинове носели двуредни куртки, пехотинците — едноредни. Често мъжете носели високи до коленете черни кожени ботуши. Шапките им били обикновено кепета от синя вълна.

Вглежда се в лицата край огъня. Апаратурата жужи тихо зад кръга, който членовете на взвода са направили. Както и следите от копита. Или поне в умовете на мъжете все още отекват звуците, които те издават. Гриър продължава:

— Войниците на Конфедерацията носели сиви рединготи, които също стигали до средата на бедрото. Бронзови копчета и пагони на раменете, които показвали ранга им. Сиви вълнени кепета. Повечето от войниците носели кафяви кожени ботуши до коленете.

Дуейн поглежда през рамо към брезента, който се вижда на светлината на огъня. Тъй като тялото под него е много плоско, на пръв поглед изглежда, че брезентът не покрива нищо.

— Е, и? — пита Лари.

Гриър се усмихва, без хумор.

— Тези ботуши — сочи той към брезента, — са истински.

— Истински какво? — пита Филип.

Гриър го гледа в очите. Пламъците танцуват в очилата на историка.

— От миналото, редник.

30

Филип се събужда през нощта в студената пустиня. Би трябвало да е на стража, би трябвало да е буден, не е трябвало да заспива. Насочва фенерчето към истинския часовник на китката си, онзи, който взе от мениджъра на „Спарклърс"; в момента в Детройт е 19:16. Тук е 02:16.

Рос.

Името на приятеля му избухва в съзнанието му като светкавица. Сякаш докато е спал, е пропуснал шанса си да разбере както е станало с него.

Филип сяда и дулото на пистолета му се забива в ребрата му, през одеялото, през джинсовото яке с вълнена яка, което носи. Поглежда надолу, разбира, че пистолетът е насочен към висящия на врата му клавиш от пиано, към фа-то. Премества го.

Макар да знае, че нито едно от оръжията не работи, трябва да го държи до себе си. Дори само присъствието му може да спаси живота му.

Кой знае какво може да се е приближило през нощта до него и да е избягало, защото е видяло оръжието?

Изправя се и осветява лагера с фенерчето си. Никой от останалите членове на групата не бе искал да спират. Дори и за през нощта. Рос е там. Рос е някъде навън. Следите, които са ги довели дотук, продължават по-нататък. Няма как да знаят колко далеч са от това, което ги е оставило. Филип ги оглежда на светлината от лъча на фенерчето си. Вижда, че се сливат в мрака напред.

Проверява другите.

Тук е по-студено, отколкото бе на крайбрежието. Гриър щеше да знае защо.

Гриър е затрупан под неразопакованите дрехи, одеяла и брезент. Повечето от другите също спят по този начин. Само Лавджой използва брезента по правилния начин и е повдигнал платнището така, както някога са го правили американските каубои, спящи около огъня сред огромните, открити прерии.

Филип потрива ръцете си в една в друга. С ръкавици е, но това не помага много.

Вдишва дълбоко и го пронизва болка, струва му се, че студът е пуснал корени в дробовете му. Дъхът му се вижда ясно в снопа светлина от фенера му, когато издиша.

Поглежда към пустинята, към мястото, където следите насочват очите му.

Взводът трябва да спи. Той знае, че не могат да ходят двайсет и четири часа без прекъсване и да се очаква да бъдат подготвени физически и психически. Няма да са полезни за Рос изтощени, изнемощели и проснати мъртви сред дюните.

Филип се замисля за тялото, което бяха намерили.

Исусе.

Поглежда през рамо към мястото, където Лавджой нареди на Гриър да оставят тялото за през нощта, на около двеста метра от временния им лагер. Не го вижда. Дори брезента не може да види. Това е вторият път, когато Лавджой показва ясно, че не желае да е твърде близо до нещото.

Но всъщност реакцията на Гриър, Гриър, който извлече сам тялото на пластмасовата импровизирана шейна, изплаши най-много Филип.

Историкът каза, че мъжът не просто прилича на войник от Гражданската война, а и наистина е такъв.

Филип трябва да се раздвижи малко, защото е прекалено студено, за да стои на едно място. Истински мичиганец, роден и израснал в този град, Филип познава добре зимата, но това е различен вид студ.

Прави две крачки в пясъка и усеща, че върхът на крака му се удря в нещо. Светлината му показва, че е един от кабелите, захранващи апаратурата. Филип и Лари ги бяха разположили на мястото, когато пристигнаха тук. Дуейн, по-неспокоен дори от тях, бе кръстосвал нервно през цялото време.

Генераторът жужи тихо; съвършено произведение на техниката, до последната частица. Филип следва дължината на кабела, стига до първата от двете записващи машини. Навежда се, насочва включеното си фенерче. Червената светлинка на единия Аmрех осветява обувките и панталоните му; напомня му за фигурата, която бе видял на брега.

Червени панталони.

Червено яке.

Копита.

Рога.

Но няма видимо лице. Само трептенето във физическото пространство между него и Филип.

А сега и споменът за него. Съчетано с историите, които секретар Мал им бе разказал на самолета; за Надул, местния човек от Намиб, и Ка, съпругата му, които вярвали, че нещо я наблюдава, нещо се е закачило на гърба й, а после е оставило гласа си в ушите й.

Филип поглежда през рамо. Тихо е. Чуват се само бръмченето на апаратурата и мелодичното дишане на взвода му в далечината.

Увива се по-плътно в якето си, изправя се и отива до другата машина. Между червените светлинки и оскъдното осветление от измервателя на звука той е в пълен мрак.

Втората машина спира да записва; лентата е свършила.

Преди да я извади, я превърта и проверява електромерите. Слушалките са прикрепени, оставени в пясъка, и нито чува, нито вижда някаква промяна в записа; не е пропуснал никакъв звук, докато е спал.

Няма скърцащи стълби.

Звукът, който чу, когато пусна бавно лентата. Звукът, който сега си спомни, че бе отекнал в съня му, докато бе заспал по време на смяната си.

Филип, вечерята е готова!

Спомени. Домът, в който израсна. Уайоминг Стрийт. Детройт. Майка му, която го вика, докато той е в мазето. Очуканото пиано долу. Нямаше място за него никъде другаде в къщата близнак, която семейство Тонка делеше със семейство Берман. Някога Филип се боеше от мазето; гърбът му, опиращ в пещта, сенките, които тя правеше върху циментовата стена, гърбът му, също опрян до мивката, и тази мивка, забулена от онзи розов чаршаф, развяващ се на прозореца, който винаги държаха отворен през лятото, за да излиза миризмата на мазе навън.

Идвам, мамо!

Обикновено, докато станеше време за вечеря, вече бе минал гамите. Толкова бяха скучни тези гами! Без значение колко пъти му повтаряше мисис Рут, че са необходими, че без тях не може, за младия Филип те бяха като тежки вериги.

Сякаш пръстите му бяха принудени да свирят мелодии, които той изобщо не харесваше. Повикването на майка му, което идваше като по часовник винаги по едно и също време, бе сигналът за неговото освобождение, възможност да посвири това, което иска, пък било и само за няколко минути — музиката, която звучеше по високоговорителите в музикалния магазин „Аполо Мюзик", музиката на блусмените.

Но стълбите…

Първото стъпало винаги скърцаше и Филип надаваше ухо в посоката зад себе си, към стъпалата между него и пещта, и овехтелия розов чаршаф, изгубил голяма част от цвета си.

Идвам, мамо!

Щеше да го извика отново, но нямаше да се спусне нагоре; не ставаше от пианото, преди да го достигне — онова дълбоко и опасно място, за което дори децата знаят, онова пълзящо вътре в теб пространство, където се крие способността за изразяване, умението, което расте трудно и дори ръждясва, докато ти самият не решиш да го извадиш навън.

Сътворението.

Тогава Филип не знаеше още как се нарича, но бе наясно, че трябва да стигне до него, преди…

Но после, по дяволите, онези скърцащи стъпала! Тиктакането на часовника. Филип, с гръб към мазето, пръстите му, пробягващи бясно по клавишите, сякаш пише писмо, разказва нещо на някого, който знае как се чувства той, какво е чувството да посегнеш към това…

Сътворение.

Скърцане… стълбите зад него… сенките и плющящият чаршаф зад него. Чудовище може би, нещо ужасяващо зад чаршафа, нещо пробудено от музиката, душата и духа, които хлапето бе вложило в нея. Но Филип не се обръщаше, все още не, не и докато не стигнеше там, не и докато не докоснеше онова място, което му приличаше на шега, на откровение, на бъдеще, всичко в едно.

Сътворение.

Той свиреше като луд, още тогава, и единственото, което можеше да го стресне, единственото нещо на Земята, което би могло да го СПРЕ, бе ръката (като по часовник) на рамото му, нещото, което живееше в сенките, нещото, чийто дъх разклащаше чаршафа, нещото, което…

Филип. Мама. Само майка му е. Винаги. Вечерята е готова.

Сега, в студа и мрака, Филип си спомня тези скърцащи стъпала. И онзи поклащащ се чаршаф, зад който може би се крие Нещото в червено, създание с копита и рога.

Той издиша и дъхът му е като панделка за свети Валентин сред червената светлина.

Лентата се е превъртяла до края, Филип я сваля от машината, отваря кутията за съхранение и я прибира при останалите. Взема нова, слага я на първата ролка и започва да намества лентата.

Нещо помръдва в пясъка зад него.

Филип се изправя и насочва фенерчето си, пистолетът му е в готовност.

Гола пустиня. Нищо не пълзи. Нищо не излиза от сенките извън осветения периметър.

Но дори пустинята, с цялото си открито пространство, има своите потънали в мрак ъгълчета.

Филип пристъпва към тази тъмнина.

— Рос?

Налудничаво е да казва точно това. Но е и пълно с надежда.

Може ли да е Рос? Който се връща при тях? Дали бе успял да избяга от нахвърлящата се срещу него съдба, каквато и да е била тя?

Втори звук. Ботуш върху чакъла. Филип бързо се обръща надясно.

Само пясък. Основата на друга дюна.

Насочва светлината към върха й.

А ако Рос е там? Ако Рос пълзи към него, на границата на смъртта, не може да говори, не може да се изправи?

А ако не е Рос? Тогава какво?

Студът затяга хватката си. Задържа Филип на място, вкопава го в пясъка.

Не вижда нищо върху дюната и насочва фенера към пясъка в краката си.

Оттам към него гледа плоското тяло, което са намерили.

— Исусе!

Очите му, и двете от една и съща страна на лицето, се взират във Филип.

Той си поема дъх, глътка студен, чист въздух.

Брезентът се е отместил; нощният вятър е открил частично тялото.

Филип поглежда назад към лагера.

Нима се е отдалечил на двеста метра?

Сигурно. Така трябва да е.

Преди да покрие отново тялото, изучава изкривените черти, издължената брадата уста, очите, които изглеждат достатъчно течни, че да бъдат загребани с лъжица.

Посяга към брезента.

Чува стъпки в пясъка.

Обръща се. Не вижда нищо. Няма никого.

Насочва отново светлината към върха на дюните.

Там има човек.

— По дяволите! — извиква Филип и се препъва назад. — Стой!

Но човекът идва. Вече е на половината на дюната.

— Стой!

Това е войник, веднага вижда Филип. Униформа. Походка.

Пистолетът на Филип е пародия, играчка, изработена от пластмаса, пълен фалшификат.

Но пушката на непознатия го ужасява най-много. През него преминава същата студена треска, която бе изпитал, когато видя тялото от Гражданската война в пясъка. Оръжието, което носи този човек, е от друга епоха, от друго време.

От миналото, редник.

Това е мускет.

Мъжът приближава.

— Стой! — повтаря Филип.

Първата му мисъл е:

Този човек е… в костюм.

Синя куртка, жълто шалче, червени ревери, жълти копчета, които не отразяват светлината. Черни ботуши копаят в студения пясък, докато се спускат надолу по дюните. Черна триъгълна шапка хвърля сянка върху лицето на войника.

Дали е Нещото в червено?

Филип се вглежда за рога. Вглежда се за бяла брада.

— Хайде, човече! Ще ми се наложи да те застрелям!

Това е костюм. Трябва да е костюм. Защото, ако не е, ако наистина носи това, което си мислиш, значи си си загубил ума. Всички сте си загубили ума!

Войникът приближава още повече, навлиза напълно в полезрението на Филип.

Откакто са намерили тялото в пустинята, редник Гриър говори безспирно за униформи. Фокусира се върху Гражданската война. Но не само.

Войниците от Американската война за независимост обикновено са носели син редингот. Триъгълна шапка. Риза с жабо, пъхната в светлокафяви бричове, черни ботуши, стигащи до коленете. Жълт шал, за да предпазва врата от студа.

Това не е Нещото в червено.

Това е войник от Американската война за независимост.

Филип сваля пистолета. Безполезен или не, фасада или не. Този човек е отвъд заплахата. Той е отвъд разумни, разбираеми думи като заплаха.

Американец е, мисли си Филип.

— Как… — започва той, но човекът навежда пушката си към земята. Сочи към другата ръка на Филип.

Към светлината.

Той е по-дребен от Филип. На ръст.

— Кой си ти? — пита най-накрая Филип, думите излизат като барутен дим от устата му във въздуха между тях.

Човекът, войникът, е на по-малко от две крачки от него. Протяга ръка.

— Хей, хей — казва Филип. — Не прави това! Не ме карай да…

Но човекът хваща фенерчето и го приближава към лицето си.

Оглежда го. Втренчва се във Филип.

— Фенер — прошепва мъжът.

Не просто е американец, мисли си Филип. А от първите американци.

— Боже мой — казва той.

Дивак с брадва щеше да го изплаши по-малко, отколкото този човек.

Тази невъзможност.

Този призрак.

Мъжът пуска фенера. Прави крачка назад.

— Чакай — казва Филип и сваля пистолета си. — Чакай малко! Изгубихме приятел! Можеш ли да ни помогнеш да го намерим? Ще ни помогнеш ли?!

Но човекът отстъпва назад, нагоре към дюната.

— Чакай! Помогни ни! Трябва да знаеш нещо! Къде е той? Къде би могъл да бъде?! — Филип пуска пистолета си, повдига ръце. — Няма да те нараня! Искам само да говоря с теб!

Но войникът вече излиза извън полезрението му. Сега е само силует, на върха на дюните. Филип се спуска към него.

— ЧАКАЙ!

Към върха, на върха, осветява ширналите се дюни, сенчестите ями, пясъчните долини, цялата околност.

Няма човек.

Няма войник от Войната за независимост.

Нищо.

Но зад него отново се чува звук, ботуши.

Обръща се.

— Лавджой — казва той, останал без дъх, виждайки само лицето на Смахнатия блондин в края на снопа светлина от фенерчето му.

Бившият генерал чака в основата на дюните. Филип се спуска.

Когато стига до него, Лавджой взема фенерчето от ръката му и осветява отново дюната зад него.

— Лавджой — повтаря Филип.

Лавджой се обръща към него, очертанията на лицето му са потънали в сенките, неразличими.

— И аз го видях — казва той.

— Призрак.

— Не е призрак.

— Тогава какво?

— Не е призрак. Не е и човек. Следа…

После оглежда дюните.

Филип се взира в тялото в краката си. Мисли си за това как войникът бе докоснал фенерчето. Колко материални и физически бяха и двамата.

Следа.

Но следата е само проблясък, само това, което остава, а Филип знае, че и двамата войници, невъзможни и немислими, са по-реални от един отблясък.

Заради времето, заради мястото, те не биха могли да са източник на собствените си звуци.

Но те са ехо.

А ехото не е нито живо, нито мъртво.

31

Филип се събужда в тъмнината. Лоши сънища за Лавджой, изгубен, умиращ от глад в пясъчна килия. Тъй като Елън не му даде лекарството, както бе обещала на Франсин, че ще направи, той изпитва значителна болка. Най-лошата досега.

Нямам му доверие…

Тя му нашепва това и другите си притеснения, докато рисува за него.

Този път бе поискал оръжия. В низходящ хронологичен ред. Започна с облака във формата на гъба (който според Филип приличал на гигантски юмрук, стоварващ се върху земята) и стигна до ръчно оръдие, най-ранното известно огнестрелно оръжие на планетата.

Филип не поиска лекарството. И докато по-рано можеше да оправдае това като основателно, защото искаше да определи параметрите на лекарството, какво прави и какво не прави то, сега лошото дойде и това му се струва като чиста лудост.

В стаята има шест фигури. Шест силуета го наблюдават как се събужда.

Докато осъзнава постепенно това, разбира и че отново е в предишната си стая, че някой го е пренесъл с леглото на колелца от Рехабилитацията.

Но не са били тези мъже. Тези мъже са от чичковците паричковци. Тези мъже са военни.

И от привилегията в очите им, от небрежната елегантност на дрехите им, от бучките лед в чашите им, Филип разбира, че те идват от сенките на военния свят, който той никога няма да успее да види, защото никога няма да се изкачи достатъчно високо, та да погледне към него.

Но болката е по-плашеща от посетителите.

Американец от азиатски произход снижава лицето си само на сантиметри от него. Панталоните му в каки цвят и жълтата строга риза напомнят повече за кънтри клубове в провинцията, отколкото за армията. Но не могат така лесно да заблудят Филип.

— Събуди се! — казва човекът. Трепкаща, пиянска усмивка изплува като перки на риба, надигаща се от дълбоките води.

Наклонява напитката си над леглото и се преструва, че ще я разлее.

Филип не може да направи нищо, за да го спре.

Над рамото на азиатеца се появява сребриста ниско подстригана коса, а след това и гладко избръснато лице под нея. Лицето е сериозно и този човек също е облечен подобаващо; неговата риза и каки панталони подсказват, че е с по-висок ранг дори от генерал. „Президентско ниво" са думите, за които си мисли Филип. Но мислите му са деформирани, изкривени от парализиращата болка.

И тя се усилва.

— О, да — намесва се един глас. — Изгрей и после залязвай, ако искаш, като слънцето. Като всички нас.

Това е доктор Сандс.

Азиатецът е много пиян. Филип е виждал същото изражение в стотици барове, на стотици концерти.

Движение покрай прозореца и той забелязва трети човек, русокос, с остри, ръбати черти на лицето. Очите му блестят с нощта, сякаш е влязъл през прозореца.

Филип се опитва да повдигне дясната си ръка, но не може. Не може дори да помръдне пръстите.

Вече мисли за спринцовките като за алкохол, онези, които бяха останали в Отделението по рехабилитация.

Азиатецът се заклатушква към вратата на стаята, до която стоят двама мъже, облечени като Скот Малоун, човека от правителството, който бе дошъл да разпитва Филип заедно с художника.

— Внимавайте с питието си, мистър Серино — казва един от тях. Усмихва се, но това не е весела усмивка. Филип е виждал същото изражение на паркингите за употребявани коли, в универсалните магазини, в „Мейсис"; мъжете в тази стая може и да пият, но са тук по работа.

— Напредък — казва Сандс. В очите му има циментирана гордост; Филип си представя камионите, които са изливали този цимент.

Докторът отива до шкафа, сгъва някакъв бял плат. Филип разпознава собствената си болнична нощница.

— Гол — казва той с простенващ агонизиращ глас. Стаята избухва удивено.

— Той говори! — ахва азиатецът.

— Да — отвръща доктор Сандс. — Като всички нас.

Филип е гол.

Изложен.

Разкрит.

Азиатецът потупва мъжа с тъмното непромокаемо яке по гърба. Посочва към корема на Филип с питието си, което се разлива от чашата.

— Внимавайте — казва вторият мъж от правителството.

Сякаш, макар може би да е забавно да си разсипваш питието върху пациент, който не може да се движи, този пациент специално е ценен.

Човекът с якето приближава към леглото.

Навежда се напред. Филип надушва скоч. Но този мъж не е толкова небрежен с чашата си.

От кабинета се чува музика. Спокойна музика. Островна музика.

— Подобрение — казва Сандс, уверено поемайки централната роля. — Човек се събужда и открива, че е претърпял ужасна травма, че е пострадало цялото му тяло. По-малко от две седмици по-късно същият този човек може да напусне болницата, където е излекуван.

— Напълно готов ли е? — пита мъжът до прозореца.

Сандс поклаща глава: не.

Филип простенва. Защото трябва да го направи. Защото чувства, че изтръгват ноктите му.

Сандс поглежда през рамо. Филип разпознава разочарованието и тревогата в очите му.

И знае защо.

Пациентът не трябва да стене. Той трябва да прави набирания, лицеви опори и да надмине по-младото си аз, човека, който е бил преди травмата си.

— Почти — казва Сандс. Гласът му е изпълнен с несигурност.

— Покажете ни — подканва го мъжът с тъмното яке.

Сандс не губи време.

— Седни, Филип.

А Филип разбира, вижда съвсем ясно, че сега, ето този момент, трябва да е триумфът на доктора. Но не може да седне.

— Филип. Седни.

Смущение. За доктор Сандс. Наближава. Филип го усеща как настъпва към него.

И какво ще направи човек като Сандс? Ще го унижи пред приятелчетата му от училище?

Азиатецът се спуска към леглото. Протяга се със свободната си ръка и допира мокър пръст до устните на Филип, след което му прави бъра-бъра.

Разсмива се. Искрено. Изписква като ученик.

Прави го отново.

Сандс хваща мъжа за китката. Когато го прави, цялото веселие напуска лицето на азиатеца и Филип осъзнава, че другите хора в стаята са много по-влиятелни от лекаря.

Азиатецът отдръпва рязко ръката си.

Но Сандс е изнервен.

Неговият шедьовър не се държи както трябва.

— Седни.

Но Филип не може да седне. Не може да помръдне. Усеща как костите на лицето му се стягат.

— Изглежда сте по-назад, отколкото смятате — казва мъжът с тъмното яке.

— Знам точно къде сме, благодаря ви. Седни, Филип!

Никаква реакция от другите мъже.

Пияни или не.

Сандс хваща Филип за раменете и го издърпва нагоре.

Филип изкрещява само наполовина, защото болката, която щеше да изпита от пълното крещене, би била непоносима.

— Внимавайте! — провиква се мъжът до прозореца.

— Няма опасност — изсъсква Сандс. — Пациентът се преструва!

— Докторе, не мисля, че може…

— МЛЪКНИ! Знам какво може и не може да направи!

Сандс се опитва да намести Филип на леглото. Пукането на костта на Филип отеква в коридора.

— Достатъчно! — извиква мъжът с тъмното яке. Но Сандс е извън контрол.

— Докторе…

Франсин е застанала на прага. Носи поднос.

— Донесете ми ги веднага!

Франсин го прави.

Докторът бие инжекциите с лекарството.

— Още две — казва той.

Груб е. Забива рязко иглите.

— Още ли, докторе?

Франсин пита, защото Филип никога не е получавал повече от две инжекции наведнъж.

Сандс й хвърля поглед, който би могъл да я убие.

Франсин излиза от стаята и се връща, преди Филип да успее да проговори. Но вече е близо до това. Първите две инжекции са подействали.

Останалите само гледат.

Сандс грабва спринцовките толкова бързо, че иглата закача каишката на часовника му.

— Още две — настоява той, докато слага първата от втората серия.

Костите на Филип вече не го болят. Франсин излиза. Връща се. Сандс забива иглата във Филип за четвърти път. Пуска спринцовката на пода и протяга отворената си длан.

За нова.

— Докторе — казва Франсин, сякаш ей сега ще издърпа тавичката от него.

Но решителността й е краткотрайна.

— ДАЙТЕ МИ ШИБАНОТО ЛЕКАРСТВО, ФРАНСИН!

Тя го прави.

Сандс поглежда Филип в очите. Филип не вижда в неговите никаква основа. Няма твърда земя. Няма Път.

— Искаш да ме направиш на глупак?

Пробожда го за пети път.

Филип вече може да говори. Но облекчението, което чувства, е прекалено голямо. Прекалено силно, за да го проумее.

— Помощ — прошепва той, поглеждайки към другите. Но очарованието в очите им казва, че те най-накрая виждат това, което са дошли да видят.

Сандс пробожда Филип за шести път.

— Още.

Франсин не отговаря.

— ОЩЕ!

Тя тръгва, но се спира на вратата. Когато Сандс вижда това, изгубва и малкото търпение, което му е останало.

— Вие сте моята медицинска сестра. Ще направите това, което аз ви казвам. Вие сте виновна за всичко.

— Доктор Сандс.

Филип се понася като призрак към тавана. В съзнанието си го пробива, най-накрая напуска болницата.

— Защо на пациента не е дадено лекарството му, Франсин?! КАКВО СТЕ ПРАВИЛИ?!

— Доктор Сандс… Трябваше да посетя друг пациент снощи… Натоварих с тази задача Елън.

Сандс отваря уста, за да каже нещо, но се спира.

Потящ се, с побеснели очи, се обръща към Филип.

— Елън — казва Сандс.

Усмихва се. Прокарва пръсти през косата си и се разсмива.

— Елън — повтаря той.

— Моля ви — казва Филип. — Не я наранявайте.

Но собственият му глас е химера.

Другите в стаята промърморват одобрението си. Пациентът говори. Пациентът обръща глава към тях. Пациентът протяга двете си ръце, сякаш иска да попречи на лекаря да нарани въпросната медицинска сестра.

Човекът с якето се приближава към леглото.

После азиатецът.

После и човекът до прозореца.

— Отлично — казва якето. — Отлично.

— Да, добре. — Доктор Сандс диша тежко. — Извинете ме. Щеше да мине много по-гладко, ако…

— Не — вдига мъжът с якето ръка и го прекъсна. — Наистина. Това е отлично.

Филип чува думата като един безкрайно преливащ се звук. Сякаш, също като времето, и тя се повтаря, сякаш колелото се върти, върти, докато настоящето започне да се случва отдавна, а това, което е отминало, се връща в настоящето. Като че ли заради самата си същност, защото е такова, каквото е, колелото трябва да продължи да се върти и чрез това въртене то разтърсва земята, повдига пръстта от нея, пробужда мъртвите, призовава ги, вика ги, говори им: Вие бяхте някога и сега е дошло време отново да бъдете.

При поредното завъртане Филип се отдава на облекчението, което е голямо, твърде голямо, мрак без видими предмети, които могат да го спрат.

32

Гриър говори за призраци. Стари и по-нови, и такива, които предстои да се влеят сред света на духовете, включително според Филип и техния собствен взвод: бъдещите призраци; мъже, които могат да бъдат намерени в тази пустиня, върху тези дюни, след сто години, век по-късно; вкамененото тяло на Лари Уокър в пясъка, Филип Тонка, спускащ се по дюната, с архаично оръжие в ръка, по-заинтригуван от светлинния източник на тогавашния съвременен човек, отколкото от по-модерното оръжие, което той е овладял. И докато Гриър говори (Гражданската война, Войната за независимост, това не е съвпадение, момчета, това е истинската причина да сме тук; свързано е със звука), Филип неспокойно си мисли за дома, вече знаейки, че сто хиляди долара не са достатъчни и никога не са били.

Домът, „Страната на чудесата", „Дейнс", Пътят…

— Отпечатъци — казва Гриър, натъртвайки на думата. — Остатъчни емоции и преживявания. Циклично повтарящо се минало. Но обикновено отпечатъците не взаимодействат с настоящето; те са енергия, заседнала на едно и също място, повтаряща се отново и отново. Това е цикълът. Но човекът, когото Филип е видял, е докоснал фенерчето и това е важно. А имаме и тялото.

Гриър посочва с пръст над рамото си, към основата на дюните, където все още лежи, превит и скрит от слънцето, мъжът с ботушите от Гражданската война.

— Друг отпечатък.

— Като ехо — казва Лари, затягайки зелената риза, завързана около главата му.

— Да — отвръща Гриър, облекчен, че някой е направил връзка между звука и духа.

Филип поглежда към небето. Не може да си представи самолетът да се връща. Не вижда как това би могло да се случи.

Раницата му, оставена до краката му в пясъка, започва да се тресе.

— Хей — казва той. — Хора…

Първата му мисъл е: Танкове. Прекосяват пустинята.

Но звукът ги връхлита, преди мисълта да се оформи напълно в главата му.

Този път той идва като лъч, мощна сила, достатъчна, за да разтресе ролките, да разклати ботушите на войниците. Да, чуват го, но има и нещо, което виждат с очите си; вълнообразно, на около три метра, преминава над главите им и изчезва между дюните в далечината.

Заглъхва толкова бързо, колкото е дошъл.

Времето не е достатъчно, за да им прилошее. Не е достатъчно, за да го проучат.

— Исусе… — ахва Дуейн. — Това ще ни убие, нали?

Но Филип мисли за нещо съвсем различно.

Загледан в небето, също като другите, събирайки сили за евентуална повторна, още по-страховита среща с Нещото, той се приближава до Гриър.

— Възможно ли е звукова вълна да разтърси отпечатъка? Да го върне… към живот?

Гриър се усмихва с пренебрежение към идеята; после усмивката му изчезва.

— Какво искаш да кажеш, Тонка?

— Честота… която разчупва модела, цикъла, веригата на духовната матрица. Освобождава призраците, които я населяват.

Гриър мълчи известно време.

— Ако това е възможно, защо да спира само с блуждаещите призраци?

— Какво искаш да кажеш?

— Ако звукът е в състояние да наруши такива модели… защо да не го прави и с по-големи?

Филип иска да го пита какво има предвид, но Гриър няма нужда от подканване.

— Като историята. Историята, която се повтаря, нали знаеш? Ако сме достатъчно луди да повярваме, че звукът може да освободи обикновените призраци, редник Тонка, защо да не освободи и символичните?

Лавджой се провиква от дюната.

— Обясни ми по-простичко, Гриър — казва Филип.

— Ако сме способни да повярваме, че призраците могат да излязат от границите на своето измерение, защо да не може и човек? Защо този звук да не сложи край на войните? Не виждаш ли? Това не е оръжие, Тонка. А… точно обратното.

Време е да продължат. Да последват отпечатъците от копита в пясъка.

Те са невъоръжени. Те са уплашени.

Те са решени да продължат.

— Не забравяй тази теория — казва Гриър на Филип.

— Наистина ли вярваш в това?

— От всички научни теории, които воюваха във въображението ми, никоя не ми се е струвала толкова реална, колкото тази. И все пак… копитата… козата…

Филип грабва раницата си, изправя се и си задава въпроса: Кое е точно обратното на оръжието?

Поглежда към безполезния си пистолет в пясъка. Все пак го взема.

Време е да навлязат навътре в пустинята.

33

Стои изправен.

Елън си повтаря тези две думи, докато върви към лекарския кабинет. Доктор Сандс е там, тя знае. Бе го видяла минути преди да завари Филип да стои изправен (Стои изправен!) в стаята си. Тази гледка само след десет дни престой в Рехабилитацията заличава всяко колебание в нея.

Тя е медицинска сестра. Нейната работа е да се грижи за пациентите и да ги лекува.

А това (СТОИ ИЗПРАВЕН!) не е лечение.

Когато стига до вратата на офиса, се спира. Обмисля още веднъж какво точно ще каже и как ще го каже.

Това е военна болница. Това е правителството. Не е както по времето, когато се оплака от плъховете пред млекарната „Деъри дам".

Сигурен ли сте, че това е в най-добрия интерес на пациента, докторе? Като медицинска сестра, не мога да бъда част от нещо, което не е… което не е…

Не е какво?

Елън ще трябва да каже на доктор Сандс, че е видяла лекарствата в специалната стая, А-9-А; да му каже за човека в бара, който взе рисунката на козата, която направи за Филип.

Поема си дълбоко дъх и влиза в кабинета.

Сандс стои в средата на стаята със скръстени ръце.

Чакал я е.

— Отказахте ли да дадете на Филип Тонка лекарството му?

Не е очаквала това. А може би е трябвало? Какво е смятала, че ще стане, след като Филип не получи лекарството си?

— Да.

— Добре. Честност. Защо?

Това е по-лошо. Защо? Защото на това защо тя може да отговори само със: „Защото вече ви нямам доверие".

— Той се възстановява твърде бързо.

Сандс се разсмива и Елън долавя в смеха му учудване.

— Нима има такова нещо, мис Джоунс? И ваша работа ли е да решавате това?

На бюрото, близо до него, има нож.

— Уволнена ли съм, докторе?

— Да.

— Много добре.

— Няма ли да кажете нещо? — пита Сандс.

— Не, докторе.

Сандс отпуска ръце. Хавайската му риза в синьо и жълто никога не се е струвала толкова не на място на Елън, колкото в този момент.

— Повечето хора, когато биват освободени от работа, изразяват поне някакво недоволство, мис Джоунс.

— Не дадох лекарството, както ми бе наредено. Разбирам.

Злобният поглед в очите му… Елън е виждала толкова пресилено безумен поглед в комиксите, на които Джийн се радваше.

— Ще си събера нещата — казва тя. — Ще предам униформата си.

— Ще ви наблюдаваме, мис Джоунс.

— Какво казахте?

Сандс не се преструва на невинен.

— Това е въпрос на национална сигурност. Не е любовна история.

Елън се изчервява. Би проверила сърцето си за издайнически „бръмбари", ако можеше.

Излиза от кабинета и поема по коридора към стаята на сестрите. На връщане, докато е напът да напусне завинаги болницата, надзърта в Първа стая.

Краката на Филип са на леглото. Прави коремни преси.

Елън се отдалечава.

Излиза през главния вход.

Тя знае, с мрачна решителност, че това не е краят. Това събитие, този ден ще се простират по-дълго по начини, които в момента не може да предвиди. Но едва когато влиза в колата си, завърта ключа и спуска прозореца надолу, се замисля колко ужасно е това.

За Филип.

В „Мейси Мърси" тя беше единственият му приятел. Сега кой ще го пази? Кой ще каже нещо, когато трябва да бъде казано?

Дава назад, завива и излиза от паркинга. Пред нея просторните царевични полета на Айова изглеждат като свобода. Като бъдещето.

Върви. Това е един човек. Един живот. Отивай.

Но в огледалото за обратно виждане съзира „Мейси Мърси", вижда я за първи път като това, което е: студен тухлен правоъгълник само с един вход, един изход.

Филип.

Докато шофира, включва радиото, след което го изключва отново.

Какво може да направи? Какво може да бъде направено?

Мисли. Кара проклетата кола. Изпитва фалшиво облекчение от това, че напуска място, което всъщност не е напуснала, чувството, че с всеки километър е във все по-голяма безопасност.

Но нещо я държи обвързана. Нещо я тегли назад.

— Филип. Ще се върна за теб.

Но не знае дали това е вярно. Не знае как да го направи вярно.

34

Гриър влачи тялото, увито като пура в брезента. Лавджой посочва следите в пясъка.

Бледи са.

Но все още си личат.

Никой не говори за „призрака", който Филип бе видял, защото никой не се чувства в безопасност. Рос липсва, да, но появата на тези невъзможни войници е също толкова ужасяваща, сякаш те чертаят пътя на копитата или пък самите следи умишлено водят взвода в този безумен лабиринт.

Или като къща на духовете от някой лунапарк, мисли си Филип. Като Къщата на ужасите от остров Макинак. Само дето тук сме на открито.

Дори щракането на апарата на Щайн звучи по-малко уверено. Сякаш има по-малък шанс някой друг да види снимките, които прави.

С всяка изминала минута другите музиканти се чувстват по-отговорни за Рос. И тялото, което Гриър влачи, човешкият Пикасо, не вещае нищо добро за съдбата на приятеля им.

Дуейн не е говорил от повече от три километра. А когато го прави, е само за да измърмори думата „самолет", сякаш се нуждае от непрестанно напомняне, че преживяването им има планирана крайна точка.

Гриър се справя със страха си с говорене.

— Някога чували ли сте за гробище 117?

Завързал е зелената си риза на главата си, за да попива потта.

Никой не отговаря; знаят, че Гриър ще им каже така или иначе.

Горещината е жестока. Зла, казва Лари.

— Казват, че са три гробища в едно — продължава Гриър. — Близо до северната граница на Судан. На север от нас. Но близо.

Много по-близо от дома.

— Откъде знаеш за това? — пита Лари.

— Защото чета, Лари. Чета списания. Интересувам се от такива неща. Две от гробищата са от една и съща страна на река Нил, а третото — от другата, сякаш някога бреговете на реката са били смятани за най-подходящо място за погребение. — Гриър говори така, като че ли се наслаждава на идеята за костите и кръвта, за разкопаването на телата и… — Праисторическа война. Казват, че е било нещо такова. Намерили са петдесет и девет тела. Повечето от тях — на около деветнайсет години. Както и много жени и деца.

— Звучи ми като всяко друго гробище — казва Лари. Гриър поклаща глава.

— Остриета на стрели, копия. Слушайте, всеки един е бил ранен по един и същи начин. Всеки от откритите трупове. Все още ли ти звучи като кварталното гробище в Детройт, Лари?

— Какво искаш да кажеш? — пита Филип. Дуейн измърморва нещо.

Филип си представя как приятелят му пуска апаратурата и удушава Гриър. Но може би Дуейн не е просто раздразнителен. Страхът прави такива неща с хората.

Гриър намества въжето около корема си; брезентът, който се влачи зад него, издава постоянен плъзгащ се звук.

— Тези тела са близо на четиринайсет хиляди години, Тонка.

Четиринайсет хиляди! Човек би си помислил, че за толкова време биха намерили покой, нали?

Разсмива се кратко, но искрено, ударно, само една сричка, която отеква напред като ехо.

Звучи донякъде като пуснат нарочно забавен запис от лента.

Филип си мисли за последния си разговор с Гриър. Звук, който може да наруши съществуващия модел на историята. Може да пробуди остатъчни духове. Пустинята Намиб е идеалният домакин за подобно нещо. Най-старата пустиня в света. Най-старите известни хора. Първото гробище.

Първата война.

Война и невойна?

Дали звукът по някакъв начин е способен и на двете? Дали е способен да призове войниците от миналите войни, от всички войни, като същевременно ги обезвреди и направи оръжията им напълно безполезни?

Защо? Как? И има ли някакво значение, след като Рос липсва?

— Лавджой — казва Дуейн.

Пред тях Лавджой се е отпуснал на колене в пясъка.

Дуейн се затичва към него, бързо, като полудял, и Филип разбира, че неговият барабанист смята, че бившият генерал е открил доказателства за Рос.

После всички се затичват. Лари вика името на Рос. Сякаш малкият тъмен предмет в краката на Лавджой може по някакъв начин да е техният приятел.

Докато Щайн ги настигне, подготвил полароида, останалите вече са го видели.

Но Гриър е този, който не успява да се удържи, хваща го и го вдига, за да го огледа по-добре.

— Исусе… — произнася той с нещо като благоговение. Това е метална тръба, с дължината на ръката на Филип. Гриър не развързва въжето, което прикрепва тялото към него, въпреки че то го дърпа и въжето се впива в корема му. Не изтрива потта, стичаща се от вързаната на главата му риза. Но почиства очилата си.

— Това е ръчно оръдие — казва Гриър и го държи внимателно с двете си ръце, почти само с пръстите. От начина, по който го казва, личи, че иска другите да осъзнаят значението на това откритие. Но ако някой изобщо го прави, това е единствено Лавджой. — Първото огнестрелно оръжие, господа. Азиатско. Съвсем буквално това си е оръдие, използвано с ръка. Поставяте барута в този край и шрапнела тук, и когато го запалите… — Устните му се изкривяват в усмивка.

Щайн снима.

— Това е абсолютно невъзможно — завършва Гриър.

— Реликва — казва Лари.

Гриър разтърсва силно глава.

— Абсолютно ново е. Сякаш е направено вчера. Днес. — Потрива ръце. — Абсолютно невъзможно!

— На колко години е? — пита Щайн.

Гриър се разсмива.

— Как ти звучи тринайсети век, редник? Не е проблем, че няма маркировка, пак би било антропологичната находка на годината. Но не е… не е толкова… остаряло на външен вид.

— Запазете го — казва Лавджой. Но не е необходимо. Гриър вече е отворил раницата си и вади кърпа, за да го увие.

Филип поглежда към брезента зад гърба на Гриър и си спомня вълнението на историка от това, което той нарече „автентични ботуши" от Гражданската война. И бе добавил: „Гарантирам за автентичността, господа".

Поглежда и към ръчното оръдие.

Заключението идва от само себе си. Толкова е сигурен, както когато знае, че бандата е изсвирила точната фраза:

Звукът не е оръжие. Той е точно обратното.

Но какво е обратното на оръжието?

Лавджой вече е продължил напред. Русата му коса е прозрачна под лъчите на садистичното слънце.

Филип пуска раницата си в пясъка и съблича тениската си.

Избърсва лицето си с нея, след което я обвива около главата си. Отпива от манерката си. Когато отново вдига глава, Лавджой се скрива зад ръба на дюната, спускайки се надолу като с ескалатор.

Или като по стълби.

35

Елън е на дивана в хола си и прелиства рисунките, които е направила за Филип. Поставени една до друга, те приличат на детски научнофантастичен сън. Еволюция на оръжията от дървените копия до атомните бомби. Човекът в униформа от Войната за независимост. Ръчното оръдие.

Черната дупка в пустинята.

Елън не е имала спокойна минута, откакто е напуснала „Мейси Мърси".

Чува странни звуци — извън апартамента и в него. Живее сама, свикнала е да живее сама, свикнала е с пуканията и стоновете на сградата, със съседското куче, което рови из боклука, с буботенето на двигателя от минаваща кола в далечината. Но през двата дни, след като я уволниха, почва да чува нови звуци.

Стъпки? Някъде отвън? Скърцането на стъклото на прозореца в хола й? Сякаш носът на някой непознат е притиснат до него?

Повдига рисунката на войника върху пясъчната дюна под светлината на лампите. Разбърква останалите листове.

Най-много я притеснява рисунката с черната дупка. За Филип тя никога не бе достатъчно тъмна. Наложи й се да направи десет слоя черно с молива.

Прибира косата си зад ушите си, оставя рисунките на дивана, изправя се. Минава по покрития с килим коридор до спалнята в края му, където куфарът й вече е отворен на леглото, почти пълен. Веднъж днес вече бе спряла по средата на приготвянето на багажа си. Но сега е готова да започне отново.

Прекосява стаята и отива до нощното шкафче, вдига телефона и се обажда на приятелката си Патриша в Калифорния.

— Да, моля?

— Пати, Елън е.

— О… Здрасти. Колко е часът при вас, Елън?

— Три сутринта.

— Какво? Добре ли си?

— Трябва да остана някъде, Пати. Напускам Айова.

— Кога?

— Тръгвам веднага.

Колебание. Мълчание. Ако Пати просто й каже, че може да дойде у тях, да го направи да звучи нормално, сякаш е съвсем естествено да напуснеш живота си в три сутринта, Елън ще се успокои, ще започне да възприема действията си като правилни, като нещо нормално. Но Пати не го прави.

— Елън. Какво има? Очевидно нещо не е наред.

Патриша има деца. Елън знае, че тя сега мисли за тях.

— Не, няма проблем — казва Елън. — Просто трябва… да си тръгна оттук.

Патриша се колебае. Елън чува пукането в слушалката. Звучи така, сякаш има „бръмбари".

— Елън, съжалявам, но ти знаеш… Нямаме много място в къщата. Но ако дойдеш в Калифорния…

Елън затваря.

Чува някого в коридора пред спалнята.

Отдалечава се от телефона, минава безшумно по килима. Телефонът не звънва; разбира се, че няма да звънне. Патриша вероятно е щастлива, че разговорът им е приключил; няма да се обади. Елън стига до вратата на спалнята и я отваря с рязко движение.

Тъмнина.

Изгаси ли лампата? Не си спомня.

Гаси осветлението в спалнята.

Сега е тъмно навсякъде.

Заслушва се. Тишина. Слуша. Не се движи. Мисли си за Филип, който й казва да добави още един слой към черната дупка, казва й, че още не е достатъчно тъмно.

Не можеш да получиш нещо по-тъмно от черното, засмя се в онзи ден Елън.

Не и сега. Сега не се смее.

Да, можеш, бе отговорил Филип. Просто трябва да го видиш на място, където не би трябвало да бъде.

Елън се взира в тъмнината на апартамента си. Струва й се, че пропада, без предупреждение, замаяна, уплашена. Сякаш се е озовала в черната дупка, която Филип я бе помолил да нарисува, и вътре в нея няма нищо твърдо, никаква опора.

— Ехо? — пита плахо Елън.

Последното нещо, което очаква — защото е най-лошото, за което може да се сети като вариант — се случва. Някой отговаря.

— Здравей, Елън.

Това е познат глас, но тя все пак изкрещява, като че ли гласът може да й даде тази твърда повърхност, нещо материално, за което да се хване в мрака.

Но не става така. И когато вторият глас се разнася отново, Елън вече е убедена, че все пак май няма да напусне Айова.

36

Слънцето отдавна е залязло, но Филип не е сигурен, че това е хубаво. Мисли за дома, как ще се прибере вкъщи, как ще оцелее още десет дни тук. Мисли за това, което им каза Мал: че самолетът ще се върне да ги вземе от същото място, където ги остави, точно след две седмици. И с всяка крачка, с която взводът навлиза все по-навътре в пустинята, влачейки машините след себе си, Филип се изнервя и притеснява.

Не се ли отдалечават прекалено много от брега? Десет дни ще им стигнат ли, за да се върнат?

Ходим по-малко от един ден, казва си той. Стегни се.

Но как да го направи? Тук има толкова много невероятни образи… толкова много страхове.

Ядрен реактор. Токсично изтичане. Мъртви тела, болести и призраци. Невъзможни артефакти в пясъка; невъзможни идеи за мъже от други епохи, други войни; войници, замразени във времето, енергийни следи, докато правилният звук, правилната честота не разтърси мъртвите им кокали и не ги върне към живота.

И кой прави този звук? Кой ги призовава?

Филип поглежда надолу към копитата, които следват.

— Връща се — казва Дуейн и затиска ушите си с длани. Това напомня на Филип за това как Дуейн свири на барабани, потупвайки в ритъм с ръце.

Дуейн е прав. Звукът се е върнал.

И все пак… Далеч е. Настъпва и се изгубва отново назад. Така е било цял ден. Сякаш все още са на едно и също разстояние от източника му. Не са се доближили до него.

И все пак…

Пред Лавджой, в далечината, Филип вижда поредица от дюни, ъгъла на пустинята, като че ли бившият генерал е достигнал крайна точка, но не и задънена улица. Дюните са пет и на Филип му се струва, че са като вдигната ръка, която им казва да спрат.

Светкавица. Щайн прави снимка.

— Сенки — отбелязва Лари, забелязвайки чернотата в краката на Лавджой и Щайн. — Сянка.

— Брезентът? — пита Гриър.

Но Филип едва ги чува. Без да го осъзнава, е почнал да крачи в същия ритъм, с който са оставени следите от копитата. Краката му го водят към същия край.

— Вода — казва Филип, когато стига там.

Щайн прави друга снимка и светкавицата се отразява от тъмната повърхност.

— Какво беше това, Тонка?

Водата е дълбока и синя, толкова ярка, че гаси много жажди, и телесни, и емоционални, докато листата, ограждащи водния басейн, се полюшват от прохладния пустинен бриз, който Филип усеща за първи път, откакто са тук.

Зад него Лари и Гриър, Дуейн и Щайн говорят за мините. Говорят за дупки в пустинята, необозрими като черните дупки в Космоса.

Но Филип се взира втренчено във фигурата, която плува към него.

Къдрава коса, светла като на старата сервитьорка в „Рони" на Гранд Стрийт. Гъвкави пръсти, които го тласкат през водата, през повърхността, към Филип. Пръсти, способни да издават такива сладки звуци на китара.

— Здравей, Филип.

Филип вдига пръст, сочи към него, защото не знае какво друго да прави.

— Рос?

Зад него Лари казва нещо. Пита нещо Филип. Съветва го да бъде внимателен.

— Хайде, скачай — казва Рос. — Водата е фантастична. Тъй като слънцето е отчасти блокирано от дюните, Рос е отчасти в сянка. Под повърхността ръцете и краката му танцуват изкривено, правят движения сред невидимите вълни.

— РОС!

Филип никога в живота си не е изпитвал подобно неописуемо облекчение. Всички ужасни видения как казва на Рут Робинсън какво се е случило със сина й, цялата тъга, лудост и примирение са изчезнали.

Приближава се към своя приятел.

Раницата и оборудването да вървят по дяволите. Рос е в безопасност.

И плува.

— Влизай, приятелю. Няма да съжаляваш.

С усмивка на лице Филип го прави. Дуейн се провиква зад него, после гласът му заглъхва, а Филип скача.

После гласът на Дуейн се разнася като от небето, високо горе, а Филип разбира, че той самият не предизвиква никакъв плясък, не усеща водата, когато се хвърля в нея.

Диамантени мини, беше казал Гриър. Някои слизат километри надолу в земята.

И светът става мрачен, прекалено замъглен, докато думите „мираж" и „фантазия" политат, изстреляни като от оръдие в ума на Филип, а собственият му писък продължава да отеква и ехото се чува толкова дълго, че той не може да определи къде е дъното, кога ще се удари в него. И просто пропада, пропада в пустинната дупка… дупка, черна като халюцинация.

37

Делорес и Елън седят от двете страни на оранжева пластмасова маса в ъгловото сепаре. То е срещу прозореца и ранната слънчева светлина навлиза през стъклото, оформяйки сенки по менюто с дневните промоции. Елън, която е с лице срещу тълпата в денонощния ресторант, оглежда мястото, непрекъснато, между всяко изречение. Делорес, седнала с лице срещу нея и няколкото други сепарета, разположени по съседната стена, се оглежда много по-рядко, но все пак се оглежда.

Засега са сами. Или, както казва Делорес, без присъствието на „Мърси".

— Скоро трябва да тръгваш за работа — казва Елън.

Делорес кимва. Торбичките под очите й не съвпадат с блясъка в тях. Бе дошла в къщата на Елън, защото го бе поискала.

Облекчението, което изпитва, когато говори за болницата, е голямо. И все пак Делорес е консервативна, Елън го знае, и сега да я слуша как й споделя тези тайни, е все едно да слуша за първи път дете да си признава, че е излъгало.

— Ще стигна навреме — казва Делорес. Не поглежда часовника си. — Искам да разбереш, че съм там само за едно. Това е единствената ми роля в цялата тази история, само това.

— Ще го убият ли? — пита я Елън.

— Могат да го направят — казва Делорес и свежда глава, признавайки, че е част от това, доброволно или не, но вече е изцапала ръцете си; тя е служител в болница, която може съзнателно да убие един от пациентите си.

— Те ускоряват изкуствено лечението му — казва Елън. — Не е нужно да си с медицинско образование, за да го забележиш.

Делорес разказва на Елън за шестте инжекции, направени от Сандс.

Елън вижда червено. Вижда се как пътува до болницата. Вижда се как убива.

— Какво правят, Делорес?

— Точно това, което ти каза; бързат.

— Защо?

Делорес стиска ръцете си здраво. Трудно й е.

— Знаеш ли какво се е случило с него в Африка, Елън?

— Знам, колкото и ти.

— Така ли?

— Какво му се е случило в Африка, Делорес?

— Филип е бил част от мисия, изпратена да търси…

— Това го знам.

— Е, те са го намерили.

Елън се обляга назад, мисли за рисунките.

— И какво?

— И следователно Филип трябва да знае къде е.

Двете поглеждат през прозореца, когато един камион влиза в паркинга.

Чакат да видят кой ще излезе. Възрастен здравеняк в работно облекло излиза от шофьорската кабина, поглежда към табелата на ресторанта, пресича паркинга.

— Смятат, че това е оръжие, Елън. Нещо по-лошо от ядрената бомба.

Елън си спомня шестте месеца на Филип преди събуждането му. Натъртванията. Костите. Как никога няма да изглежда както преди.

— Какво може да е по-лошо от ядрена бомба?

— Не знам. Но съм сигурна, че е имало време, когато хората са задавали същия въпрос за пушките.

Пауза. Удар на сърцата им.

— Това ли го е наранило? Това, което са открили… каквото и да е то?

— Това би трябвало да е.

— Какво е казал на правителството?

— Те смятат, че крие нещо. Мислят, че е много добър в това да казва само каквото е преценил за достатъчно.

— Какво може да крие?

— Казва, че не си спомня къде е.

— Оръжието?

— Да. Също така казва, че не знае какво прави то.

Елън мисли върху думите й.

— Тогава те как знаят, че го е намерил?

— Заради начина, по който е бил ранен. Армията не познава оръжие, което може да му причини тези травми.

На бара мъж в костюм отпива от чашата си с кафе.

— Защо ми казваш това, Делорес?

Делорес изглежда така, сякаш ако някой изпусне чиния в заведението и тя се разбие с трясък, тя също ще се пръсне на парчета заедно с нея.

— Страхувам се прекалено много, за да му помогна, Елън. Ти не се боиш. По-силна си от мен.

Колко примирена изглежда, мисли Елън. Колко уплашена.

— И какво ще правиш? Ще продължиш да му даваш лекарството, тази отрова? Ще правиш каквото ти е наредено?

— Да. Точно това ще направя.

— Как можеш да постъпваш така?

— Не съм като теб, Елън! И кой знае какво са открили там. Искаш ли това нещо да дойде… за теб?

— Какво?

Делорес се разплаква. Но Елън не я оставя на мира.

— И какво се предполага да направя? — Тя почти крещи. — Вече дори не съм вътре в болницата!

Делорес поглежда през рамо, мълчаливо намеква на Елън да понижи глас.

— Можеш да го спреш.

— Кое? Как? Дори не знам какво прави това лекарство!

Сега е ред на Делорес да се изненада.

— Елън — казва тя. — Със сигурност знаеш поне защо искат толкова да ускорят възстановяването му, нали?

Елън се втренчва. Гледа я с недоумение.

— Не, Делорес. Кажи ми.

— Мислех, че е очевидно. — Делорес стиска чантата си, кани се да тръгне. — Подготвят го, Елън.

— Подготвят го за какво?

— Да го изпратят обратно, Елън. Да го върнат в Африка.

За една ужасяващо дълга секунда Елън се вижда как се пресяга през масата и почва да души Делорес. Защото е знаела всичко това. Защото е можела да го спре много отдавна. А сега тази задача е оставена на Елън.

Когато видението отминава, когато Елън остава с плоската реалност на ситуацията, тя задава още един въпрос.

— Какво означава А-9-А, Делорес?

Гласът й е равен, безизразен, като тяло в ковчега. Делорес преглъща сухо.

— Това е единственото нещо, което са установили, че е по-мощно от звука.

— Какво?

— То му устоява.

— Откъде знаеш? Виждала ли си ги да го тестват на Филип?

Делорес дори не може да я погледне в очите.

— Още не — казва тя. — Но са готови.

38

Филип си е счупил глезена. Поне това знае. Може да са много кости. Определено го боли на много места. Не може да се изправи. Все още не. Шокът от болката е почти толкова голям, колкото страха, който изпита, когато падна. Така че в прахта, в мрака, ту стиска глезена си, ту шари с ръка по пода, търсейки фенерчето, което може да е навсякъде.

Пръстите му кървят. Както и челото му — или пък е дясната страна на лицето му. Тя пламти по някаква причина.

Пистолетът също е изгубен. Но оръжието и без това не работи.

Тук няма светлина. И без да издаде някакъв звук, не може да обхване пространството, да го измери по някакъв начин.

Не вика за помощ, макар че му се иска. Не намира място, където да се скрие, макар че му се иска.

Вместо това засега само слуша.

Къде се намира?

Думата „мина" изплува в съзнанието му и му се струва логичен отговор. Диамантените мини в Намиб. Изоставени през 30-те. Преди повече от двайсет години. Но и други думи му хрумват.

Пещера.

Леговище.

Гнездо.

Все още вижда онзи образ. Рос, който плува. Рос, който му казва да скочи във водата.

Мираж? Но беше толкова реално. Толкова…

Колко време е минало?

Спомня си някои много страшни слухове от Втората световна война. Психологическа война. Газове, които карат хората да виждат върколаци на бойното поле, войници, които шепнеха, че са срещнали роднините си, членове на семейството си, в горите по кръвопролитните граници. Завоеватели, отрязващи ръцете на американските военнопленници, заместващи ги с мини, пускайки ги в тъмни дупки, в места като това.

Изкачи се, войнико! Използвай новите си ръце!

Такова ли е това място? Той… затворник ли е?

Може би. Но чувства мястото (студено), надушва го (влажно) и го чува (кухо) повече като гроб.

Чували ли сте за гробище 117?

Историята на Гриър за вкаменелостите от първата война в света; гробище 117; открито недалеч оттук.

Дали някой ден ще копаят и тук, дали ще извадят костите на Филип от това погребано място?

В тази тъмнина му е най-лесно да си спомни думите на Гриър.

Филип затваря очи. Неговата собствена тъмнина е милостиво успокояваща. По-добре е, отколкото непроницаемата чернота на неизвестното.

Стиска по-здраво глезена си и разбира, че трябва да го стегне с нещо. В ума си вижда своя призрак, войника от Войната за независимост.

Фенер.

Светлина. Фенерче. Звукоизмерващите уреди. Фотоапаратът на Щайн.

О, толкова много възможности, но не може да се добере до никоя от тях.

Филип затаява дъх. Ослушва се.

Чака.

Слуша.

Чака.

Тихо, поне доколкото му е възможно, се завърта на една страна, после се изправя на колене.

Пълзи. И всеки път, когато десният му крак докосва земята, долната му част го моли да спре. Окървавените му пръсти напипват пръст, после чакъл, малки остри камъни, които са белег за умишлена промяна в настилката.

Намира фенерчето.

Включва го.

Следват многократни вдишвания, едно след друго, по време на които изобщо не чувства болката в глезена и тялото си.

Гледката пред него е умопомрачителна.

Благоговението му трае достатъчно дълго, за да пропълзи до невероятно гладката дървена стена, която светлината му е разкрила, и да я използва, за да се изправи. После се вглежда в спиращите дъха стенописи.

Те красят целия сводест таван, изрисувани по религиозен маниер. Стотици бели кози в профил; приличат на детски рисунки. Всички се взират с единственото си око, надолу, към Филип.

Накъдето и да докуцука, влачейки крака си из откритото пространство, му се струва, че очите отгоре го следват.

Червеният, петнист фон изглежда не толкова като боя, а като изсъхнала кръв и Филип смята, че няма достатъчно убедително друго обяснение за източника на този цвят.

— Боже мой — прошепва той.

Гласът му е детонация. Гласът му е канонада.

Ехото е оглушително.

Ядрена енергия.

Тези отвратителни думи. Ядрената технология е тайна, нашепвана зад гърбовете дори на президентите, предполагаемите лидери на света.

Ядрена.

Думата идва в съзнанието на Филип, отровнозелена, кална, сякаш самите срички са заразени, токсични и способни да създадат ужасяващото видение на облака във форма на гъба. Филип докосва корема си с окървавената си ръка, инстинктивно, за да провери дали вече не изпитва въздействието на излагането на радиация. Виждал е снимки на това, което ядрената енергия може да причини. Всички от групата са виждали. Спомня си как пиеше уиски с Лари, докато прелистваше една пропагандна военна брошура — „Ядрените конфликти".

ЯДРЕНИ.

Не е трудно да се проследи веригата от спомени и идеи, която го навежда на най-ужасните мисли. Силата, която прозвучава в ехото на гласа му, е изумителна.

ТОВА ОРЪЖИЕ ЛИ Е, ИЛИ НЕ!

ПРИЯТЕЛИ!

Провиква се, защото трябва да го направи. Защото, ако не повика другите, ще се побърка тук, в тази зала с потенциални ядрени оръжия, невидими радиоактивни вълни, които може би вече го променят, променят вида му, отслабват костите му.

И избухва през пространството, обикаля покрай дървените стени като мраморно топче, доказващо законите за намаляващата енергия, и Филип го оценява, защото ясно разбира, с ума на творец, за какво точно може да се използва това помещение.

Това е ехо камера.

Групата е използвала ехо камера в „Страната на чудесата". Това е малка дървена кутия, в която възпроизвеждат песента, след което я записват отново, този път с естественото ехо от дървото. Същата тази кутия бяха използвали и за прочутата китарна линия на Рос в „Бъди тук".

Но звукът в тази стая… Това е най-чистото, най-великолепното ехо, което Филип някога е чувал.

Сега си спомня, че звукът на падането му бе кънтял. Дезориентацията от разнородното му пропадане, заслепен войник, увиснал в средата на полета си, по пътя към сблъсъка, после и самият сблъсък със земята, пукането на кост с размера на дърво.

Ако тъпият звук от неговия удар е преувеличен до такава степен, то какъв тогава може да е истинският източник на звука? Сигурно и той трябва да е по-малък от това, което напуска това място, по-управляем, по-разпознаваем.

Защото Филип е решил, че в каквато и дупка да се е озовал, източникът на звука е тук.

Насочва лъча по стените, търсейки отвора. Откъде е паднал вътре? Но няма връх, само стенописите. Открива две арки от двете страни на стаята. И двете са оформени от същото дърво. И между тях, до мястото, където стои, Филип вижда пътека в прахта, като пътеката, която оставя тялото, влачено от Гриър през пустинята.

Както и следи от копита.

Филип не е пропаднал в тази стая. Бил е довлечен тук. И все пак, какофонията на падането му, ехото… Тук има и други стаи, други коридори, и всички те, убеден е Филип, допринасят за силата на звука и за величественото ехо, което го съпътства.

Филип се отпуска на едно коляно в прахта. Стиска глезена си, за да облекчи крещящата болка.

Тъкмо когато започва да се изправя отново, чува нещо, движение откъм арката пред него.

Филип загасва фенерчето.

Пространството става черно. И все пак още усеща очите на козите над себе си, следящи го неотлъчно.

Затаява дъх. Познава този звук, този наближаващ звук.

Копита.

Как би могъл да не го познае, да не се сети за Нещото в червено. Потрепващо смътно лице. Блестящ метал там, където се срещат двойните рога.

Издишва, защото трябва да го направи, и тихият, напрегнат дъх се превръща в шеметен вятър в тази стая. И все пак — звукът, който е издал, е притъпен.

Каквото и да приближава, вече е тук.

Филип почти проговаря. Почти казва: Кой е там?

Дали някой може да вижда в тъмното? Някой, който познава тези коридори, тези стаи, тези пространства толкова добре, че изобщо не му е нужно да вижда?

Филип мисли за Детройт. Хваща се за измамната безопасност на дома. За баровете и концертите, музикантите и жените. За начина, по който се чувства, когато седи пред пианото, когато пръстите му летят над клавишите, а останалите от бандата са подели песента.

Дори когато чува дишането, не извиква. Не се опитва да проникне в тъмнината.

Гаси осветлението!

Призивът на Дуейн за финал, за последната песен от записа.

Гаси осветлението!

Да, мисли си Филип. Угасени светлини. Край на нощта, край на пътя, Край на Пътя и на всичко, което е разкрито.

Поемане на дъх. Нещо друго, което е живо, нещо друго, което диша.

Филип отброява. 1, 2, 3, 4… Сякаш песента ей сега ще започне, песен, която знае. 1, 2, 3, 4… Рос и Лари са хванали инструментите си, на половин дъх от забиването по струните. 1, 2, 3, 4…. Нощта ей сега ще започне, нова нощ, по-добра нощ, в която хората ще танцуват лудо, а групата ще свири, докато пръстите им прокървят.

1, 2, 3, 4…

Но това, което отброява Филип, не е песен. Това са ритмични стъпки, които идват към него, след това го подминават, отдалечават се, отиват си.

Филип не помръдва.

Отброява.

Чака.

Чака.

Чака.

Каквото и да е дошло, си е отишло.

Филип си поема дълбоко дъх, веднъж, след това се насочва към арката, през която Нещото бе дошло. Куцука, бои се, но прекосява стаята и влиза в коридора.

Земята значително се спуска надолу. Да продължи, означава да навлезе още по-дълбоко под пустинята.

— Рос — прошепва той през зъби. — Идвам.

И обещанието е изречено достатъчно близо до ехо камерата, която го повтаря зад него с отчетлива яснота, с нарастваща сила, докато той пристъпва по-навътре в бездната на неизвестността, докосвайки клавиша от пиано, полюшващ се на гърдите му.

Сякаш нещо толкова малко, или клавиш, точно като този, може да сложи край на престоя му тук.

39

Филип стои прав. Без помощта на проходилка, без санитар, на когото да се подпира. Той е в стая, която не е виждал преди. По-студено е, отколкото в Рехабилитацията, която на свой ред беше по-студена от Първа стая. И както стаята в Рехабилитацията бе пригодена да заглушава всички звуци, в тази стая е точно обратното; това е метален куб и стените, подът и таванът са отлични проводници за ехото, способни да поддържат звука жив неестествено дълго време.

Той е свободен да се движи, но безбройните жици, прикрепени към голото му тяло, в крайна сметка имат край, и Филип разбира, че това, което ще се случи оттук нататък, ще бъде записано за бъдещите поколения.

Цялото му тяло се отразява в стените. Вижда се за първи път, откакто се е събудил, и му е трудно да се възприеме. Цветът му е достатъчно притеснителен, но огънатите кости са тези, които го потрисат; изкривените пръсти, неравното лице, ребрата без форма.

Филип се протяга към врата си за клавиша фа, който вече не виси там.

От малки черни високоговорители, вградени в безцветните стени, се разнася глас:

— Редник Тонка, здравей. Казвам се генерал Джак Андрюс. Как се чувстваш днес?

Филип не отговаря. По тембъра на гласа на човека, както звучи през оборудването, Филип си представя, че Джак Андрюс седи далеч от микрофона. Вероятно защото не е сам.

— Забележително е наистина какво постигна съвременната медицина с теб. Удивително. Сега… стаята, в която се намираш, се нарича „тестова камера" и в нея ще проведем един тест, което, надявам се, няма да те уплаши, Филип. Армията на Съединените щати има отговорността да изчерпи всички възможности, преди да направи каквото и да било… заключение. Би трябвало да си разбрал, че се интересуваме от това как ще реагира тялото ти на определени стимули.

Филип мисли за други гласове. Гласовете на призраците под пустинята Намиб. Съскането от затворническата килия долу.

И един друг, който е познат, но не може да го намести.

На твое място не бих го направил…

В металната стена срещу него се отваря врата и се появява червена топка, във въздуха, от тъмнината. Тя отскача веднъж и, все още замислен, все още опитвайки се да направи връзка между Намиб и всичко, което се случи, Филип реагира навреме и хваща топката.

— Страхотна работа — казва генерал Андрюс.

Зад него има бягаща пътечка. Машина, върху която Филип може да тича на място. Но вместо да разсъждава върху това колко невероятно е, че изобщо може да тича толкова скоро след събуждането си от шестмесечна кома, Филип си спомня как минаваше през коридорите под пясъка.

От мрака на отворената врата срещу него идва синя топка.

Филип я хваща.

— Отлично.

Той ще премине тестовете им, ще изпълнява това, което поискат да изпълни. Докато не разбере къде съхраняват лекарството, докато не открие начин да оцелее извън това място, ще се държи добре.

Филип чува писукането на птица. Разбира какво се очаква от него още преди пернатото създание да излезе от тъмнината. Съвсем лесно е, вижда Филип, навежда се леко и го хваща с едно движение. Но по очевидното изумление в гласа на генерала си дава сметка, че е направил нещо много специално.

— Моля — казва генералът, — пътечката.

Без да отговаря, Филип се качва на бягащата пътека. Не се хваща за перилата, както би направил човек, който се нуждае от опора, за да запази равновесие. Когато тя започва да се движи, той просто започва да тича.

Кози.

Филип си припомня стенописите там долу.

— Сега ще увеличим скоростта, Филип. Внимавай.

Филип едва го забелязва. Да, краката му се движат по-бързо, но усещането е, че стои неподвижно. Сякаш умът му, сърцето му, торсът му са независими от физическата активност на долната му половина. Той тича.

По-бързо. Още по-бързо.

— Отлично.

Филип разсеяно разбира, че машината е спряла.

— Току-що изтича километър и половина за пет минути и четиринайсет секунди. Великолепно представяне, редник Тонка.

Филип слиза от бягащата пътечка. Докато го прави, в стаята влетява една жълта топка.

Той я хваща.

— Защо помоли сестра Джоунс да ти нарисува коза, редник Тонка?

Въпросът, толкова внезапен, е това, което всъщност ги интересува. Повече, отколкото тестовете на физическото му състояние.

— Видях рисунки на кози под пустинята.

— Какво представляват?

— Не знам.

— Какво означават те, редник Тонка?

— Не знам.

— Какво означават?

Филип мълчи. Но в стаята не е тихо. Не задълго.

Отначало усеща познатото прилошаване, пламването на червата. В стените вижда отражението си, как пада на колене, усеща студения метал на пода при допира до голата си плът.

Звукът се разнася. Звукът е тук.

В нощта, когато Филип падна от леглото си, откри, че звукът е някъде в тази болница, съхранен, без съмнение, на лента. И всеки час, който е минал оттогава, се е тревожил, че този момент ще дойде.

И все пак… Не му е толкова зле, колкото преди. Не толкова, колкото му бе станало в апаратната в студиото, докато секретар Мал ги бе наблюдавал. Не толкова зле, както когато бе стоял до колене в океанската вода, в деня, когато Рос бе отведен. И усещането изобщо не може да се сравни с нищо от това, което се случи с него там долу.

Филип остава прав.

Това, което започва като гърмене в главата му, се отдалечава постепенно като глух тътен. Дуейн на барабаните. Неговият приятел се упражнява в гаража, докато Филип и Рос замерват с бирени кутии дърветата в двора. Да, Филип не само остава прав, но и устоява на звука. И за първи път, откакто е забелязал собствения си невъзможен прогрес, разбира ясно за какво е лекарството.

Американската армия възнамерява да го изпрати обратно в Африка.

Но засега това може да почака. Тези мисли — Рос, останалите от групата, Намиб, Нещото в червено и червеното пиано — всички тези редуващи се образи, начинът, по който кръжат в съзнанието му, начинът, по който обикалят, като на колелца, на колело, близо до него, после далеч от него, как се припокриват, когато дойдат твърде бързо, твърде много от всичко, Рос в калейдоскоп, хиляди рога и копита, доктор Сандс и лекарствата, десетки хиляди игли се спускат върху него, гърбът му, опрян в пясъка… докато всичко стане червено, пада от небето на собствения му ум, издига се от основата, за да се събере в средата, за да се свърже в кървавата експлозия на червения цвят….всичко това може да изчака…засега… ЗАСЕГА… Филип преживява звука…

И не му става лошо.

Всъщност усеща как вълните се разливат по тялото му, нежните пръсти, далечният намек за електричество, плющене, да, на повърхността на кожата му. Звукът, толкова страховит в пустинята, толкова страховит дори и тук, в „Мейси Мърси", сега прави контакт с него, но не прониква, не попива в душата му.

Силата на звука се увеличава. Както и чувството за триумф у Филип. Преодолял е нещо, което някога му се е струвало невъзможно, немислимо, а сега се разкрива като просто непознато.

Вече познава звука. Вече почти го вижда. Сякаш се върти на забавен кадър, излива се в тестовата камера през черните тонколони: розово и бяло, лилаво и синьо, вихрушка, вълни, многоцветна пяна върху него.

Затваря очи.

Усмихва се.

Лошите мисли могат да почакат.

Засега е по-силен от звука.

И когато свършва, когато през отворената сребриста врата влизат двама санитари, които го гледат притеснено, несигурни какво е способен да направи физически, Филип се вглежда дълбоко в очите им, после се усмихва, защото не иска да ги предупреди, че възнамерява да направи нещо.

И че те биха могли да пострадат.

— Това си бе сериозно тичане — казва Джери, по-ниският от двамата.

После се появява Франсин, за да свали жиците, лентата и щипките.

Докато си върши работата, идва и генералът. Изтъняла черна коса.

Черен мустак. Набит като бик. Облечен така, все едно е на война.

— Редник Тонка — казва той. Предпазливост и гордост се смесват в очите му. — Има още нещо, което бихме искали да направиш за нас…

40

Лабиринт от безупречно дърво, мръсни подове и понякога ниско висящи крушки, които не светят. Филип включва фенерчето си, после го изключва. Престава да се ослушва за копита, после пак наостря уши.

Вземал е толкова много решения на сляпо, завил е толкова пъти, че ще му бъде невъзможно да се върне назад по стъпките си, но в момента не мисли за това. Мисли за Рос.

Гласове някъде отпред?

Спира.

Не. Но тук долу има шепот. Може би е просто вятър, в капана на това безумно мазе, а може би просто умът му чува разни неща, ехо от все по-неясния му напредък, ако може да използва тази дума, за да опише това, което прави, безразборното му пътуване, завоите, надеждите.

Мисли си за Рос във водата. Рос от миража. Чува как Гриър му го обяснява, сякаш е имал възможността да го направи:

Ако приемем, че сме прави и звукът е способен да призовава духовете на войници от миналото и ако предположим, че е в състояние да спира хода на колелото на историята, способен е да сложи край на човешката намеса и влияние… Защо тогава да не може да разтърси и нашата лична история? Защо да не може да функционира на философско ниво? Твърдиш, че си видял Рос да плува, нали? Но дали е така? Или звукът е призовал твоите собствени призраци и им е дал физическа форма…

Филип плъзга десния си крак, изпъва го, поти се, накуцва, включва фенерчето, изключва го. Пред себе си вижда още дърво, още пръст. Задънен край? Може би. Но той не смята така.

Схващаш ли? Навярно така би попитал Гриър. Ти също имаш своите лични призраци, Тонка. И са повече, не е само приятелят ти Рос. Имаш достатъчно духове вътре в себе си, за да напълниш цял хотел. И може би, като пробужда всички тези мъртви войници, звукът показва на нас, хората, на цялото човечество, каква гигантска глупост е това, този цикъл на войната. И може би, като обезврежда оръжията ни, звукът ни показва, че е способен не само да ПОКАЗВА, но и да ДЕЙСТВА. Възможно ли е да има войни в свят без оръжия? И може би, като те подвежда да видиш изчезналия си приятел, звукът ти позволява да осъзнаеш, че ти също не си в безопасност, Тонка. Личният ти модел на живот може да не звучи в същото темпо като войната, но също се върти и повтаря, както прави колелото на историята.

Поривът (нещо като вятър? звук?) вледенява мигновено Филип. Притиска се към стената.

Затаява дъх.

Тъй като тунелите са нарочно построени да бъдат проводници на ехо, Филип не е сигурен какъв е този звук. Няма изолация, няма конкретен шум, който започва и свършва някъде. Има само вълни, издигащи се, снижаващи се, прилив и отлив на… На какво?

На история?

Филип продължава. Невъоръжен. Уязвим е, знае го, и твърде близо до това, което би трябвало да е източникът на звука. А в този диапазон направо го е страх да си помисли как може да повреди ушите, главата, ума си.

Дали звучи в момента?

Филип спира. Светва с фенерчето.

На пет-шест метра пред него има дървена врата.

Стая?

Източникът.

Източникът?

Рос.

Този път Филип оставя фенерчето включено, докато се приближава към вратата. Нацепеното дърво изглежда истинско богохулство в сравнение със съвършената изработка на стените. На вратата няма дръжка. Няма прозорче. Няма рамка. Няма изтривалка отпред.

Ако не се намира под пустинята, би казал, че прилича на врата на мазе.

Не среща и съпротива, когато поставя длан на старата дървесина и натиска.

Бавното скърцане се слива с неразличимия шепот, звуците (спомените?) за нещо, което се влачи, тихата какофония около него.

Ти също имаш своите лични призраци, Тонка.

Гриър ли го казва? Или Филип си представя, че би казал нещо такова?

Вратата се отваря навътре. Филип стои на прага на малка стая. Втора врата се вижда на по-малко от десет метра. Стая е, да, но няма нищо, което да подсказва за какво се използва. Мръсен под, мръсен таван, мръсни стени. Филип насочва фенерчето нагоре, после надолу, после по протежението на едната стена, докато светлината се отразява рязко в нещо метално. За момент е заслепен, присвива очи, пристъпва внимателно напред, докато подробностите на костюма не се разкриват ясно.

Червена куртка. Червени панталони. Рога с дължината на ръцете на Филип.

И копита.

Всичко, висящо от куки.

Предпазливо, бавно, Филип приближава по-близо, достатъчно близо, за да докосне тъканта, достатъчно близо, за да види, че металът между рогата е стар герб. И върху него е гравирано:

ICH DIEN[12]

Кралски уелски полк

Копитата, взети може би от същото животно, на което са и рогата, са високи колкото токовете на каубойските ботуши. И Филип разбира, че някой човек би могъл да ги носи, би могъл да носи всичко това и ще прилича на истинско демонично създание, ще може да заблуди всеки, който го види да броди из горния свят.

Бил е човек, осъзнава Филип. В костюм.

Нещото в червено на плажа. Следите от копита в пясъка.

— Не е чудовище — прошепва Филип. — А някой луд.

Приглушен вик от другата страна на втората дървена врата.

Филип прекосява стаята и допира ухо до вратата.

ПОМОГНИ МИ!

Рос ли е? Звучеше ли като Рос? Или е някой от другите?

Чака. Ослушва се. Чака.

След това изключва фенерчето и излиза от тази стая.

В коридора отвън спира. Чака.

Когато светва отново, вижда лице зад решетки.

Подземна килия.

Филип се отдръпва, отстъпва назад към дървената врата.

Не е Рос. Не са и другите. Не познава това лице.

Но е човек. Диви очи. Покрито с пот лице. Уплашено.

— Помогни ми! — умолява го мъжът. — Помогни ми да изляза оттук!

— Кой си ти?

— Той прави опити върху мен!

Човекът вдига ръка към прозореца. Филип вижда гипсова превръзка, безупречно изработена, също като дървото в коридорите.

— Кой друг е тук долу? — пита Филип отчаяно. — Има ли други затворници?

Но знае, че има.

Треперещ, мъжът притиска лице към решетките, опитва се да погледне зад него, по-надалече в коридора. Филип вижда белези по ушите му, засъхнала кръв по бузите му.

От посоката, към която се взира затворникът, Филип чува звук, който му е познат, също като вилица, тракаща по чиния, като кола, която минава по Елизабет Стрийт, улицата на „Страната на чудесата".

Изключва фенерчето.

Чува звука отново.

Скърцането на дървени стълби.

Когато затворникът проговаря, гласът му се материализира от тъмнината между тях.

— Това е той — казва пленникът. — Той е.

41

Делорес вкарва поставка на колелца, върху която има телевизор, в Първа стая. Филип, седнал на леглото, я гледа, без да казва нищо. Предполага, че телевизорът е предложение за мир, начинът на „Мейси Мърси" или на правителството да кажат: „Хей, добра работа в тестовата камера наистина, но все някога трябва да ни кажеш какво означава козата. И докато го направиш, ще се преструваме, че сме приятели".

— Футболен мач — казва Делорес. — Англия и Германия. Гласът й е безизразен, равен, но Филип се пита дали не долавя лек срам в него. Може би Делорес не смята за съвсем редно всичко това: лекарството, начина, по който го лекуват, факта, че генерал Андрюс му каза, че разполага с 24 часа да реши дали иска да се върне в Африка, или не.

Филип знае, че тук не става въпрос за някакъв избор. Ще го изпратят без или със съгласието му.

Делорес включва телевизора в контакта и статичният шум веднага зазвучава от екрана. Тя се навежда и сменя канала. Русата й коса блести на дневната светлина, преминаваща през прозореца на стаята.

Когато открива канала с мача, се изправя и приглажда бялата си престилка. Поглежда Филип.

— Телевизорът е цветен — казва тя.

На Филип му се струва, че се страхува от него. Вече не е неподвижен, не мърда само няколко пръста, седи в леглото и сигурно й изглежда доста жизнен. Спомня си собствения си образ, отразен в стените на тестовата камера: синините, асиметрията, деформацията. Ако Делорес някога е сънувала чудовища, ако някога се е събуждала от детския си кошмар и се е втурвала в спалнята на родителите си, чудовищата може би са изглеждали точно като Филип.

— О — казва Делорес, — точно навреме сме. — Говори спокойно. Безизразно. — Явно мачът ще започне всеки момент.

На екрана отборите изпълват игрището. Филип се интересува от футбол толкова, колкото и от бейзбол. Никак. Но червените униформи на английския отбор привличат вниманието му.

Надига се от леглото.

Делорес отстъпва назад, сякаш е видяла паяк вместо войник.

Филип не я чува, докато тя се извинява и напуска стаята.

Приближава се толкова близо до телевизора, че не би я видял дори да стои на крачка от него.

На екрана английски военен духов оркестър свири на игрището.

Музиката е тържествена и победоносна. Духовите инструменти. Барабаните. Струнните.

Заедно с подрязаната зелена трева червените им униформи създават впечатление за Коледа.

Но Филип не може да откъсне очи от козата, вървяща начело на оркестъра.

Бяла коза. Дълго бяло руно, което виси почти до земята. Треньорът й се е привел леко над нея, усмихнат доволно.

— Исусе… — прошепва Филип.

Там, където се събират рогата на козата, има метално парче, в което се отразява слънцето.

ICH DIEN

Кралски уелски полк

Филип докосва екрана.

Това, което осъзнава, не е маловажно. Всъщност е толкова забележително и смайващо, че се отдръпва назад, от изправено положение отново се отпуска до седнало, сочи объркано екрана.

— Исусе — повтаря потресен. — Той е бил член на военен оркестър.

Козата, която го е преследвала, костюмът, който намери в стаята под пясъка…

— Техният талисман…

— Добре ли си?

Делорес стои до вратата. Но Филип не я вижда.

Дори не осъзнава, че е там. Козата е достатъчна, за да накара ума му да препуска бясно, но червените ленти на ръцете на музикантите са това, от което кръвта му кипва.

Картината не е много добра. Камерата работи нестабилно, мърда се.

Но Филип вижда достатъчно добре, за да прочете какво пише на лентата.

Всяко добро момче постъпва правилно.

— Лавджой — прошепва той, докосвайки екрана с кривите си обезцветени пръсти. — Ти си го познавал…

42

Тъй като съществува звук, който може да призовава мъртвите, мъртвите войници, и тъй като същият звук може да обезврежда оръжията от всички епохи, като по този начин нарушава модела на историята, на повтарящите се войни, звук, който разбива на парчета колелото на смъртта, на което се возят всички мъртви войници, този звук би трябвало да може да влияе и на историята на отделните хора, на войници, които все още не са се срещнали със смъртта и са още тук, под въздействието на халюцинации от миналото.

Филип е подозирал това, докато е пропадал през миража на Рос в езерото. Но сега вече го преживява, потвърждава теорията.

Сам, накуцвайки към звука на скърцащите стълби, към човека (не чудовището!), който се облича като чудовище (не човек!), който бе отвел Рос от приятелите му и сега навярно (навярно) го държи затворен, като пленник тук долу, Филип завива покрай улични ъгли, минава покрай киносалони, концертни зали, ресторанти, кръстовища, бездомни кучета, музикални магазини, книжарници, полиция и хора… всичко, което прави за него Детройт това, което е.

Макар че коридорът, по който върви, е не повече от два метра широк, само преди няколко минути Филип бе позволил на червен шевролет „Бел Еър" с подвижен покрив да го задмине. Зад волана нямаше никого, който можеше да го види, само сенките, хвърлени от лъча на собственото му фенерче, и отражението на гладките дървени стени в прозорците.

Сега, в далечината, на стотина крачки по-нагоре, Филип вижда син корвет, този път пълен с руси момичета и смеещи се момчета, а поднос с бири и хамбургери е прикачен към прозореца от страната на шофьора. По радиото звучи „Бъди тук".

Забележителностите, светлините, миризмите, дори усещането за бетонния тротоар под краката му; Филип не знае дали е нощ, или ден, 1957-а или 58-а, 27-а или 93-а.

Звукът не престава да идва на вълни, сякаш, толкова близо до него, човек може да го чуе как диша.

Понякога звучи като гласове, шепот, други ученици от пети клас, класа на мисис Каламут. Филип бе минал точно през тази стая преди по-малко от час, тъкмо когато Томи Морган говори за „Ред Уингс"[13], а тъмнооко дете на задния ред в залата рисува рисунка на човек, заловен в пясъчна килия под безкрайната пустиня на смъртта.

Клаксон на автомобил.

Филип отново се подпира на стената, като позволява на един черен кадилак „Елдорадо" и черешов форд „Ранчеро" да го задминат. Ръмженето им се смесва с музиката, със звуците на Детройт по обед, Детройт през нощта, Детройт по изгрев-слънце. Но стената, на която се подпира Филип, вече не е дървена. Тя е от оранжеви тухли, точно като стената на „Дрогерията на Пери", където групата бе заснела корицата за своя хитов сингъл.

— Погледни по-живо, Филип!

Когато Филип вдига глава, вижда редник Щайн, насочил апарата си към него, а зад гърба му е градът — активен, оживен. Мъртви войници преминават призрачно през тълпите.

— Хайде, Филип — казва Лари. — Това е за идните поколения.

Между него и Лари Дуейн стои със скръстени ръце и с най-искрената усмивка, която Филип е виждал някога на лицето му.

— Подходящата светлина скоро ще свърши — казва Щайн. Зад него сред сенките се вижда нечия фигура. Познат силует. Филип го разпознава като Лавджой.

— Филип — казва Рос. И Филип почти се страхува да погледне, да види това херувимско факсимиле на приятеля си, все още жив, позиращ за снимка, вече ветеран, никога необличал отново зелената военна униформа. — Дай ми онази лукава усмивка. Знаеш за какво говоря.

Другите от бандата се разсмиват, защото знаят за какво говори. Усмивката, която Филип хвърля към момичетата от другата страна на бара. Наполовина заинтересуван, наполовина не. Достатъчно е да ги подлуди.

Филип се опитва.

Но светкавицата на фотоапарата на Щайн свети ярко дълго след като снимката е направена и Филип вижда, че се задава друго превозно средство. Фаровете на военен джип.

Филип си спомня предупреждението на затворника, когото откри в килията.

Не ме оставяй тук, каза той. Няма да намериш пътя си обратно. Той няма да ти позволи.

Кой си ти? — попита Филип.

Дойдох заради звука. Точно като теб.

Има ли други килии?

Чувам стенанието на другите, да.

Къде?

Не знам.

КЪДЕ?!

НЕ ЗНАМ!

Ще се върна.

Не! Няма да се върнеш!

Ще се върна.

Не ме оставяй тук! Той го тества върху мен! Тества го върху ВСИЧКИ НАС!

Светлината се излива върху Филип, превръща го в ослепително ярък силует, после изчезва и коридорът отново потъва в пълен мрак, тъмен като най-зловещия ум.

Филип включва и изключва фенерчето.

Трябва да се вземе поредното решение, да се направи още един завой. Вдясно или наляво. Звукът не го повлича нанякъде. Звукът идва отвсякъде и винаги мигновено.

И все пак е толкова тихо, че Филип не е сигурен, че той изобщо се носи около него.

Продължава.

Заради Рос.

Заради Детройт.

Заради всички от групата.

Миналото е настояще и настоящето е смахнато, и Филип светва с фенерчето, гаси го, завива надясно, завива наляво, продължава, затваря очи, отваря ги, вдишва дълбоко, издишва, попива средата, изключва фенерчето.

А когато го включва отново, изкрещява.

Лицето на мъртъв войник, чиито бръчки са запълнени с мръсотия, е на сантиметри от неговото.

„Не отивай по-нататък."

Зад призрака има стълби. Подобни на онези, по които преди години Филип слизаше в мазето, където се опитваше да постигне несравнимото удовлетворение от сътворението.

Въпреки страха, умората и мъглата Филип си дава сметка, да, източникът на звука може би е там долу, в края на тези стълби.

— Помогни ми — казва Филип, насочвайки лъча към очите на стария войник. — Кажи ми всичко, което знаеш за него.

43

Елън седи в колата си, зелен и раздрънкан крайслер „Ню Йоркър" от 1949-а, с бял интериор, изпокъсан на много места. Би могла да продаде това нещо, да изкара достатъчно пари за автобусен билет до Калифорния, дори за самолетен до Хавай, да започне наново. Може да продаде всичко, което притежава, да напусне града с един куфар, кат дрехи за преобличане. Какво наистина й е нужно? От какво се нуждае, за да оцелее…. освен да си тръгне?

Фаровете на колата са изключени, но двигателят ръмжи тихо. Този крайслер е прочут с това: докарали са почти безшумен двигател, след толкова години. Понякога изобщо не се чува, сякаш Елън просто прелита над пътя към своята дестинация, веднъж болницата, друг път дома. Сега е паркирала далеч от „Мейси Мърси", както и от пътя, който остави зад себе си преди около километър. Дърветата я прикриват наполовина, нощта има грижата за другата част. Седи с ръце на волана, макар че няма намерение да продължи да шофира. Може би е навик — да държи ръце на кормилото на колата, в която е влязла, а може би е защото, въпреки че е тук, все още се колебае. Вътре в „Мейси Мърси" има човек, който според нея не знае истината за положението, в което се намира. Лекарите използват експериментално лекарство с намерението да го излекуват бързо, за да го върнат на мястото, където е пострадал толкова тежко. Мисълта, че тази информация ще бъде съобщена на Филип (защото в крайна сметка това ще стане), без до него да има някой, който да го подкрепи, е непоносима за Елън. Сеща се за бившия си съпруг, Ал, и как се бе борил сам с военните си демони, затваряйки се често в банята, без да обръща внимание на нищо, дори на виковете на дъщеря им, Джийн, която в крайна сметка се бе озовала на отворения кухненски прозорец съвсем самичка. Елън си я представя съвсем ясно — сцената вътре в болницата, може да види момента, в който казват на Филип, че ще се върне, че трябва да се изправи срещу това, което е намерил, трябва да доведе правителството на САЩ до източника на този звук, за да могат американците да го използват като свое оръжие.

Вдига ръце от волана и излиза от колата. Ако небето може да отрази реално начина, по който се чувства вътрешно, то би трябвало да е беззвездно, черно, но разбира се, не е такова. „Мейси Мърси" се намира далеч от ярките светлини на Де Мойн и тук няма нещо, което би могло да покрие небесния блясък. Всичко това обаче не й се струва редно; звезди над нея, Филип под тях, там вътре, зад онази врата, вкарват го, изкарват го, лъжат го, подлагат го на тестове, пращат го надалече.

Елън прави няколко крачки през високата трева, към студената сграда.

Разбира се, тя има план. Но това не означава, че е напълно убедена в неговата ефективност. Това не означава, че не се страхува, че не подлага на съмнение всяко решение, което вече е взела, и страховитите решения, които тепърва й предстои да вземе.

Пред нея болничните лампи блестят през прозорците, сигнали за бедствие в мрака. Пита се какво точно знае Филип. Дали се притеснява много?

Тревата се притиска в глезените на Елън, докато тя се придвижва, доближавайки болницата въпреки всичките си опасения, въпреки страховете си.

Това също й се струва погрешно; допирът на гъстата трева до кожата й. Би трябвало да я боли. Да я дращи. Но вместо това усещането е същото, както когато ходеше до езерото в задния двор на къщата им от детството й. Същата сладка невинност на природата. Безопасна. Сигурна. Когато стига до дърво, се скрива зад него, допира се до грубата му кора, после надзърта към същите входни врати, през които бе влизала и излизала толкова много пъти.

Оттук може да види прозорците по протежение на малкия преден коридор, който свързва двата по-дълги коридора зад него. Първа стая е вляво, от същата страна на сградата, от която е и паркингът. Елън не иска да минава по този път. Не може да рискува някой, дори и санитар, да я забележи от колата си. Така че продължава напред, без прикритието на дърветата, насочвайки се директно към болницата, от която бе уволнена.

Покрай първия прозорец минава фигура и Елън спира. Привежда се бавно в тревата. Чака и се оглежда.

Силуетът минава покрай втория прозорец, после покрай третия; черен плащ разделя оранжевата светлина, превръща всеки прозорец, един по един, в обърнато котешко око.

Елън се надига.

Вратата се отваря.

Елън замръзва.

Излиза човек. Плъзга два големи пластмасови контейнера на колела.

Вечерта за боклук е, Елън го знае.

Тя чака. Портиерът Грегъри ще закара контейнерите от другата страна на паркинга, до сметището, заградено от дървена стена.

Поглежда към прозорците. Не забелязва движение.

Елън познава Грегъри и знае, че той ще направи четири или пет курса до боклука, затова решава да стане и да тръгне веднага към болницата.

Ако някой чуе входната врата, ще си помисли, че е той.

Уплашена е, защото осъзнава, че не е помислила за това, преди да пристигне.

Продължава.

Грегъри си тананика мрачна мелодия и песента му се разнася из тихата нощ на Айова; простичка, опустошителна, тъжна. Когато Елън стига до входната врата, той вече отваря клатещата се дървена врата, която води към бунището.

Елън поглежда през стъклените входни врати.

Не забелязва движение.

Почти й се иска да види някого. Иска й се да се случи нещо, което да я принуди да се върне обратно.

Вместо това влиза в „Мейси Мърси", като се прекръства, когато преминава прага.

44

Каки панталони и черни обувки, зелена памучна куртка с четири копчета, вратовръзка и шапка в тон, дори шалът, който скрива брадичката… Филип познава тази униформа по-добре от всяка друга в историята на въоръжените сили.

Втората световна война. Американска.

Сивите очи на мъжа са потънали дълбоко в бръчките на лицето му. Белите му мустаци блестят.

От тримата невъзможни войници, които Филип е видял досега в пустинята Намиб, никой не му се е струвал толкова призрачен, колкото този.

— Започнал е като художник, но станал музикант — казва войникът. Гласът му отразява годините изолация. Ясно е, че не е използван често. — Той и още един музикант свирели песни за миньорите. Двама англичани, дрънчащи на китарите си, за да разведряват мъжете, които копаят диаманти. Те били в развлекателната сфера, ако може да се използва това определение за висене по 12 часа на ден, заровени под земята. А дори в пустинята слънцето е по-желано, отколкото изобщо да го няма.

От гънките в лицето му се издига прах.

— Били тук шест седмици. В един момент двамата вече не можели да пеят. По гърлата им имало натрупана достатъчно мръсотия, за да се състарят с четиридесет години, и към края на всичко това вече звучали повече като стари моряци, отколкото като свежите трубадури, които били пристигнали.

— Какво имаш предвид… Краят на всичко това?

— След като диамантите свършили, това бил краят на всичко. Но не и за двамата музиканти. Един следобед — или нощ, кой би могъл да каже със сигурност, докато те свирели, човекът, който все още е тук долу, чул други гласове. Някой пеел заедно с акордите, които той и приятелят му изпълнявали. Фантомна хармония, така го нарекъл той. Нещо не във верния тон… но жизнено.

Филип почти чува мелодията.

— Така че, когато миньорите решили, че мината е напълно изтощена, двамата китаристи се скрили долу. И когато мястото останало само за тях, те се заровили още по-надълбоко.

— Да търсят звука.

— Но не се скрили невъоръжени. — Белите мустаци се извиват като пенлива вълна на брега. — Имали сандък с динамит. Само че, когато се опитали да го използват, се оказало, че е напълно безполезен, също като гласовете им.

Ядрената бойна глава. Пистолетите. Захвърленото ръчно оръдие.

— Но са стигнали до него — казва Филип.

Старият войник мълчи дълго.

— Да, стигнали — казва той накрая. — Но първо трябвало да се сражават с него. И човекът, който е тук сега — той млъква и поглежда през рамо, — удушил другия от ярост. Стигнал до звука, да. Но стигнал сам.

Филип поглежда към стълбите.

— Сега долу ли е?

Старият войник се взира дълго, без да мига.

— Знаеш ли какво може да причинят повече от двайсет години с този звук на някого? Как ще изглежда умът му?

— Въоръжен ли е?

— Той има звука.

— Имам приятели…

— Те са тук долу.

Филип се втурва към призрака, почти го сграбчва за реверите. Вижда името му, бродирано с бял конец:

Роджър Кингман.

— Къде са те?! КЪДЕ?!

— Аз… Не знам.

— Видял ли си ги?!

— Да. Но…

— Кажи ми!

Старият войник сочи към стълбите.

— Той ги е хванал. Той…

Филип подминава призрака от Втората световна война, точно както преди малко бе минал покрай призраците от дома.

В началото на стълбището проговаря отново.

— Благодаря ти.

Гласът му е решителен.

Но старият войник не отговаря.

Стълбите скърцат, докато Филип тръгва да слиза. Ехото е божествено.

Мисли за самолета, представя си как той пристига навреме, каца в пустинята, вратата се отваря и свежи, енергични войници слизат по стълбичката, готови да придружават членовете на „Дейнс" на борда.

Но един умопобъркан е под него, диша, чака го.

Филип си спомня един девиз от времето на основното си обучение.

Войникът трябва да е подготвен за враг, който е по-луд от него.

Но той не е подготвен. Докато продължава да слиза по старите скърцащи стълби, докато спомените за майка му го заливат, се чувства все по-неподготвен — като пустинята на изгрев-слънце.

Сякаш дори тъмнината има очи, сякаш дори тъмнината му казва: „Недей. Не го прави".

45

В„Мейси Мърси" я посреща тишина. Няма го тракането на пишеща машина от кабинета. Няма го бърборенето на нощната медицинска сестра, Франсин. Няма стъпки в коридора. Елън се придвижва бързо към Първа стая, давайки си ясна сметка, че ще й се наложи да мине покрай кабинета на лекаря.

Тя е готова за това. Подготвена е за бърз поглед от страна на някой от служителите в болницата. Надява се, че ако някой я зърне отдалече, бялата й рокля ще прилича на униформа на медицинска сестра, а не на цивилните дрехи на нежелан натрапник.

Опитва се да ходи като обикновена сестра на смяна, просто действие, което е извършвала хиляда пъти, ходейки по коридора към Първа стая, идваща да провери пациент. Опитва да се върне в дните, когато Филип спеше непробудно, в кома, в дните, когато сестрите играеха на играта с предположения какво може да е причинило това на мъжа: тялото му бе ужасно обезобразено и ужасно наранено, по-голямата част от лицето и гърдите му бе потънала под счупените кости, неспособни да поддържат останалата част от плътта. Опитва се да открие отново тази решителност, това спокойствие, медицинска сестра, изпълняваща ежедневните си задължения, подпомагайки лечението на бивш войник, мъж, тук, в „Мейси Мерси", военната болница, без съмнение, пострадал при изпълнение на дълга си, независимо дали по време на настоящата война, или в името на друга, която още не е започнала.

Стига бързо, прекалено бързо, до вратата на кабинета.

Но няма да застане с лице към нея, няма да даде възможност на този, който е там, да я разпознае. Простичко проблясване на нещо бяло, преминаващо небрежно… всеки, който я зърне, би я сметнал за редовна медицинска сестра.

И все пак… щом се изравнява с вратата, мълчанието отвътре почти се протяга и я достига, поставя пръст и палец на брадичката й и обръща лицето й в посока към единственото място, където не бива да поглежда, където не бива да се разкрива.

Кабинетът е празен.

Елън продължава. Първа стая е само на шест-седем метра.

След като влезе, ще каже на Филип какво знае, какво й е споделила Делорес. И несъмнено той ще я послуша, ще избяга с нея и ще погледне в очите й с изражението, което Елън искаше съпругът и дъщеря й да й бяха показали, изражението на лицето на спасения, който се взира в спасителя си.

Този път ще стане, мисли си тя. Този път няма да допусне някой, на когото държи, да остане незабелязан, заключен, зарязан да се лута из кухнята сам, да намери отворен прозорец, да реши да се изкачи по него и по опасния пожарен изход навън.

Стига изненадващо бързо до Първа стая, както бе станало и с кабинета, и диша със същото забързано темпо, с което се движи. Вратата е отворена, открехната, и тя я бута, готова за евентуална среща с член на персонала: Франсин, Сандс. Или може би някой друг, някой дори по-висшестоящ от лекаря, някой, способен напълно да я накара да замълчи. Завинаги.

Първа стая е празна.

Елън влиза вътре.

Затваря вратата зад себе си и използва фенерчето, което е донесла, за да провери ъглите, под леглото, дори зад лавицата и пианото.

Той не е тук.

Излиза от стаята.

Коридорът и кабинетът са тихи. Сякаш цялата болница спи.

Елън тръгва. Между нея и крилото за рехабилитация има десет врати.

Толкова много възможности някой да излезе от тях, толкова много открито пространство, в което да бъде видяна, разпозната от някого, който — без съмнение — ще наруши цялата тази ужасна тишина и ще стовари реалността върху нея: да, всъщност това, което тя прави, е опит да се противопостави на правителството на Съединените щати, като очевидно се опитва да открадне от него.

Елън си спомня танца си с Филип, но в съзнанието, в стомаха, в сърцето й в момента няма място за носталгия.

Главата й трябва да е чиста. Тя трябва да е бърза. Трябва да е нащрек.

Мълчанието е почти физическо. Сякаш то преследва шума, толкова значителен шум, нещо толкова силно, толкова мощно, че само неговата пълна противоположност може да остане тук, да съществува.

Когато Елън стига до Рехабилитацията, открива, че вратата на стаята е отключена и отворена. Заради струящия оттам прохладен въздух, усещането за пустота, отсъствието на живот, знае, още преди да е влязла, че стаята ще бъде празна.

Празен кабинет. Празна стая. Празна Рехабилитация.

Но той е тук. Някъде тук.

Елън прекосява стаята, поставя дланта си на втората врата, бута я, отваря и влиза във втория коридор.

Чака. Стои неподвижно в коридора. За всяко чуждо око несъмнено изглежда като жена, правеща нещо нередно.

Дори когато беше служител на „Мейси Мърси", тази част от болницата й бе забранена територия. Елън не я познава така, както познава останалата сграда, не познава ъглите, сенките, дълбочините й.

Тръгва внимателно, подпирайки се с една ръка на дясната стена, за да се чувства свързана с мястото, да се чувства част от един жив свят, на който някога бе имала доверие.

На първата врата има табела ТЕСТОВЕ. Елън пробва дръжката и открива, че вратата е отворена. Бута я навътре, затаява дъх, убедена, че това е моментът, в който лекарят ще я забележи, мигът, в който от тъмнината към нея ще се протегнат две ръце и ще я задушат, ще я хванат за врата и ще я дръпнат в стаята с надпис ТЕСТОВЕ, където ще й правят някакви неща, ще правят експерименти върху нея, ще я надрусат, ще я променят. Както бяха променили Филип.

Стаята е тъмна. Но не й се струва празна.

Влиза вътре, опипва стената и включва осветлението.

Първоначално заради цветовете си мисли за някаква картина. Или може би е нещо като рисунка, за първата рисунка, която бе направила за Филип.

Коза. На безкраен червен фон.

Тези цветове…

Това червено…

Въпреки че не бива да издава звук, Елън изкрещява.

46

Когато „Дейнс" се записаха като доброволци в армията, те го направиха, знаейки, че ще бъдат включени във военен оркестър. Нито един от тях не бе „армейски материал" по начина, по който бяха толкова много други момчета. Искаха да служат на своята страна, да допринесат за борбата срещу Германия и Япония, но вече мечтаеха в сънищата си за музика, представяха си се как свирят в толкова задимени барове, че публиката не може да види лицата им.

Сред тях нямаше нито един войник. И все пак… След дванайсет години… изгубил ориентация от спомени и движения, от призраци и звуци, Филип успява да открие този материал вътре в себе си.

Когато стига до подножието на стълбите и забелязва тънкия правоъгълник светлина в далечината, белега, който не може да се сбърка — за затворена врата на осветена стая — когато усеща, че някой е там, когато осъзнава, че някой си е у дома, Филип разбира с величествена яснота, че е в състояние да направи всичко, което се е очаквало някога от всички войници на армията на Съединените щати.

Страхът вече не го вцепенява.

И импулсът да действа е толкова основен за него, колкото и дишането.

Втурва се към светлината.

Въоръжен или не, ще убие човека, когото открие там.

47

Преди Елън да дойде в болницата, Филип бе минал по същите коридори без помощта на проходилка, патерици или дори бастун.

Справи се лесно с ключалката на вратата на стаята си. Той бе по-силен, отколкото лекарите и медицинските сестри осъзнаваха. Огледалото в банята на персонала потвърди това, което изопаченото отражение в стените на тестовата камера бе намекнало: не изглежда по-добре от деня, в който Елън бе доближила огледало близо до лицето му. Но разбира се, всъщност е важно вътрешното изцеление.

Също така се оказа лесно да избегне нощния персонал, тъй като повечето от тях предполагаха, че той е заключен на сигурно в стаята си, и никой не очакваше бившият войник, раненият музикант да се скита, да търси, обзет от отмъстителност, сам. Може би бяха подведени от самите себе си: те бяха успели да излекуват напълно потрошен и смазан човек, но въпреки това не се бяха отказали от конвенционалното мислене, според което пациент с толкова сериозни увреждания едва ли би могъл да стане от леглото и да се движи.

Но преди Елън да пристигне, Филип със сигурност се бе надигнал и бе почнал да се движи.

Санитарите Карл и Джери бяха пристигнали първи. Те влязоха бързо в стаята и се втренчиха вцепенени във Филип, сякаш бяха открили вампир в Десета стая. Опитаха се да говорят с него, като използваха думи, чиято цел бе да му подействат успокояващо. Но Филип почти не ги чуваше. А санитарите нямаха представа за реалната му сила.

Филип се опита да запази спокойствие, твърдо решен да изглежда заблуждаващо благовиден.

Използва Карл за атаката си (лошо наранената ръка на Филип се обви около врата на закръгления санитар) и обезвреждането на персонала бе толкова лесно, колкото се бе надявал.

Част от причината за успеха му — напълно го разбираше — бе, че те смятаха тестовата камера за напълно безопасно място. Но ги свари неподготвени най-вече защото не можеха да отгатнат мислите, които го изпълваха.

Все още не бе измислен рентген за откриване на яростта.

Две медицински сестри, двама лекари, мъже в костюми. Скот Малоуновци. Всички, които намери в кабинетите по протежение на втория коридор и в стаите с табели като ЛЕКАРСТВА и АНАЛИЗ.

След като ги заключи в тестовата камера, Филип спокойно отиде до апаратната. Поради знанията си за оборудването, звукозаписната и изобщо музикалната апаратура и понеже знаеше как да работи с най-сложните звукозаписни уреди, създавани някога (някои от които бе изучил в пустинята Намиб), не му бе трудно да пусне звука. Не му бе трудно и да го намери, тъй като от „Мейси Мърси" бяха надписали ролката като ТОНКА.

Остави включен микрофона и в двете посоки, вслушвайки се не само в нарастващите стонове на медицинските сестри и лекарите, но и в самия звук.

Седнал в стола в апаратната, с проснати върху масата крака, на Филип му прилоша съвсем за кратко. Замисли се за Рос, Лари и Дуейн. Спомни си конкретни концерти в Детройт и усещането, че някога е успявал да прави хората щастливи.

Скоро от малките високоговорители се разнесоха писъци. После писъците се превърнаха в молби. А молбите — в кървене.

Филип чу как мускулите им се късат. Костите пукаха. Хората блъскаха с юмруци по металните стени. Сълзи, повръщане и дефекация.

И когато най-сетне се умълчаха, Филип остави звука още пет пълни минути. Той вече изобщо не му влияеше. След малко установи, че започва да го възприема като музика. Като песен. Неговият едноличен химн на съпротивата.

След това се изправи и излезе от апаратната. Отключи вратата на тестовата камера и надникна вътре.

После се върна в Десета стая, където на леглото лежеше — овързан в колани — доктор Сандс.

— Единственото, което не знам за лекарствата — каза Филип, — е колко е твърде много. Ако ще го вземам сам, трябва да знам признаците на предозиране. Наречи го „презастраховане", ако щеш, докторе. И ти благодаря предварително.

Но Сандс понесе само шест инжекции, количеството, което бе дал самият той на Филип в сляпата си ярост.

Резултатите бяха шокиращи за наблюдение. Тялото на доктора се разцепи по шевовете.

Филип тръгна по коридора към главния кабинет. Вътре откри три кутии с папки, бележки и снимки, всички, свързани с „Дейнс" и с третия взвод, изпратен в Намиб. Повечето от бележките бяха свързани с него самия.

Елън бе водила много от тях. Но не всички.

Филип наряза документите с ножица. Отнесе пълните с непотребни остатъци кутии до контейнера за боклук, подсвирквайки си мрачната мелодийка, която му бе хрумнала.

После, вдъхновен от звука на собствената си песен, чието внушение бе съвсем ясно, направи това, което всички музиканти правят, когато изпитат необходимост да посвирят.

Върна се в болницата. Намери инструмент.

И започна да свири.

48

Микрофонни кабели, неприкачени, опънати по цялата им дължина на пода в наклонения коридор. Всички зеят към Филип като усти на бебета змии, уловени в лъча на фенерчето му, сякаш наскоро тук нещо е било прекъснато, машина, поредица микрофони или нещо друго, за което той вероятно дори не е чувал. Металните глави са обърнати към него, но дългите черни кабели изчезват в тъмнината, извън обсега на лъча му, после се появяват отново в краищата на правоъгълника от светлина и се плъзгат под вратата там.

„Страната на чудесата".

Това е единственото определение, което му хрумва. Тази зала, цялото това място, е като студио. От ехо камерата до фините дървени стени, разбърканите кабели и ето там, пред него, онова, което според Филип би трябвало да е апаратната.

Почва да вика членовете на взвода си, защото не му пука дали ще бъде чут, трябва да ги намери, трябва да знае, че са добре, живи, че Дуейн не е мъртъв тук, че Филип няма да застане пред родителите на Лари в Детройт и да им каже, че е загубил сина им в дупка в пустинята.

Защото все още вярва, че ще се прибере вкъщи.

Защото, щом стъпиш веднъж на Пътя, няма слизане от него. Дори да си мислиш, че можеш да го направиш.

Минава покрай още една детска рисунка на коза.

Колко далеч е вратата, откъдето влезе? Сто, двеста метра?

Пространството е объркващо като звука.

— Лавджой! — крещи гръмко. Сякаш със силата на гласа си доказва, че не се страхува.

— Дуейн!

Очаква стъпки зад себе си, гръмотевичен звук от нападащ го човек. Може би някой с брадва, може би с белезници или с намерение да завлече крещящия Филип в друга килия, специално за него. Очаква и светлини, проблясък, фенерче, не неговото, а на човека, който живее тук и който сега идва за него, намира го, разкрива му се.

Пикабу[14]!

Филип продължава. Залата се спуска все по-дълбоко в земята. Става все по-задушно и топло и той не може да не си мисли, че приближава до нещо ядрено, нещо ужасно горещо, нещо, което може да заличи големи части на Америка, една по една, целия Ню Йорк, целия Сан Франциско, целия Детройт.

— Момчета!

Филип тича. Въпреки невероятната болка, топлината, липсата на сигурност, липсата на идея къде отива и какво го очаква там.

Оглежда стените за още килии.

— Лавджой!

Сержантът. Смахнатият блондин. Бившият генерал, който е бил понижен, защото се е опълчил на армията, когато началниците са му казали да не го прави, но който не е напуснал, потънал в срам; не е приел понижението си като знак, че се е провалил, че е ненужен и оставен да изгние из долните стъпала на йерархията в тази институция. Не. Лавджой бе продължил.

Това означава нещо за Филип. Дори и сега. Той продължава също… да тича, да бяга, да крещи, ужасно уплашен. Но това означава нещо.

Лавджой е продължил.

Филип продължава.

Може би Лавджой все още вярва в това, което военните биха могли и би трябвало да защитават: сигурността и безопасността на нацията; вълшебните думи, които помагат на хората да спят спокойно нощем; нещата, които гражданите отчаяно приемат, че трябва да са ценни за армията, че военните държат на тях.

Всяко добро момче постъпва правилно.

Исусе, лентата на сержанта действа като мантра, тласка Филип все по-близо към този правоъгълник от светлина.

Филип минава покрай червени флагчета, закачени на стената. Знамена, на които има същите призрачни бели същества.

Кози.

Но Филип видя костюма.

Не.

Не са кози.

От другата страна на тази врата има по-скоро ядрено оръжие.

Какво мислиш, че са намерили тук музикантите, Филип?

Гласът на духа от Втората световна война се спуска към него, овладян акцент и всичко друго, както си е редно.

Били тук шест седмици. В един момент двамата вече не можели да пеят. По гърлата им имало натрупана достатъчно мръсотия, за да се състарят с четиридбесет години, и към края на всичко това вече звучали повече като стари моряци, отколкото като свежите трубадури, които били пристигнали.

Докато свирели песните си, човекът, който все още е тук долу, чувал и други гласове. Някой пеел заедно с акордите, които той и неговият приятел изпълнявали. Фантомна хармония, така го нарекъл.

Филип се втурва към него.

Каквото и да е то (нещо ядрено?), той може да го спре. Вижда в съзнанието си картината, вижда се как обезврежда бомбата, как слага край на войните, на безкрайните и безсмислени завъртания на колелото на историята на Гриър, която се повтаря и повтаря ненужно; една и съща война, отново и отново, без значение кой воюва в нея.

Филип се препъва.

Пада по лице, първо удря брадичката си.

Когато се завърта настрани, когато кръвта започва да се стича по врата му, когато насочва фенерчето си отново към земята, към мръсния под, за да види в какво се е спънал, очаква да е коза.

Но е човешко тяло, проснато настрани в средата на коридора.

Чернокож мъж. Това го вижда ясно. — Дуейн — прошепва той.

После се отпуска до тялото, знаейки, че приятелят му е мъртъв, още преди да го докосне.

49

Елън крещи, но знае, че никой не може да я чуе, защото всички, които се е притеснявала, че могат да я видят как се промъква незаконно, са мъртви.

Червеният цвят е толкова дълбок тук, толкова наситен, че се сеща веднага за взискателността на Филип към нея, докато рисуваше рисунката на козата за него, фона около бялата коза със същия оттенък, който вижда сега.

Иска да погледне настрани, трябва да извърне очи, но й е трудно да го направи. Никога не е виждала нещо подобно. Смачканите човешки форми; белезите от разтегнато там, където скритите потрошени кости са изпробвали границите на кожата. Всъщност лицата са толкова широки, толкова плоски, сякаш някой ги е прегазил. За секунда дори Елън си мисли, че тя е отговорна за това, че ако се вгледа внимателно във всяка от главите, ще види следи от гумите на нейния „Ню Йоркър".

Тази мисъл я откъсва от гледката и я връща в реалността. Да, има кола, която я чака отвън, за да отведе нея и Филип далече оттук.

Но къде е Филип?

Тъкмо когато Елън се извръща от останките, които вече не може да гледа, и се подпира на стената в коридора, тя чува деликатните, блещукащи ноти на някаква песен.

С широко отворени очи, трепереща, тя поглежда към края на коридора.

Истината е, че музиката съвпада с настроението й. Сякаш е пуснат най-подходящият запис за случая.

Елън тръгва. Не вика името му. Не казва: „Трябва да побързаме, трябва да вървим". Вместо това слуша. За първи път чува живата вътрешна музика на мъжа, за когото се бе грижила шест месеца, мъжа, който промени живота й за толкова кратко време. Това е смразяваща, черна мелодия, която преминава рязко през коридора като студен тъмен вятър. Да, мисли си Елън, независимо дали Филип измисля сега тази песен, или е по-стара, тя е болка, тази песен е загуба, тази песен е Филип, който най-накрая е отблъснат от всички.

Елън подминава стаята с лекарствата и стига до малкия коридор, който свързва двата главни. Франсин май бе пострадала най-зле, така поне си мисли Елън, заради начина, по който възрастната медицинска сестра се взираше в тавана, половината от костите на лицето й не го поддържаха отдолу, устата й бе широко отворена, способна да запази неприкритото си изумление до самия край.

Когато завива надясно и вижда входната врата, дори не й хрумва да си тръгне. Не си представя, че излиза от това място, отива при колата си и я подкарва на запад. Вместо това отново завива надясно и застава с лице към главния лекарски кабинет, Първа стая и музиката, носеща се отвътре.

Онова отвън не е бил портиерът, вече го знае. Бил е Филип.

Подминава кабинета. Сега той е безсмислен квадрат, безполезна стая.

Стига до Първа стая.

Влиза в нея.

Отначало едва успява да го види, силуета му, с гръб към нея, седнал на пианото до далечната стена. Елън прекосява стаята, без да каже и дума, и сяда на ръба на леглото. Застава с лице към него и се заслушва как той свири.

Музиката я разчувства. Разплаква се.

Отпуска се по гръб на леглото, с глава на възглавницата.

Подгъва краката си. Лежи точно така, както Филип бе лежал някога в продължение на шест месеца, когато самата Елън го бе наблюдавала, беше се грижила за него и абсолютно нелогично се бе надявала, че някой ден той ще може да излезе от стаята сам.

Този ден бе дошъл.

Но засега Филип просто свири.

Музиката вече се е превърнала в ярост, решителност, приемане, омраза. Някои фрази са толкова мрачни, че Елън си представя как сенките в нея проговарят.

Но има и моменти на обещание: мажорни тонове, извисяващи се от мъглата, кратки мелодии, от които тя разбира, че колкото и тъма да има във Филип, в неговата история има и нещо много повече.

Елън затваря очи, но не заспива.

Тя слуша.

Неговата история. Неговите планове.

Неговата душа.

Тя слуша.

50

Филип не знае какво представлява униформата, откога е, кой я е носил или от коя страна на коя война е воювал човекът, на когото е била. В тъмния коридор, отпуснат на колене, с бродещ във всякакви посоки ум, с подут глезен, който вече не се побира в ботуша, Филип си припомня думите на Гриър в лагера.

През Стогодишната война униформите на войниците са се променяли безброй пъти. И все пак англичаните запазили кръстовете си „Св. Георги"; червен кръст на бял фон, избродиран на знамената, нарисувани върху щитове.

Мъжът е чернокож, да. Но определено не е Дуейн. Филип осветява с фенерчето си гърдите му; няма емблема. И все пак лицето му… Старо е. Не е старо на години, просто е от старо време.

Рутиерите били платени войници, наемници, „войници на съдбата". Вместо да се посветят на някаква кауза или вяра, рутиерите воювали единствено за печалба. Били наемани от англичаните, за да им помагат да тормозят французите, когато Англия се опитала да завладее френския трон. Те били гадни, подли бойци, които не носели никакви кръстове.

Филип трябва да стане. Трябва да тръгне. Да стигне до вратата. Да спаси Детройт от нещо по-лошо от ядреното оръжие.

Стогодишната война може, разбира се, да бъде наречена Милионгодишната война, бе казал Гриър. Защото, макар да твърдят, че е приключила през 1453 г., тя всъщност продължава, под една или друга форма, и досега. Завинаги.

Завинаги, мисли Филип, най-сетне се изправя.

Осветява пространството пред себе си с фенерчето.

По целия коридор са натръшкани още десетки тела. Сякаш всяко се е устремило към същия правоъгълник от светлина.

Преброява десет, дванайсет, двайсет различни униформи. Всички му приличат на костюми, като че ли е била изпозаклана цяла театрална трупа.

В първата Англо-холандска война и двете страни били облечени така, както смятаме, че са се обличали някога кралете и кралиците. Дълги жакети, издуващи се като балон под колана; бели клинове, погълнати от високи черни ботуши. Техните сложни шапки днес ни изглеждат кралски, но в крайна сметка хората, които ги носели, се избивали взаимно. Всички войни се водят по една и съща причина, бе казал Гриър. Да, често го казваше. И затова всъщност всички те са една-единствена война.

Филип го разбира вече. Колелото на Гриър. Повторението на миналото. Всички тези мъртви войници от една и съща жива война, проточваща се във времето, издърпани като маджун от невидими детски пръсти; може би Съдбата е малко момче, което си върши работата с нищожните си познания за света. С течение на времето се променят много неща… дрехите, езикът и оръжията, но не и мотивите или смисълът на войната, нито музиката, която създава тя; това е един и същи спор, воден постоянно, отново и отново, докато, както казва Гриър, то, Времето, се търкаля като колело, като виенско колело, всяка седалка на което е заета от мъртъв войник; всички униформи, събрани заедно (всички в един коридор, всички на едно колело), изглеждат празнично — толкова много цветове, сякаш карнавалът е дошъл в града, а от колелото се веят шарени знаменца. Само че не е карнавал, а човек, който тъпче на едно и също място, отново и отново, като вярва, че всяка революция е по-важна, по-мащабна, постига повече неща от последната, означава повече от другите.

Но не е така. Филип вече го знае.

Някои от телата, до които пристъпва, са смазани, сплескани кенчета бира, захвърлени покрай леглата в „Страната на чудесата". Други се различават добре, съвсем обикновени, като лицата на покойници, изложени в погребалните домове, за да бъдат видени от близките им.

Накуцвайки, плъзгайки се, Филип се опитва да не поглежда надолу, но не може да устои. Може да види някой от групата тук, мъртъв; Лавджой със скръстени на гърдите ръце; фотоапарата, все още допрян до невиждащото око на Щайн.

Докато минава покрай всяко тяло, прекрачва едни, приплъзва болния си крак над други, той преживява триизмерно историята на колелото на войната в тънкия, слаб лъч на армейското си фенерче.

Римски сандал.

Чернобрада глава на хун.

Филцови шапки, сини каски, кръстове, медали и мускети.

Фенерчето примигва, примигва и загасва. И Филип го удря ядосано в другата си отворена длан.

Гриър веднъж му бе разказвал за „края на благородството във войните". Когато униформите преминали от откритата декларация за ранга на носещите ги към мрачните сиви и зелени днешни облекла.

Гриър го нарече „Края на ярките цветове".

До 1914 г. светът е бил по-мъдър, по-изтънчен. И знаеш ли какво е станало след това? Знаеш ли? Знаеш ли какво получихме след хиляди години военни униформи? Камуфлаж. С появата на камуфлажа стана невъзможно да се различават армиите една от друга. Повече войници са загинали от приятелски огън, отколкото във всяко друго време на военната история. Стана като стрелбище на панаир, войниците се изправят пред собствените си изкривени образи, в половината от случаите стрелят от уплаха. Във войната най-важното е вече да се скриеш, да изненадаш противника, нещо не по-различно от използването на ослепени елени за лов. Изненадата е думата на деня. И с право. Всичко е засада. Представяш ли си днес да се срещнеш с друга армия на откритото бойно поле? Можеш ли да си представиш, че чакаш генералите официално да дадат начало на битката? Да се ръкуват?! Не. Сега се крием. Крием се, защото се крият и те, а те се крият, защото ние се крием, и всички се крием, защото никой вече не иска да бъде на открито.

Краят на ярките цветове.

Филип се подпира на дървената стена вдясно, за да се плъзне покрай онова, което изглежда като азиатец, някога войник в бяло, сега смазан плод в мръсотията.

Бе казал на Гриър, че греши. Но сега разбира какво е имал предвид.

Не си съгласен с мен? бе отвърнал Гриър, усмихвайки се под пустинното слънце. Точно в този момент пет хиляди вида насекоми и животни се крият наоколо, наблюдават ни, слушат ни. А ние открихме как да се сливаме с дърветата. Това ли е голямото ни постижение, редник Тонка? Най-накрая поумняхме като буболечките?

Фенерчето на Филип отново примигва и той пак го удря в бедрото си.

Трепери, но не му е студено.

— ДУЕЙН! РОС! ЛАРИ!

Сякаш се страхува да изкрещи името на Гриър и така да направи всичките теории, които историкът му бе разказвал, истина.

Поглежда надолу и вижда смазания череп на човек с дълга коса.

ЛАРИ?

Не, не и Лари.

Но защо не и Лари, на първо място? Защо не целият взвод?

Усеща вълна, разкъсване във въздуха. Стяга се в очакване на зловещия звук.

— Момчета… — казва той. Гласът му вече е притихнал, смутен, сякаш срещата му със смъртта, с думите на Гриър, кънтящи в главата му, е отнела нещо от него, жизненоважна част, вътрешна сила, тласък, двигателя, който го управлява.

Никаква сила не идва, никаква пулсация, никакъв звук.

Той продължава.

В далечината пред него ниският светъл правоъгълник не изглежда по-голям.

Колко далече е всъщност? Филип няма представа.

Продължава.

Повръща. Звукът вече е малко по-силен.

Гаденето отминава.

Навежда се и хваща разцепената дръжка на тежък прът. Не е пистолет, но все пак се чувства отново въоръжен. Звукът му се струва по-деликатен, но постоянен, вълна след вълна, черен прилив, сякаш наистина приближава до живия център на това място.

Отваря уста, за да извика, и отново усеща лепилото, устните му са лепкави като намазани с гъст мед.

Продължава.

Куцука.

Стиска пръта.

Зад него е смъртта.

Пред него — вратата.

Тъй като коридорът се спуска толкова рязко, Филип очаква телата да се изтърколят заедно с него, да се струпат едно върху друго в подножието на тази врата, да блокират тънкия правоъгълник светлина.

Използва пръта като бастун, забива разцепената му „глава" в чакъла и се придърпва напред.

Забива. Придърпва. Забива. Придърпва.

Когато стига до вратата, светлината отвътре му разкрива гола фигура на сантиметри от прага.

Човекът му изглежда познат и Филип трепва. Но всъщност не го познава; чертите му не събуждат никакъв спомен. Но разпознава времето, от което идва този войник.

Прилича на всяко друго момче от Втората световна война.

Войнишките плочки са единственото останало нещо, което да покрие тялото му. Филип ги прочита.

Роджър Кингман.

Роджър Кингман, Роджър Кингман, Роджър Кингман…

Чувал ли е това име?

Протяга се и докосва вратата; открива, че е отключена, отворена, а дървото под дланта му лесно поддава назад, залива го светлина и той остава така, изложен на прага на напълно осветената стая.

Бръмченето продължава. Но откъде?

Филип поглежда наляво, поглежда надясно, вижда червено, на далечната стена, в средата, червен правоъгълник, не, форма, която той разпознава веднага, защото е означавало толкова много за него във всяка фаза от живота му.

Това е пиано.

Боядисано в червено.

Филип се втренчва. Широко отворени очи. Поти се. Наранен. Уплашен. Чувства се като в кошмар, но по-топъл, измамно топъл.

Пианото изглежда готово за концерт. Заобиколено от микрофони, готово за запис. Или като готово внезапно да заговори, най-накрая да обясни всичко на Филип.

Той влиза в стаята.

Над пианото, на стената, виси голям барабан. Червен.

Бяла дългокосместа коза е нарисувана в центъра. И под нея се виждат думите:

БОГЪТ НА ВСИЧКИ МАЛКИ НЕЩА

КОЗИТЕ.

Филип докосва ключа фа на врата си. Фа от мелодията на неговия свят.

Всяко добро момче постъпва правилно.

Когато стига до пианото, допира пръта на пейката. Оглежда клавишите и се замисля за Детройт. Как бе седял с дни в мазето, съвсем сам, просто момче, за да се научи да свири. Чува стъпките на майка си по скърцащото стълбище. Усеща ръката й на рамото си.

Отблизо червената боя изглежда стара. Лющи се.

Първият му рецитал. Срещата с Рос. Как учат любимите си песни от радиото. После почват да пишат собствени песни. „Дейнс". „Дейнс" в гаража на Лари. „Дейнс" свирят в бара на Марта в нощта преди заминаването си на фронта. „Дейнс" по време на основното обучение. Митовете за Смахнатия блондин в лагера. Войната и разговорите по време на войната, четиримата, „Дейнс", размяната на идеи, изказани на глас мечти, казват: КОГАТО СЕ ВЪРНЕМ… ООО, КОГАТО СЕ ВЪРНЕМ, момчета, няма ли да започнем нещо ново, КОГАТО СЕ ВЪРНЕМ В ДЕТРОЙТ… Тогава ще направим това. И ще направим още.

Ще запишем хит, „Бъди тук", песен, която промени живота на Филип, тъй като утвърди живота, който вече живееше.

„Бъди тук" се превърна в саундтрак на Филип по Пътя.

И сега Пътят го доведе до пиано.

Отново.

Филип вдишва дълбоко и издишва бавно.

Тогава, както би направил всеки музикант, щом влезе в стая с пиано, Филип повдига дясната си ръка с намерение, напълно разсеяно, инстинктивно, да изсвири някоя нота. Задържа за кратко ръка над клавишите?

Коя нота?

Фа, разбира се. Също като клавиша на врата му.

Фа за края на EGBDF и началото на FACE. За края на един път и началото на друг.

Може би, мисли си той отчаяно, докато пръстът му се спуска към пианото, другите ще ме чуят. Може би ще познаят, че аз свиря.

Но в половината секунда, която е необходима пръстът му да достигне фа-то, го осенява силно обезпокоителна мисъл.

Заради ъгъла на микрофона. Разположението на стойките. Както и червения цвят в ъгъла на стаята, който Филип внезапно забелязва, заедно с гласа:

— На твое място не го бих направил…

Но вече е твърде късно.

Филип вече го прави.

И в момента, в който върхът на пръста му влиза в контакт с клавиша, разбира напълно и без никакво съмнение, че пианото е източникът на звука, който бяха изпратени да намерят.

Но е твърде късно.

Той натиска клавиша.

Една нота.

И звукът, който избухва, унищожава почти всяка кост в тялото му.

На мига.

51

Това беше… фантастично. Този път Елън е на леглото, взираща се оттам в очите на Филип. Сенките в стаята подчертават и увеличават неравномерността на лицето му, изкривените черти. Но те не й се струват чудовищни; никога вече няма да й се струват. И въпреки реалността, стояща до нея, тя вижда лицето, което бе имал, когато бе позирал за корицата на сингъла „Бъди тук".

— Здравей, Елън.

— Те са искали да те върнат там — казва тя.

Изражението на Филип не се променя.

— Знам. И почти успяха в намерението си. Но аз им попречих да го направят.

Отпуска се на едно коляно до леглото. Със своите неестествено извити пръсти, все още оздравяващи, и то по неправилен начин, твърде бързо, Филип посяга и докосва косата й. Минава със същите пръсти по гладкото й бяло лице. Спира на устните й.

Целува я.

След това й казва почти всичко. За мисията, Лавджой. За човека в мината.

— Можеш ли да си представиш? — пита потресена Елън. — Да изпратиш някого обратно на мястото, което му е причинило това? Ти заслужаваш медал, Филип.

Отново няма промяна в изражението му.

— Е, къде отиваме сега? — присяда Елън на леглото. — Мислех си за Калифорния. Хавай. Аз не…

Филип отново докосва устните й. Със същите пръсти, които току-що бяха изсвирили най-тъжната песен, която някога е чувала.

— Ела с мен — казва той.

— Къде?

— Ще отида на единственото място, където никога не биха помислили, че ще бъда.

Елън поклаща глава.

— Ще разберат, че си в Детройт, Филип. Не можеш да се прибереш у дома.

— Няма да отида у дома.

— А къде?

— Ще се върна, Елън.

Елън вдига ръка, за да го удари. Спира се.

— Не.

— Да.

— Защо?

— Бандата. Приятелите ми.

— Откъде знаеш, че са там?

— Научих много от документите в кабинета. Докладът на пилота от хеликоптера, който ме е върнал. Там пише, че съм бил единственият на плажа. И фактът, че съм бил на плажа, означава, че някой, онзи мъж, ме е отнесъл там.

— Защо?

— За да се изфука. Не знам. Но ще го попитам. След като ми покаже къде са приятелите ми.

— Правителството — казва тя накрая. — Ще научат. Ще те последват там.

— Те вече знаят къде е мястото.

— Какво имаш предвид?

— Лавджой го знае. Той бе наш сержант. Той знаеше. Пострадах девет дни, преди да пристигне самолетът. И все пак… ме прибраха. Те ме потърсиха там, Елън. Когато ме питаха къде съм бил, не искаха координатите в пустинята. Искаха карта на мината.

Елън вижда в очите му, че е взел решение. А и коя е тя, за да го спре да тръгне след приятелите си?

Вижда ги отново, четиримата на корицата на плочата. Става от леглото и се запътва към вратата, за да излезе от стаята.

— Къде отиваш?

— Действието на лекарството ще отслабне. И ще ти е нужна помощта на медицинска сестра.

— Вече го взех.

— Всички шишенца ли?

— Всичките. Но използвах част от тях.

— Филип. Колко си…

— Не върху мен.

Не е нужно да й казва върху кого ги е използвал. Едно лице липсваше от хранилището на ужасите в тестовата камера.

Тя излиза от стаята и се връща с няколко неща в ръцете. Паспорт. Часовник.

— Вземи това — казва Елън. — Твое е.

Подава му клавиш за пиано, фа, висящ на въженце.

— Изследваха това нещо седмици наред — казва тя. — Смятаха, че има нещо общо с това как си пострадал.

Филип се разсмива. Но смехът му не е весел.

— Какво? — пита Елън. — Да не би да са били прави?

— Ще ти кажа по пътя.

— По пътя… — повтаря Елън. — Филип, мисля, че е редно да ти кажа нещо. Ако не го кажа сега, ще го усещам как пълзи вътре в мен, как иска да излезе навън през цялото време. Разбирам, че приятелите ти може да са там, дори може да са още живи, но трябва да го кажа, трябва да го кажа веднъж и завинаги. — Поема си дълбоко дъх. — На твое място не бих го направила.

Очаква той да се ядоса. Очаква да тръгне без нея. Не очаква просветлението, което изведнъж заструява от очите му.

— Божичко — казва той. Изглежда като отнесен, бленуващ, сякаш Елън е изрекла някакви магически слова.

— Съжалявам, Филип.

— Знам откъде познавам този глас, Елън.

Но Елън няма представа за какво говори той. Няма как да знае, че Филип е прекарал часове наред в тази стая, опитвайки се да си припомни акцента, гласа, маниера на говорене.

— Не е било призрак от Втората световна война. Бил е той.

Спомня си името Роджър Кингман на войнишките медальони, висящи от врата на голия мъж. Гол, защото дрехите му са били взети; взети и износени; старият войник в коридора; бялата му брада, прикрита от жълтото шалче; достатъчно луд, за да разкаже на Филип собствената си история: двама музиканти в мината; единият задушава другия; другият остава долу.

Филип си спомня костюма, рогата и копитата, висящи в онази стая, на няколко хиляди години зад него.

Представя си един объркан, коварен човек. Човек, който обича да се преоблича.

Маскиран луд.

И какъв шанс има той да стигне до него? Да намери приятелите си? Да сложи край на всичко това, преди да е отишло твърде далеч?

— Колата ми е отвън — казва Елън. Слага ръка на раменете му. — Сигурен ли си, че можеш да се справиш с това?

— Да.

И за първи път от много време Филип усеща под себе си твърда земя, изобилната, богата почва, непогрешимата стабилност на Пътя.

ВТОРА ЧАСТ

Всяко добро момче постъпва правилно

52

Фенерчета, спални чували, ножове, слушалки, тапи за уши, вода, хляб, консерви, ботуши, одеяла, дълго бельо, чорапи, лента, ловни слушалки, ловни тапи за уши, пистолети. За всеки случай.

Момичето на касата поглежда лицето на Филип, сякаш той е чудовище.

Усмихва се нервно. Филип е мил, но безмълвен. Елън плаща за това, което са взели.

На паркинга, зад волана на колата си, Елън посочва плика, който Филип бе отворил, и пита:

— Какво е това?

— Бележки от правителството. Повече информация, отколкото ни даде секретарят Мал за предишните взводове, които са били изпратени в пустинята. Взех ги от главния лекарски кабинет. Търся името на Лавджой.

— Какво пише за него?

— Все още нищо. Продължавам да търся.

— Но ти смяташ, че той знае какво има там долу.

— Вярвам, че той знае кой е там долу. Но не и какво. И може би той също е бил толкова любопитен, колкото би бил всеки друг.

Понижен генерал. Останал в армията. Защо? Дали бе чакал нещо, точно тази мисия?

— Колелото на Гриър — казва Филип.

Връщане назад.

— Е, нека ти разкажа за колелата на Елън — казва Елън. — Нуждаят се от малко въздух.

Излиза от паркинга, прекосява улицата и отива в близката бензиностанция. Филип й помага да надуят гумите и може би шумът от въздуха или пък жужащият трафик от пътя го подсещат за звука. Мисли много за него.

Запитва се дали се завръща в Африка по правилните причини. Дали наистина го прави само заради приятелите си от групата?

Или също като човека, който живее там долу повече от двайсет години и е полудял от него, загубил чувството си за реалността заради него и е пропилял десетилетия от живота си… дали и Филип е привлечен по същия начин от звука?

53

Следващият полет до Йоханесбург е чак утре сутринта. Рано. В 5:10 часа. Тази вечер, в 21 часа, Филип пуска звука на Елън.

Тя е легнала на леглото в хотела, все още напълно облечена. Ръцете й са скръстени на корема.

— Мисля, че трябва да седнеш — казва той. Елън сяда, но в очите й има страх.

Използвайки ролките, които бе взел от апаратната в тестовата камера, Филип зарежда плячката си, ръчния магнетофон, взет от лекарския кабинет. Представя си как мъжете от правителството са повръщали един върху друг, докато са слушали звука.

Сега, когато всичко е готово, той прекосява стаята и целува Елън. Бяха говорили за това надълго, по пътя към летището, на опашката за билети, по пътя към хотела. Ако Елън щеше да идва с него в пустинята, тя трябваше да знае как звучи.

— Две минути — казва той. — И ще те заболи.

Елън кимва. Изглежда изключително красива. Бледа и спокойна.

— Готова ли си? — пита Филип.

— Не.

— Не?

— Направи го. Пускай го.

— Обичам те — казва Филип.

— Почакай. Какво?

— Обичам те.

— Казваш това сега? Точно сега? И след малко ще ме накараш да повърна?

Филип се усмихва. Но се притеснява за нея. Натиска копчето и пуска записа. Излиза от хотелската стая.

Навън, на балкона, поглежда самолетните билети. Имат прекачване. Пет часа път до Балтимор, с три часа престой на летището там. После два часа до Атланта. Няма да напуснат Америка чак до 19 часа. Утре.

Филип поглежда през паркинга. Изучава колите.

Всяка от тях може да е на правителството.

Всяка от тях може да ги следи.

От Атланта им предстоят петнайсет часа до Йоханесбург. Цивилният полет ще бъде различен в почти всяко отношение от този, с който бе пътувал преди шест месеца и половина.

Приближава билетите още повече към очите си и този път оглежда пръстите, които ги държат. Лошо наранени, петнисти, променени завинаги.

Под него, в двора на хотела, има вестникарска сергия. Филип може да прочете челните заглавия от мястото си.

ЗВУЧИ КАТО ВОЙНА.

Обръща се към вратата на стаята. Завесите са дръпнати. Изучава отражението си в прозореца. Има нещо подходящо в новото лице, което отвръща на погледа му.

Отвъд отражението му приглушеният стон на Елън прониква през затворената врата на хотелската стая.

Чува я как се дави, чува я как повръща. Освен това тя говори; неразбираеми срички, тихо, сякаш говори забавено, неестествено проточено.

Спомня си шума от скърцането на стълбите, майка му, която идва да го повика за вечеря.

Филип, каза му тя веднъж, поставяйки ръка на рамото му. Някой ден ще станеш велик музикант.

Откъде си сигурна? Той отчаяно искаше думите й да са истина.

Защото те е грижа за звука, който създаваш.

Филип прибира билетите в джоба си и влиза в хотелската стая.

Елън е на килима, прежълтяла е цялата, повръща между ръцете си.

Филип натиска копчето и спира звука.

Чака.

Когато се изправя, Елън изтрива устата си с кърпичка. Минават няколко минути, преди да проговори.

— Направо нямам търпение да го чуя на място — казва тя. Но шегата й е само наполовина смешна.

Филип сяда до нея, прегръща я и отново й казва, че я обича.

По-късно се любят за първи път. Елън му бие инжекция, преди да го направят. Без лекарството той не може да се движи. Без тях тялото му е дишаща рентгенова снимка.

Същата вечер, след като заспива, Елън сънува Филип, който стои в хотелската стая, в мрака. Сънува, че той изглежда ужасно; синините му са направо черни; костите са разцепили кожата му. В съня си тя става и се втурва към банята, взема още от лекарството, инжектира го. После бавно, постепенно, тялото и лицето му отново стават такива, каквито са били по-рано. Когато той отново идва на себе си, тя казва:

Някой ден лекарството ще свърши.

Той кимва.

Знам.

54

На полета до Балтимор всички пушат. Мъглявината напомня на Филип за мъглата на мястото, където Атлантическият океан се среща с пясъка на Намиб. Ако присвие очи, може да реши, че е там. Може да чуе Рос да говори за стоте хиляди долара, може да чуе как Дуейн се оплаква за обърканите кабели и какъв е най-добрият начин да ги увие. Щайн прави снимка на Лари, който държи макарата и казва: „Ще ловим звук. Това е нашият капан!". Гриър проучва ландшафта и разказва как има доказателства, че пустинята Намиб е домът на „най-ранния човек" и че толкова пусто, толкова голямо открито пространство със сигурност пази древни тайни.

И Лавджой.

Лавджой, който винаги стоеше настрана от другите, втренчен в далечината, но вероятно никога случайно. Филип мисли много за Лавджой.

След като се приземяват и прибират багажа си, Филип казва на Елън, че ще се върне веднага. Оставя я в чакалнята, където ще чакат до следващия им полет, и се насочва към тоалетните. Зад тях са телефоните.

Звъни вкъщи.

Майка му вдига телефона.

— Мамо — казва Филип. — Жив съм.

55

Тъй като Филип разказва много за миналото, за духовната енергия и за това, че звукът и неговата честота могат да призовават призраци в реалността, Елън мисли постоянно за дъщеря си.

Не може да се въздържи. И не иска да се въздържа. Полетът от Атланта до Йоханесбург е над петнайсет часа и Елън съзнателно избира да прекара това време, мислейки за Джийн. Когато се настаняват на местата си, на всеки пътник бе дадена пощенска картичка. Стюардесите предложиха всеки пътник да напише на картичката си преживяванията си по време на полета. Биха могли да я изпратят от летището в Йоханесбург. Да накарате приятелите си у дома да завиждат, казва един от пилотите, преди да намигне на Елън.

Сега мнозина от пътниците правят точно това; потънали в мислите си, погълнати от наблюденията си, чудейки се какво да кажат, как да опишат храната (омари), седалките (не се отпускат назад толкова, колкото на други самолети) и другите пътници (много дим! И човекът до мен хърка!). Елън пише на дъщеря си.

Джийн…

Пътувам към Африка, можеш ли да повярваш? И съм влюбена. Иска ми се да си тук. Иска ми се да си навсякъде.

Филип спи на седалката до нея. Пръстите му помръдват тихо на коляното му. Сякаш свири на пиано в съня си.

Елън се оглежда към другите седалки, вижда едно малко момиче, което отвръща на погледа й. Усмихва й се.

Елън й махва.

Глупаво е, но почти й се струва, че може да чуе песента, която Филип свири. Отвъд прозореца светът е само облаци, а после — само вода. И двете са правилен фон за призраци, мисли си Елън.

Може би Филип свири за тях.

Джийн.

В хотелската стая Елън бе изживяла звука напълно. Беше й станало зле и тя няма никакво желание да го чува отново. И все пак знае, че ще го чуе.

Може би Филип свири точно за този момент, саундтрак за деня, в който се бе променил завинаги.

Поглежда през прозореца и чува великолепна мрачна мелодия. Звучи като облаците. Звучи като океана. Звучи като двама души, които пътуват към нещо ужасно, могъщо и истинско. Когато отново поглежда напред, момиченцето вече не я гледа.

Елън довършва картичката си до Джийн.

Филип казва, че е видял призраци в пустинята, Джийн. За някои хора това би било чиста лудост. Но за мен… е достатъчно. И ако Филип е видял един призрак, защо тогава да няма още много? А ако има много призраци, ти със сигурност ще си един от тях. Разбираш ли, Джийн? Филип ми дава възможност отново да бъда с теб.

Елън пише, Филип свири, а светът отвън става вечер, после отново ден.

Когато пристигат в Йоханесбург, Елън вече не се страхува от историята на Филип за хаотичните коридори в тъмния подземен лабиринт.

Тя е готова.

56

Когато пресичат границата и се озовават в протектората Бечуаналанд, Филип не се чувства добре. Изпитва болки в цялото тяло. Нещо толкова просто, колкото наместването на седалката в автобуса, е достатъчно, за да го разплаче. Тъй като е тежко пострадал и видимо с петниста и изранена кожа, останалите пътници, предимно африканци, го оглеждат и после учтиво извръщат очи. Това е добре.

Така Елън има възможност да му бие инжекция.

— Знаеш ли — казва тя, — всъщност бях уволнена, защото не пожелах да ти дам точно това лекарство, а сега, виж ме само, бързам да го извадя от чантата си.

— Лошо ми е — казва Филип.

— Е, няма да е задълго.

Под палтото си Филип разкопчава панталоните си и ги плъзга надолу.

Това действие е истинско мъчение за него. Елън го инжектира.

Ефектът не е мигновен, но идва достатъчно скоро, за да може той да се отпусне вътрешно, и Филип отново осъзнава колко силно е лекарството, което е получавал в „Мейси Мърси". Това е вторият най-дълъг период, който е прекарвал без него, и няма желание да понася това отново.

Но запасите им не са големи.

— Колко дълъг е преходът? — пита Елън, очевидно притеснена.

— Автобусът ще ни остави в Уолвис Бей. Мястото е на брега. Оттам? Три дни. Ще купим храна и вода в Уолвис — отвръща Филип.

— Знаеш ли — казва Елън, — понякога ми се струва, че вече мога да го чуя.

— Звукът — казва Филип. Това не е въпрос.

— Да.

— Така действа той — казва Филип, чувствайки се по-силен, вече изправен на мястото си. — Не съм спирал да го чувам от мига, в който ни го пуснаха в студиото.

— Страхотно — кимва Елън. — Значи казваш, че си съсипал живота ми?

Филип се усмихва.

— Ела тук.

Елън се навежда към него.

— По-близо.

Тя го прави.

Филип я целува по ухото.

— Това е хубава песен — прошепва й той.

— О, нима? Можеш да ме убедиш в много неща, Филип Тонка, но не и в това.

Филип се обляга назад на мястото си.

— Това е хубава песен, защото звучи така, както се чувства музикантът, който я изпълнява.

Елън поклаща глава, не.

— Ако този музикант се чувства така — казва тя, — значи отиваме да се срещнем с един луд.

Филип поклаща глава на свой ред.

— Музикантът не е човекът в мината — казва той. — Той е някой много по-възрастен от него.

57

Пустинята замръзва през нощта. Но този път Филип е по-добре подготвен. И има жена до себе си. Двамата се топлят взаимно. Сгушени под одеялата, чантите и дрехите си, спят близо до огъня, който осветява една малка част от това, което се струва на Елън като безкраен катран, от пустинята до небето.

Заспиват и се събуждат от звука. Филип, изпитващ отново силна болка, се протяга към слушалките и подава единия чифт на Елън. Те покриват ушите си, но звукът е силен, все още ги разтърсва, като пръсти, които удрят и настояват: пуснете ме да вляза, ПУСНЕТЕ МЕ ДА ВЛЯЗА!

Над главите им небето е беззвездно мрачно, винаги като полунощ, черно, затъмнено от мъгла. Тук има и други звуци. Драскане. Насекоми. И шумове, които приличат на стъпки от ботуши, мисли си Елън. Военни ботуши. Бавните, влачещи се крака на древни войници, пробудени отново за живот.

58

Втората нощ, след ден на изтощителен преход в пустинята, прекарват в една от сградите, останали тук от миньорите от двайсетте и трийсетте години. Би могла да е двустайна къща, ако бе разделена по този начин. Вместо това тя представлява открито пространство, без вътрешни стени, в което вероятно някога е имало бюра, документи, чекмеджета и много инструменти за почистване и увеличение, които са били използвани за определяне на най-хубавите диаманти.

Сега има само пясък.

Пясъкът се е натрупал достатъчно високо, за да прелее през прозорците, свързвайки вътрешността на сградата с външната пустиня. Елън и Филип изравняват достатъчно широко пространство, за да има къде да спят, и лягат един до друг върху одеяло, загледани към тъмния покрив. Отвън луната и звездите създават достатъчно светлина, за да придадат на пустинята усещане за белота. Сякаш пясъкът променя цвета си, докато слънцето се скрива зад хоризонта и луната разкрива по-бледите зърнести песъчинки.

Тази постройка не се виждаше от маршрута, по който бе минал взводът, докато проследяваха следите от копитата до мината. Но Филип познава тукашния пейзаж.

Петте дюни, издигнати като пръсти, като ръката на Полифем, очертаващи входа на мината, където Филип някога видя Рос да плува и да го подканва в прохладната вода.

Ще видят ли още нещо утре? Или ще прилича просто на… изоставена дупка в пясъка?

Точно преди да заспят, звукът се връща.

Докато повръщат, Филип се опитва да проследи в мислите си пътя си през коридорите, до стаята, където висяха рогата и копитата, до килията отвъд нея.

Приятелите му трябва да са някъде наблизо. Но няма да е лесно да открие мястото.

Заспива, представяйки си коридори, водещи надясно и наляво, и многобройните решения, които ще трябва да вземе долу.

Когато слънцето изгрява, завежда Елън до един от прозорците и й посочва петте дюни в далечината.

И пустинята, цялата, сякаш потръпва от ужасяваща, невидима сила, докато те събират нещата си, напускат малката сграда и се отправят към целта си.

59

На ръба на дупката вече не си говорят.

Ушите им са защитени под слушалки, марля, очила и каски. Но Филип знае, че тази защита не може да направи кой знае колко.

Лицето на Елън му се струва много малко, увито по този начин.

Входът към мината също прилича на ухо; пустинята, мисли си Филип, сигурно ги е чула да идват.

И въпреки че и преди е стоял на това място, картината му изглежда напълно нова, такава, каквато сигурно я възприема Елън.

Пита се дали преди, насочили фенерчетата си надолу, членовете на взвода му са видели как тялото му бива повлечено към дъното на дупката.

Филип преценява, че спускането надолу е около пет метра.

Има и по-добър начин да слязат. Елън вече е поела по стълбата, чиито метални стъпенки са забити здраво във втвърдената пръст. Някои от тях са ръждясали, всички са стари, и когато Филип започва да се спуска, си представя двамата английски музиканти в червено, с китари, прикрепени на гърбовете, обсъждащи песните, които ще свирят за миньорите.

На дъното, когато тъмнината се разцепва от светлината на фенерчетата им, Филип забелязва червен триъгълник на арка, вход, началото на лабиринта.

Той посочва белите букви, пришити в избледняващата червена тъкан.

КОЗИ.

Толкова очевидно е, че е висящо знаменце. Талисман на любим детски отбор.

За Елън това е все едно да види мечтата на своя приятел да се материализира, абсурдно невероятна история, изградена фрагмент по фрагмент, с реални доказателства, доказателства за приказка, на която никой не би повярвал.

Минават под арката и влизат в мината.

Филип търси следи, каквито и да е следи, може би дори следа от собственото му влачено из прахта тяло преди шест месеца. Но няма такива. Пръстеният под изглежда почистен, сякаш лудият е знаел, че те идват.

Стигат до нов коридор и завиват наляво. Решението е произволно, стига да продължат да имат усещането, че слизат по-надолу. Друг коридор. Друго ляво.

После надясно. Подът се спуска надолу. Филип непрекъснато оглежда стените, търси врата на килия, търси приятелите си.

Няма никакво доказателство, че някой наскоро е минавал оттук. Сякаш през половината година, откакто Филип бе пострадал, мъжът бе разчистил, бе отнесъл всичко със себе си, бе изчезнал.

Всичко освен звука.

Въпреки защитата, слушалките и каската, които носи, Елън вече е повърнала два пъти. Звукът идва на вълни, вълни, които Филип си спомня, вълни, които може да усеща, но едва чува.

Той вече не се страхува от звука.

Друго дясно. Друго ляво. Няма килии. Няма врати. Няма музиканти.

Но звукът продължава да се носи из въздуха.

След четири часа слизане спират да хапнат. Свити в мрака, те не говорят, докато си разменят пликчетата със сушени плодове и хляб и пият вода от манерките. Филип сваля шапката си. Елън му прави знак да не го прави. По-добре е да си ненужно подсигурен, отколкото да съжаляваш. По-добре е да си глух тук долу, отколкото да не си никакъв никъде.

Но Филип вече не се страхува от звука.

Още един час надолу и Елън отново му бие инжекция. Иглите приличат на тънки пръсти на фона на избледняващите снопове светлина от фенерчетата им и Елън се замисля за пръстите на смъртта, които някога я плашеха пред вратите в „Мейси Мърси".

Стават, потеглят, продължават.

След осем часа слизане в дълбините Филип посочва разцепеното дърво на затворена врата без дръжка и Елън знае, че зад тази врата той бе намерил костюма на мъжа. Рогата и копитата. Червената армейска куртка от военния духов оркестър заедно с панталоните. Но когато влизат вътре, тези неща ги няма.

Филип се спуска припряно през малката стая, през втората врата, към мястото, където Елън знае, че е намерил затворника в килията. Филип вече стига до решетките, осветява с фенерчето си пространството зад тях, когато Елън го настига.

Тъй като е почти глуха, й се струва, че ахва, когато вижда съсухреното тяло вътре. Но може би всъщност крещи.

Филип осветява коридора по цялата му дължина. След това се затичва. Търси други килии. Други врати.

Ако този затворник е бил зарязан, оставен да умре… Защо съдбата на останалите да е различна?

Филип стига до задънен край, твърда стена от пръст, и се връща назад, повежда Елън по редицата от коридори, където бе видял улиците на Детройт, автомобилите и лицата на приятелите си. Този път вижда само истината за това място. Настоящето.

Но Елън вижда дъщеря си Джийн.

Филип се усеща, че ходи сам, обръща се и забелязва Елън в коридора, как гали с пръсти празния въздух пред себе си.

— Елън!

Тя не отмества поглед. И когато стига до нея, той вижда, че тя е някъде далече, далече от него. Затова изчаква.

Наблюдава я как се смее и прегръща празното пространство, как плаче и казва, че съжалява. Едва когато започва да сваля слушалките от главата си, Филип я докосва, спира я, преди да го направи.

Когато се взира в него, той вижда ярост в очите й.

Хваща я за китките. Дръпва я леко.

— Оттук — казва той.

За миг се поколебава, пита се дали тя няма да се опита да го убие. Дали Елън няма да го нарани, за да остане тук, точно тук, с Джийн, завинаги?

Но в очите й проблясва разум и тя отново се изправя. Поглежда отново към мястото, където бе видяла Джийн, и поклаща глава, не.

Дали момичето си е отишло? Или Елън казва на Джийн, че мама не може да остане?

Филип не пита.

Елън продължава първа напред по коридора, а Филип я следва.

Завиват надясно, завиват наляво. Стигат до задънения край, който Филип някак бе избегнал последния път. Често Елън спира да говори с някого.

Веднъж се хваща за ръката на Филип, в очите й свети ужас. Притиска се до стената, избутва и него натам, за да са по-далеч от всичко, което вижда.

Филип не вижда нищо. Имунизиран е. Едва когато стигат до горния край на дървеното стълбище, почва да се чувства точно като първия път, когато се бе озовал тук.

Той е просто човек, казва си сам. Спомня си старите очи, бръчките, прахта. Колко немощен изглеждаше мъжът в костюма от Втората световна война. Толкова крехък, че го бе сметнал за мъртъв.

Просто човек. Да. Само един човек тук. А човек може да бъде разпитан. Човек може да бъде победен.

Спускат се по стълбите и стигат до това, което Филип бе нарекъл „Коридора на смъртта". Тук бе видял десетки стари войници. Всички войни едновременно. Сякаш виртуалното колело на историята се бе разкачило и всички пътници бяха изхвърлени от колата.

Призраци.

Всички все още са тук.

Да, Елън, можеш да ги докоснеш. И тя го прави.

Вратата, която крие червеното пиано, е на по-малко от шест метра. Тук тялото на Филип бе променено, умът му бе променен, животът му бе започнал абсолютно отначало. И все пак изчаква Елън да огледа войниците от миналото, невъзможните мъже от древни епохи, които не гният, които не принадлежат на това място и време, които са били разтърсени от звук, достатъчно силен, за да обезвреди оръжията им, да разкъса халките на времевата верига и да й върне Джийн отново, пък било и само за кратко.

Когато Елън се надига, Филип застава пред вратата, само на сантиметри от дървото.

Поставя дланта си върху нея и бута. Вратата се отваря лесно.

Филип, готов да види пианото, не е подготвен за човека, който седи пред него.

С гръб е към посетителите, ръцете му са повдигнати, готови да засвирят.

Филип предвижда потрошеното тяло на Елън, представя си я сплескана като тялото, което Лавджой бе намерил в пустинята, отваря уста, за да извика СПРИ! но е твърде късно.

Пръстите на мъжа в червено вече се спускат към клавишите… нотите…

…звукът.

60

Но пръстите спират над клавишите и се разнася тракане, като че манекени вампири се надигат от ковчезите в атракционните къщи на духове на остров Макинак.

Филип, задъхан, с протегната напразно ръка, за да защити Елън, чака.

Колкото повече се взира, толкова по-ясно се вижда кой седи на пейката.

Фигурата е много слаба. С перука. Червеното яке и панталоните висят на това тяло.

Филип влиза в стаята.

Над пианото е големият барабан, бялата коза. Микрофоните са подредени като преди, всички са поставени на стойките, насочени са към струните на изправеното пиано. Преди да стигне до фигурата, Филип вижда мумифицираното лице, празните очни ябълки, плоските изсъхнали устни, отразяващи се в металния метроном, който не се движи. Навежда се над раменете на нещото и за кратко оглежда десетте пръста, от които са останали само костите, застинали по средата на движението.

Това, знае той, е другият английски музикант. Приятелят на човека долу.

Елън пристъпва зад него, а зад нея вратата бавно се затваря.

После… пукане. После… глас. И ефектът, който Филип познава прекалено добре.

Статичното електричество от микрофона в апаратната, което не може да сбърка с нищо.

— Ти — казва човекът. — Извлякох те на брега. Предупреждение, както казват. Не изпращайте повече никого.

На десет метра вляво от червеното пиано има стъклена стена и зад нея е човекът в костюм, с фалшиви копита върху смесителния пулт, с толкова високи рога, че почти стигат тавана.

Червеното на униформата му се бие със сребристите въртящи се неща зад него.

Филип никога не е виждал толкова много ролки на едно място; сто, може би дори двеста, въртящи се в унисон, стена от преливащо въртене, способно да поддържа звука вечно.

Козята му брада виси чак до тънките пръсти, стига до кръста му. И огънят в очите му пламти ярко.

— Къде са те? — пита Филип.

Мъжът повдига пръст до устните си. Нокътят на този пръст е пет сантиметра дълъг, мръсен и остър.

— На твое място не бих го направил — казва той. Сочи пианото.

— Къде са те?

В очите на мъжа трепва по-силен пламък, като че ли отразява невидим огън.

— Чудя се какво е това според теб. Чудя се какво виждаш там, в стаята.

Филип поглежда към червеното пиано. После към Елън.

— Това е пиано — казва й той. Но думите му са по-скоро въпрос.

Елън поклаща глава, не. Не, не виждам пиано, Филип.

— Пиано! — възкликва мъжът зад стъклото. — Чудесно! За теб Сътворението започва с пиано. Ще ми повярваш ли, ако ти кажа, че подредих костите на моя скъп приятел там пред чисто черно платно, с четка в безплътните му пръсти?

— Къде са те? — пита отново Филип. Този път още по-гневно.

— Никога не знаеш какво ще откриеш, ако продължиш да ровиш — казва мъжът и този път гласът му пука, статика, която стига по-надълбоко от всеки повреден уред. — Знаеш ли, много бащи основатели са били деисти[15]. Според тях Бог е сила, която е създала Вселената и след това принципно се е оттеглила от човешките дела.

Филип се взира в червената боя. Вижда едничка, едва доловима вълна да се носи над инструмента.

— Но — продължава мъжът зад стъклото, — дали някой от тях се е питал… къде е отишъл Той всъщност?

За един кратък миг, колкото да си поеме дъх, на Филип му се струва, че мумифицираният англичанин е поставен на триножник. После, също толкова бързо, той отново седи върху пейката пред пианото.

— Открих Сътворението — казва мъжът. — Заровено в пясъчника за игра на една неумолима сила. Или, кой знае, може би просто вятърът духа небрежно над зъбите на черепа на първия човек. — Кратко хихикане. После: — Посвири ми.

Филип вижда в метронома отражението на Елън, която поклаща глава, Не, не свири за него. Не, не му отговаряй. Не, трябва да напуснем това място. Трябва да напуснем това място, СЕГА.

— Филип — казва тя. И той вижда, че е свалила защитната си маска. — Време е да…

— Посвири ми — повтаря мъжът. — Любопитен съм. — Усмихва се и от бузите му се вдига прах. — Само музикант може да влезе в стая като тази, при тези обстоятелства, и да изсвири нещо на пианото. Ти си музикант, нали?

Филип не отговаря.

— Музикант ли си?!

Елън трепва, когато викът изкривява и разтърсва резониращите струни на пианото.

— Къде са приятелите ми?

Но този път гласът на Филип е по-немощен.

Той вижда собствените си изкривени черти, отразяващи се в стъклото, сякаш срещу него има чудовище, седящо до мъжа в конзолата.

— Трябва да работим в съгласие — казва мъжът, — или изобщо да не работим заедно. За мен е просто прекрасно, че това, което виждаш, е пиано. Изумително е, че въобще виждаме нещо. Чудя се, войниче, дали мозъкът ни не си играе с нас. Чудя се дали не можем да проумеем съществуването на звук без източник и затова си измисляме такъв. Каквото и да е, само да отблъснем чувството за безпомощност и безсмислие, че сме открили звук без първоизточник. А сега ми изсвири песен. Която и да е. И ще ти кажа какво е станало с приятелите ти.

— Къде са…

— Знаеш ли от колко време не съм чувал друга музика освен моята собствена? Знаеш ли как може да повлияе това на човешкото съзнание — да преживее същата мелодия, създадена от четка от конски косми, прокарана по чистото платно? За мен Сътворението започва тук. Когато бях малък, рисувах. Когато си бил малък, ти си свирил. Посвири за мен, войниче музикант. И аз ще ти дам това, което искаш.

— Песента ще те смаже.

Мъжът се разсмива.

— Построих си доста сериозна стая тук. Имах доста време да я направя както трябва.

Филип се приближава до пианото. Тялото на пейката е леко смъкнато и сега вече ясно се виждат тънките въжета, които го държат на място.

— Знаеш ли, че Сътворението надцаква Унищожението? Проста математика. — Мъжът говори бързо. — Чудя се колко време ще ти отнеме, за да го разбереш. Чудя се дали вече си го разбрал.

Филип сяда на пейката. Рамо до рамо с мъртвия англичанин.

Дали мъжът ще му каже къде са приятелите му, ако наистина свири за него? Дали… ако свири… ще оцелее?

В метронома вижда отражението на Елън.

Стената от ролки се върти зад мъжа от другата страна на стъклото.

Мъжът сваля копитестите си крака от конзолата. Навежда се напред, очите му искрят.

В метронома Филип вижда как ръката на Елън потъва в чантата й.

— Лавджой — казва Филип, загледан в клавишите. — Познаваш го.

— Не съвсем. Но определено си струва да го запомни човек. Казвам ти, изобщо не се изненадах да го видя тук. Срещали сме се по време на Втората световна. В лондонска кръчма. Това бе единственият път, когато напуснах това място и се върнах в родината. Взех оборудването, което ползвам сега. Смея да твърдя, че той е единственият, на когото съм казвал какво съм открил тук долу. Единственият войник, на когото доверих откритието си. — Сочи пианото. За него то е платно. Елън, застанала с гръб към дървената врата, си бие инжекция. — Тогава съжалих за това, но как можех да знам колко сериозен съм относно решението си да продължа с тази история? Как може някой да знае доколко е сериозен за нещо, което казва, че ще направи, преди да го направи наистина? — Деликатно потупва главата на микрофона в апаратната. — Философията не се движи със същата скорост, с която се развива технологията. На човек са му нужни четиридесет години, за да осъзнае това, което е осъзнал и баща му за четиридесет години. И по-лошото е, че се съпротивлява на истините, до които баща му е достигнал, преди да ги научи той лично. В същото време технологията не чака. Нужно е само да добавиш ново парче към технологичния пъзел на баща си и машините, оръжията, инструментите стават по-силни. И накрая имаме армия със същата философия като на пещерните хора, но с оръжия, способни да погубят десетки милиарди невинни умове. Разбираш ли? Това, което правя аз, е нещо добро. Връщам ги назад. Открих противодействие на войната. На историята. На грешките, които повтаряме като общества, и на онези, които никога няма да научим сами. — Разсмива се и смехът му е гръмък и щастлив. — Казах на Лавджой какво съм открил. Казах му какво съм преживял тук и какво ще направя, за да го запазя. И пихме заедно. Пихме толкова, колкото може човек да издържи. И аз бях окрилен. От идеята си. От това. — Сочи отново. В метронома отражението на Елън използва втора игла. — Той самият имаше странни идеи. По-зловещи от моите, бих казал. Може би затова си допаднахме. Две военни откачалки. Дадох му нещо за спомен, лента за ръка. Нашият девиз. — Очите му се насълзяват. Елън вече се смъква на пода, облегната на дървената стена. Използва трета игла. — „Всяко добро момче постъпва правилно". Подходяща фраза според мен! На следващата сутрин си помислих, че съм загубил лентата. — Прави пауза, сякаш спомените му са объркани, потънали в кал. — Реши ли какво ще ми изсвириш? Бих се осмелил да предложа Бах. Ще бъде истинска наслада. Но и „Три слепи мишки" ще свърши работа.

Елън вече не се вижда в метронома и Филип разбира, че тя се е строполила напълно на пода и усеща това, което той бе изпитал в деня, в който доктор Сандс бе изтрещял и го бе инжектирал с лекарството.

Филип поглежда към нарисуваната коза на барабана над него. Отблизо самият барабан изглежда различно; тапа в гърлото на бутилка.

Сякаш има още открито пространство зад него.

— Това, което ти трябва — казва той, — е одеяло в тази каса.

Изправя се. Дали мъжът вижда барабана? Елън вижда ли го?

Филип се опитва да го размести, да измъкне корковата тапа.

— Седни.

— Какво има зад него?

— Ще заглуши звука, ще му придаде повече концентрация. СЯДАЙ!

Филип чува тропота на копита по дървото.

После червеният цвят се отразява в метронома, както и бялата полюшваща се брада и влажни очи, изгубени във възрастното лице. Усеща тънка, но силна ръка на рамото си и си мисли, че майка му го докосва и разтърсва, докато той търси мястото вътре в себе си, центъра на всичко, след като гамите са изсвирени и упражнението е приключило, в онази магическа минута на сътворение, минутата, когато Филип се чувства свободен.

Мъжът сграбчва дръжката на барабана и той се превръща в рисунка, закачена на стената, после отново в барабан.

Отблизо старият мъж изглежда още по-стар. По-мъртъв дори, отколкото когато се бе преструвал на призрак.

Филип поглежда към пианото и изражението на стареца се променя, сякаш току-що е осъзнал, че е в грешната стая, прекалено близо до източника на звука.

Сътворение. Открил го е.

Мъжът се обръща бързо, за да излезе. Филип го сграбчва за китката.

С новопридобитата си сила, силата на лекарството, стиска здраво стареца.

После, все така стоящ, все така стиснал неумолимо крехката китка, засвирва собствената си песен.

С една ръка.

„Бъди тук".

Чува стенанията на Елън. Усеща яростната мълниеносна атака на заливащия го звук. Но не затваря очи.

Вижда как мъжът в червено се сплесква като канче, толкова внезапно, че изглежда като отнесен от вятъра или от внезапно раздвижило се огромно търкалящо се колело.

Елън е просната на една страна на пода.

Филип отива при нея. Тя му сочи към барабана.

— Той… крие… нещо…

Но Филип вече го знае.

Връща се до пейката пред пианото, покатерва се върху нея и сваля барабана от стената.

Зад него има тунел. И от тунела се чуват гласове, носещи се като естествено плоско ехо, гласовете на хора, които го зоват, които са разпознали песента, която е изсвирил.

61

Страната на чудесата я няма вече. „Дейнс" си имат ново студио, далече от центъра. По-скоро е стая всъщност, която някога е била използвана за офис, но сега в нея са струпани барабаните на Дуейн, усилвателят на Лари и синята китара на Рос. Пианото на Филип е долепено до далечната страна, така че той трябва да мине покрай останалите, когато иска да седне, готов да засвири.

Никой в Детройт не знае за това място. И момчетата поглеждат през рамо, когато пристигат, когато влизат през входната врата, докато се питат: „Днес ли е денят, в който правителството на Съединените американски щати ще ни открие? Това ли ще е денят, в който ще ни отведат до подобна незабележима стая, в която обаче няма да има инструменти за свирене? Това ли ще е денят, в който ще ни разпитват, докато ни пречупят?".

Филип поддържа контакт с Щайн и Гриър, но и това също го правят тайно, скришом от всички.

Платени телефони далече от града. Кратки, лаконични разговори.

А вече и те не им се струват необходими.

Лавджой бе единственият, когото намериха мъртъв. Не сплескан обаче.

Лари каза, че е умрял съвсем нормално, както би станало с всеки човек, държан в задушна, лошо проветрена килия под пустинята. Филип носи неговата лента за ръка — не защото иска да си спомня времето, което бе споделил със Смахнатия блондин, а защото тя му напомня за ужасите, които се крият в сенките, ту вляво, ту вдясно, докато вървиш по Пътя.

— В коя тоналност? — пита Рос, шепнейки, докато се кани да засвири. Напоследък им е трудно да не искат да бъдат тихи. И все пак има безценни, вълшебни моменти, когато изпитват желание да бъдат гръмки.

Елън стои до вратата. Напоследък все изглежда притеснена и Филип знае, че е заради лекарството. Помоли я да спре да му казва колко им е останало. Наближава денят, когато ще се сблъска с болката от нараняванията, които е понесъл. Но когато това се случи, той има любима, приятел, медицинска сестра, която ще му помогне.

— Фа — казва той и докосва инстинктивно висящия от врата му клавиш. Фа от Every Good Boy Does Fine. Фа от FACE. Краят на едната фраза и началото на другата.

— Добре — прошепва Дуейн, докато се кани да удари барабаните си. — Готови ли сте?

— Готов — казва Лари.

— Аха — казва Рос.

— Да — казва Филип.

Тъмната кожа на Дуейн почти се слива със сенките и той самият прилича донякъде на призрак, докато удря пръчките си една в друга.

Трябва да са тихи. Трябва да се скатават. Не трябва да привличат внимание към себе си, да дадат причина на някого да повика полиция, да накарат хората да се зачудят какъв е този шум, който идва от предполагаемо празния офис на Хилтън Роуд.

Но днес Пътят ги води към ново гръмко място.

Така че днес… те ще вдигнат шум.

— Едно, две, три, четири…

— гаси осветлението -

БЛАГОДАРНОСТИ

През 1985-а, две години преди да срещна хората, с които в крайна сметка щяхме да имаме 2000 участия (докато обикаляхме Америка като бездомна, смахната банда в продължение на шест години), бях десетгодишен хлапак, опитващ се да напише първия си роман. Не завърших книгата. Бе прекалено трудно.

В онези дни идеята да пиша музика, в каквато и да е форма, бе пълна безсмислица за мен. Все едно някой да ми бе казал: „Синко, ако искаш, можеш да бъдеш дърво".

Не че не вярвах, че човек може да прави каквото си поиска със своя живот (да, бях доста далеч от пълното приемане на този начин на мислене, но в съзнанието ми бе започнала да се оформя пътечка от трошици към него), но смятах, че музиката е нещо, което може да прави някой друг. Някой, роден да създава музика може би. Също така някой по-висок. С по-хубава коса. С по-хубаво яке.

Някой по-готин от мен.

Въобще… някакви други хора.

Но после… срещнах някои от тези други хора.

В сърцевината си „Колелото на лудостта" е книга за една музикална група. Не съм написал нито ред, без да мисля за хората, които ще изброя тук, хората, които не само ме научиха как да свиря, как да свиря на живо и как да живея музиката, но освен това първи ми показаха най-нежните песни на света:

Дерек Бърк — ударни

Джейсън Берковиц — китара

Джон Горнбейн — ударни

Адам Мелин — автор на песни/вокал/китара

Марк Оуен — автор на песни/вокал/китара

Стивън Палмър — китара

Чад Стокър — бас китара

Благодаря на Кристин Нелсън, Уейн Александър, Райън Люис, Кандис Лейк и Зак Уагман. Благодаря на издателство Еко-Харпър Колинс. И благодаря на Дейв Симър. Ще повтарям тази благодарност като ехо, завинаги.

Благодаря и на теб, Алисън.

И на „Хай Стрън". Отново.

А сега хайде да направим един дяволски готин албум. Какво ще кажете да е във фа?

БЕЛЕЖКИ ПОД ТЕКСТА

1

The Danes (англ.) — името на групата има няколко значения. В случая авторът има предвид основното значение: породата кучета немски дог, с идеята за „старите, опитните кучета". — Б. пр.

2

Фрази, използвани за запомняне на реда на нотите по петолинието чрез първите букви на думите. Every Good Boy Does Fine — буквално „Всяко добро момче постъпва правилно". Английското съответствие на нотните знаци е следното: E — ми, G — сол, B — си, D — ре, F — фа; Face — „лице". Означенията са за: F — фа, A — ла, C — до, E — ми. — Б. пр.

3

Bland (англ.) — скучен, досаден, вял. — Б. пр.

4

Sparkler (англ.) — бенгалски огън, фойерверк. — Б. пр.

5

Dane (англ.) — букв. датски дог. Съвременният дог първоначално е селектиран в Дания, откъдето идва и името. В края на XIX в. различните варианти на породата са класифицирани като „немски дог". — Б. пр.

6

Science Fiction Theatre — американско телевизионно предаване, излъчвано от 1955 до 1957 г. — Б. пр.

7

Празник в Мексико и в Латинска Америка. — Б. пр.

8

Система от въздушни течения, т. нар. циркулационна клетка, която придвижва значителни количества въздух към горния част на атмосферата. Причина за формирането на много от пустините. — Б. пр.

9

Бинаурален психоакустичен ефект, известен още като Ефект на Хаас, или закон за първия вълнови фронт. Описан от Хелмут Хаас през 1949 г. В основата му е теорията, че посоката на възприятие се определя от посоката на първия пристигнал вълнови фронт. — Б. пр.

10

Модел на „Крайслер", произвеждан от 1940 до 1996 г. — Б. пр.

11

Тауматроп — популярна играчка от Викторианската епоха. Най-често представлява картичка или картонен диск, с изображения и от двете страни, прикрепена на въженца. Когато въженцата се завъртят бързо, двете изображения се комбинират в едно поради персистенцията на човешкото зрение. Предшественик на анимацията. — Б. пр.

12

Ich dien (нем.) — „Аз служа"; мотото на принца на Уелс, прието от него след битката при Креси (1346 г.), заедно с гребена на шлема с щраусови пера като герб. — Б. пр.

13

„Детройт Ред Уингс" — хокеен отбор от НХЛ, основан през 1926 г. в Детройт, Мичиган. — Б. пр.

14

Възглас при играта с малки деца, когато възрастният прикрива лицето си; смисълът е „има ме, няма ме". — Б. пр.

15

Последовател на деизма (от лат. deus — бог) — религиозно-философско учение, възникнало през XVII–XVIII в., което признава съществуването на Бог и сътворението на света, но само като първопричина, и отрича съществуването му като личност, както и намесата му и контрола му в природните и обществени събития. Деистите обикновено не принадлежат към никоя църква и не изпълняват никакви религиозни практики. — Б. пр.

Content

Джош Малерман
Червеното пиано

ПЪРВА ЧАСТ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

ВТОРА ЧАСТ

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

БЛАГОДАРНОСТИ

БЕЛЕЖКИ ПОД ТЕКСТА