Poutník

Elaine Cunningham

Poděkování

S vděčností Toddovi Lockwoodovi, znamenitému malíři, jenž svými obrazy vypráví příběhy. Děkuji, že ses pokusil vidět Liriel stejně jako já, a za to, že jsi uspěl nad všechna očekávání. Už nikdy se nedokáži podívat na obálku Spletitých sítí, aniž by mě ta známá podoba na okamžik neohromila!

Děkuji Bobovi Salvatoremu, jehož velkorysá povaha a laskavá podpora zapříčinily, že výprava na území temných elfu byla o něco méně děsivá, než by za jiných okolností byla.

A konečně děkuji čtenářům, kteří mi v několika uplynulých letech psali a dožadovali se završení Lirielina příběhu.

Věnování

Tento příběh věnuji památce své babičky Franceszky Cwitovzské, čtenářky snů, vypravěčky starých příběhů a spřízněné duši. V Rašemenu by byla jako doma. Dziękuję, babka.

Předehra

Tupý meč

Bitva o údolí Imil, Rašemen, 1360 DL

Západní hranici údolí Imil strážily zbytky starodávného stromu. Mohutný kmen, zčernalý dávnými plameny, byl silný jako kouzelnická pevnost a bouřemi zkroucené větve, holé a špičaté jako kopí, jej obepínaly stejně odhodlaně, jako když se horský los parožím brání útoku vlků.

U paty stromu vířil teplý opar a vysoko nad ním z klenutého portálu, napůl ukrytého mezi rozeklanými hroty poničeného dřeva, proudilo slabé světlo. V tomto vstupním otvoru stály tři černě oděné postavy: rašemenské Čarodějnice, strážkyně obležené země.

Hleděly přes přenádherné místo, hluboké úzké údolí, které se táhlo podél severní strany horského pásma, známého jako Běžící skály. Zimy v Rašemenu byly dlouhé a úporné, ale tady vládlo věčné jaro. V úzkých prostorách mezi kameny bublaly a kouřily horké prameny. Tráva byla hustá a měkká a v teplém vzduchu se vznášela sladká vůně lučního kvítí. Bystré potůčky vzrušeně švitořily a vychloubačně si vyprávěly krátké příběhy o cestách dolů po členitých úbočích hor. Čarodějnice, kterým tato pevnost patřila, obvykle doprovázely zpěv ptáků hovorem o vlastních záležitostech. Dnes žádní ptáci nelétali ani nebyl slyšet jejich zpěv. Dokonce i zpěněné říčky působily zvláštním zkroceným dojmem. Stejně jako Čarodějnice, i samo údolí očekávalo příchod Smrti v tichosti.

Uprostřed trojice stála Sofie, kyprá stará žena, kterou by si v jiné zemi bylo možné splést s bodrou vesnickou bábou. Tady v Rašemenu othlor – starší mezi Čarodějnicemi – čerpaly magii ze samotné země. Jaro v sobě mělo mocný příslib, ale nikdo z Rašemenců by zimě neupíral moc ani krásu. Sofie stála jako královna, jíž byla, stejně jako dvě hathran vedle ní: schopné Čarodějnice v pozdním létě života. Tyto tři tvořily mocné sesterstvo, připravené spojit svou magii do jediné síly. Na horských výčnělcích stály připravené další podobné skupiny a jejich černá roucha vypadala na sněhu jako tmavé šrámy.

Pronikavýma, jasně modrýma očima si Sofie prohlédla shromážděné bojovníky, připravené k bitvě. Vše bylo tak, jak má být. Z mnoha vesnic dorazily skupiny válečníků a jednotlivé tesáky se shromáždily pod vlastními zářivými zástavami. Jak bylo zvykem, berserkrové stáli v čele, ale dnes všichni seděli na chundelatých robustních rašemenských ponících. Divoký prudký útok řvoucích berserkrů, který tak účinně rozpouštěl nepřítelovu odvahu a odhodlání, působil proti tuiganským jezdcům jen omezeně. Dnes se rašemenští válečníci postaví jízdou proti jízdě.

Vojsku velel sám huhrong. Sofie k němu sklouzla pohledem a pocítila bodnutí smutku, když si uvědomila, že Železný lord zešedivěl a jeho kdysi mohutná ramena se hrbí pod tíhou stáří. Připomněla si jeho širokou ošlehanou tvář, poznamenanou časem a jizvami z vybojovaných a vítězných bitev.

Z náhlého popudu vsunula ruku do vaku, který měla zavěšený na opasku. Dotkla se starodávných kostí pokrytých vyřezanými runami a byla v pokušení podívat se, zda v sobě starý válečník ukrývá ještě jedno vítězství.

Ne. Hyarmon Hussilthar vede bojovníky, avšak ona je tady othlor. Nakonec bude vítězství či prohra v bitvě na ní, a každá Čarodějnice, která se snaží zjistit, jaká je její budoucnost, si říká o špatný osud.

Sofie rychle vytáhla ruku z vaku, zlehka si plivla na prsty a pak jimi třikrát prudce švihla. Ostatní Čarodějnice na tento malý rituál nijak nereagovaly. Pro Rašemence byly takové věci stejně běžné jako dětský smích či zimní kašel.

Rituál Sofiiny nepojmenované obavy zcela nezahnal. Očima zalétla k místu, kde se shromáždili berserkrové z domu Černý medvěd, všichni na statných ponících, černých jako uhel. V jejich čele byl Mahryon, fyrra vesnice Dernovia, obrovitý muž, stejně tmavý, zarostlý a divoký jako jeho polodivoký válečný koník.

Srdce staré Čarodějnice zahřála vlna hrdosti. Ačkoli byla mezi rašemenskými Čarodějnicemi othlor, kdykoli uvažovala o tom, čím zemi prospěla, obracely se její myšlenky k Mahryonovi, jejímu jedinému synovi. Jak rychle se kolo otáčelo, jak brzy se z chlapců stávali válečníci! Z jejího dítěte byl prošedivělý veterán a po boku mu jel vlastní syn. Chlapci – Fjodorovi – nebylo ještě ani dvacet, ale již čtyři zimy jej počítali mezi rašemenské berserkry.

Sofiin stále přetrvávající neklid ještě zesílil. Poslední dobou slýchala Fjodorovo jméno. Nejprve se o smělých činech mladého berserkra vyprávělo s nadšením, jež bylo brzy ještě okořeněno respektem. Poslední příběhy, které se k Sofiiným uším donesly, v sobě měly nádech bázně, což byla emoce, jejíž existenci Rašemenci neradi připouštěli a ještě méně raději se k ní přiznávali.

Sofie nespouštěla z vnuka pohled, zatímco v dálce začalo sílit hřmění jako tlumené rytmické dunění válečných bubnů. Berserkrové spustili vlastní píseň, hudební pozvánku k bojovému šílenství. Píseň sílila a mohutněla a s ní i muži, kteří ji zpívali. Jejich obličeje plály krvavou červení a tmavé vlasy se kroutily kolem zuřivých tváří, jako by se do nich náhle opřel vítr. Iluze, pocházející z magického bojového šílenství, zasáhla dokonce i poníky a propůjčila jim hrozivou velikost a mohutnost obrněných rytířských koní.

Huhrong zvedl ruku do výšky, aby zadržel vzdouvající se příboj bitvy. Sofie věděla, jaká je jeho strategie: jakmile začne útok, biče Čarodějnic udeří na postupujícího nepřítele zezadu, odříznou mu cestu k útěku a mnoho nepřátel srazí z koní a přinutí je bojovat pěšmo na rašemenské půdě.

Sofiiny rty se zkroutily v ponurém úsměvu. Nájezdníci brzy zjistí, že Země se dokáže nejlépe ubránit sama.

Nepřítel se objevil na dohled a Sofiin úsměv zakolísal. Vpřed se valil početný pěší prapor, který měl velký náskok před tuiganskými válečníky na koních.

Bylo zvláštní, že měli tolik pěších vojáků. Tuigané a jejich koně byli téměř tak neoddělitelní jako dvě části kentaura. Přestože v tundře chovaným koním chyběla divokost rašemenských poníků, vědělo se, že jsou to inteligentní a věrná zvířata, která se svými jezdci zůstanou až do smrti.

Sofie náhle pochopila pravdu.

„Dierneszkitové,“ řekla tiše a ohlédla se na obě Čarodějnice po svém boku. „Tuigané na nás přivedli bezduché.“

Obě ženy zbledly. V této zemi se lidé se zombiemi setkávali jen zřídka a velice se jich obávali. Ženy se bez váhání pustily do zpěvu vzývání. Sofie se k nim připojila a všechny tři pronášely prosbu k duchům, kteří obývali potoky, stromy a skály tohoto čarovného údolí. Čarodějnice společně naléhavě žádaly duchy, aby nakrátko opustili domovy, vstoupili do těl zabitých nepřátel a umožnili Čarodějnicím ovládnout je. Jejich magie se natáhla do údolí, smísila se s pátrající mlhou a rozvlnila jarní louky.

Avšak duchové, kteří během uplynulých dvou let byli stále nepředvídatelnější, vůbec neodpověděli. Nemrtvá horda se vytrvale šourala vpřed. Jezdci se zastavili a zůstali stát ve velkém kruhu zimou zhnědlé trávy, která zjizvila zemi jako blednoucí modřina.

Sofiin hlas zaváhal jako první. „Jak je to možné?“ zamumlala. Rozmístění magie prostých míst bylo přísně střežené tajemství. O Tuiganech se říkalo, že se vyznají v mučení, ale přesto jí připadalo neuvěřitelné, že by nějaký Rašemenec za jakýchkoli okolností tuto informaci vyzradil.

Fraeni, nejmladší z trojice, němě naznačila, jak před sebe v půlkruhu rozsypává sůl na ochranu proti zlé magii. „Čas svárů,“ pronesla zpěvavě, „když Trojice mlčela a dávno mrtví hrdinové kráčeli zemí. Od té doby už naše moc není stejná.“

Othlor toto zřejmé prohlášení odbyla prudkým mávnutím ruky. „Zbytek údolí ale smrt magie nezasáhla. Duchové těchto míst – telthorové – jsou zde. Cítím je. Jenom se k nim nedokážu dostat.“

„Je to jako pokoušet se zpívat v souladu s našimi sestrami na Havraním vrchu,“ řekla třetí Čarodějnice a kývla k nejvzdálenějšímu stanovišti. „Vidíme je, ale neslyšíme, a ani ony nás.“

„Přesně tak,“ zachmuřeně přikývla Sofie. „Pokračujme. Přikažte bičům!“

Zničehonic se ve vzduchu objevily desítky zbraní – mnohohlavých hyder, stvořených z magie a černé kůže. Široké bodce s kovovými spáry se zvedly, prohnuly vzad a švihly vpřed. Údolím se rozlehlo ostré praskání jako hřmění a blesk a jeho ozvěna se odrážela od jednoho vrcholu k druhému. Všechny biče po sobě v řadách postupujících nepřátel zanechaly hluboké nekrvavé brázdy.

Zombie postupovaly dál.

Čarodějnice se chytily za ruce a společně vykřikly jediné zvučné slovo. Ze země ve vražedných gejzírech vytryskla horká pára. Vzduch se naplnil zápachem shnilého masa, ale zombie při postupu nezaváhaly.

Vzduch zaplnila černá křídla havranů, kteří odpověděli na volání Čarodějnic. Havrani slétli dolů na nemrtvé mršiny, jejich spáry drásaly a zobáky se zabodávaly do nevidomých očí. Zombie srážely ptáky stranou, až peří létalo. Nakonec havrani marný boj vzdali, vznesli se do vzduchu, kroužili kolem a hněvivě nepřátelům spílali.

Nemrtví válečníci stále postupovali vpřed.

Jedna z Čarodějnic na nedalekém skalním výběžku vypustila na nemrtvé válečníky proud magického ohně. Útok se k cíli ani nepřiblížil. Z říčky vyrazil hustý mrak mlhy ve tvaru draka se široce rozevřenými čelistmi. Vrhl se po ohni a celý jej spolkl. Z jeho nozder stoupaly chuchvalce páry a drak se postupně znovu ponořil do vody.

„Hlupačko,“ zamumlala Sofie. „Zemi nemůžeš porazit tím, že na ni zaútočíš. Jsme snad kouzelníci, abychom tvořily to, co chceme, tím, že zničíme to, co potřebujeme?“

„Ty nestvůry nejsou z přirozeného nebo duchovního světa,“ namítla Fraeni. „Jak s nimi budeme bojovat?“

Stará Čarodějnice kývla k netrpělivým berserkrům. „Teď je to jejich bitva.“

V tu chvíli Želený lord mávl rukou a vyslal své muže do boje. Několik tesáků pobídlo koně a ti se rozběhli do útoku. Bijící kopyta a dopadající meče srážely zombie na zem.

Neumíraly tak jako lidé. Strhávaly koně s sebou dolů a jejich kostnaté prsty svíraly, zavrtávaly se a trhaly dokonce i poté, co byly končetiny odťaty od těla. Mnozí válečníci pobízeli koně vpřed, netušíce, že se useknutá ruka jako pavouk šplhá po koňském kohoutku k jezdci.

Sofie sledovala, jak huhrongův svištící meč zasáhl jednu ze zombií pod hrudní koš a hladčeji přepůlil. Horní polovina těla odlétla, otáčela se ve vzduchu a ruce sebou mávaly kolem v divoké snaze něčeho se zachytit. Poloviční zombie sevřela dlouhou poletující hřívu a podařilo se jí vytáhnout nahoru a sevřít poníkův krk. Její čelisti začaly hlodat a hlava se divoce zatřásla, když zvířeti trhala hrdlo. Mezitím za sebou spodní polovina trupu a nohy vlekly šedé vnitřnosti a plahočily se dál přímo do nejhustšího útoku. Jeden z černých poníků do polovičního stvoření narazil a klopýtl. Jeho jezdec spadl a rychle zmizel pod rojícími se nemrtvými.

Všude, kam Sofie pohlédla, se odehrávala podobná pochmurná varianta stejné scény. Zastínila si oči a zaostřila pohled na opačnou stranu bojiště. Tuiganští jezdci zůstávali na místě, v magie prostém pásu země, kam se žádný magický bič neodvážil a kam nedosáhlo žádné kouzlo. Očekávala, že k tomu může dojít – když už ne záměrně, tak náhodou – ale nepokládala to za něco, s čím je třeba dělat si starosti. Koneckonců, duchové mohou jít, kam je libo.

Proč pak mlčí?

Cítila, jak Mahryonův kůň zakopl a jak její syn padá dřív, než skutečně našla místo, které přijalo jeho prolitou krev. Jeho meč se zvedal stále znovu a znovu jako jasný záblesk mezi zmítajícími se těly a nacházel údy bezduchých stvoření, která jej strhla dolů. Samotného muže neviděla, ale jeho plamen jasně plál v jejím srdci a duši.

A pak zmizel jako svíčka sfouknutá větrem.

Letitá Čarodějnice vyrazila zmučený výkřik, který vytryskl až z hloubi její duše, kvílivý nářek pro Mahryona – jejího prvorozeného, její dítě, syna jejího srdce! Mladší ženy propletly paže kolem jejího pasu a podepřely ji, zatímco se připojily k nářku a proměnily jej v moc.

Náhlý vichr zvedl asi dvacítku nemrtvých stvoření a mrštil jimi dozadu. Berserkrové, na které nemrtví útočili, se sebrali a bez ohledu na zranění zaútočili.

Sofie potlačila vlnu zármutku a pátrala po Fjodorovi. Ten byl stále ještě v sedle a ve větru se nesl jeho rozběsněný zuřivý křik, tak podobný tomu jejímu, jako by to byla ozvěna, odrážející se od skal. Poník se otáčel, kopal a kousal, zatímco Fjodor smetl stranou houf zombií. Kůň s jezdcem se prodrali skrz a tryskem se rozjeli k padlému válečníkovi. Chlapec seskočil z koně dřív, než zvíře stačilo zastavit, a v běhu se dotkl země. Poník odběhl stranou; Fjodor se sklonil a sevřel otcův meč.

Zvedl jej nad hlavu, zuřivě zařval a vrhl se do útoku. Hnal se vpřed a prosekával si cestu nemrtvými válečníky jako sedlák sklízející úrodu. K Sofiinu ohromení se vynořil ze smrtícího sevření a pokračoval v běhu k vyčkávajícím jezdcům.

„Tohle je odvaha!“ zajásala Fraeni. „Ale co zmůže jeden meč?“

Jako by Čarodějnici slyšel, vrazil Fjodor meč do pochvy a běžel dál. Ve vzduchu popadl jeden z neúčinných čarodějných bičů a stáhl jej zpátky.

Všechny tři Čarodějnice zatajily dech. Jejich ohromení se šířilo celým údolím, když Čarodějnice i válečníci sledovali něco nepředstavitelného. Čas se na okamžik zastavil…

Desítky černých kožených pramenů v jediném šedém rozmazaném záblesku švihly vpřed.

Fjodorův první úder zasáhl tuiganského jezdce a se silou, která drtila kosti, se mu omotal kolem těla. Když berserkr zbraň odtáhl, vlekla za sebou dlouhé pásy masa. Kůň se splašil a uhnul před hromovým prásknutím a náhlou sprškou krve, a odhodil tělo svého majitele na dalšího válečníka.

Fraeni tiše zaklela a udělala rukou prudké gesto, vyhrazené těm Rašemencům, kteří porušovali základní zákony země. Když zahlédla Sofiin nevěřícný pohled, na svou obranu řekla: „Ten kluk je blázen! Třímat čarodějný bič znamená smrt!“

„Ano, je to blázen,“ souhlasila Sofie, „a ano, znamená to smrt – a ať je za to Trojice pochválena!“

To už si probojovali cestu i další berserkrové, kteří prokličkovali kolem tuiganských mečů a plašících se koní. Fjodor pokračoval v sebevražedné cestě, švihal po nájezdnících, srážel je z koní a nutil zvířata dávat se zděšeně na útěk. Jakmile se útočníci ocitli na zemi, moc toho proti rašemenským šíleným obráncům nemohli dělat. Rašemenské tesáky je zahnaly z magie prostého kruhu hlouběji do údolí. Tam na ně čekaly magické biče. Společně s tím Fjodorovým zpívaly smrtící píseň a hnaly Tuigany k Imilturu a armádě, která je tam očekávala.

Když bylo po všem, Sofie poslala Čarodějnice mezi raněné, aby tam vyhledaly a pomohly těm, které šlo ještě zachránit. Oddělovat raněné od mrtvých a mrtvé od nemrtvých byla děsivá a nebezpečná práce. Nebudou pracovat samy: obloha už zčernala havraními křídly a z prohlubujících se stínů Jasanového lesa se ozývalo hladové vlčí vytí.

Sofie se rychle ponořila do čarodějnického transu a vklouzla do šerého nadsvětí, které spojovalo říše živých a duchů. Natáhla se k sestrám, střežícím ašanské Strážní věže. Musí vědět, co se k nim blíží.

Rychle se dotkla myšlenek první Strážkyně, Čarodějnice, která stála u brány do nadsvětí, a beze slov jí sdělila, co muselo být řečeno. Když věž varovala, přesunula se k další a další. Ve třetí věži nenašla žádnou Čarodějnici v transu, která by hlídala portál. Místo toho ucítila zmatené duchy, vyhnané z obvyklého domova…

A výbuch moci, který jí mrštil přes místnost.

Sedý svět explodoval v bílém záblesku bolesti a pak ji obklopila temnota.

Sofie neslyšela vcházející válečníky a nedokázala říci, kdo měl tu drzost nalít jí do krku doušek jhuildu. Probrala se s kašláním a prskáním a první, co pronesla, bylo pár vybraných slov, která se naučila za dnů strávených v domě válečníků.

Hubená, přesto stále silná ruka uchopila její a vytáhla Sofii na nohy. „To si nech pro Tuigany, Sofie.“

Zaostřila na tvář stárnoucího huhronga a pak zalétla pohledem k bledému mladíkovi, který stál o krok stranou a o dva za ním. Znovu se zadívala huhrongovi do obličeje.

„Vyhráli jsme další bitvu, Hyarmone Hussilthare. Možná bychom se všichni měli napít.“

„Ještě nenastal čas oslav,“ řekl huhrong chladně. „Mladý Fjodor porušil útvar a podle toho by s ním mělo být naloženo.“

Sofie se posměšně zasmála. „Porušil útvar? Už ti tak ochabl zrak, Hyarmone, že sis naše berserkry spletl s cormyrskými Purpurovými draky? Muži z Rašemenu nepochodují do bitvy jako mravenci.“

Starému muži vyskočily na tváři skvrny. „I vlci útočí s větší kázní a řádem!“

„A s menší zuřivostí,“ odsekla. Kývla k Fjodorovi. „Tenhle mladý válečník zvrátil průběh bitvy. Dobře to víš.“

„Tenhle mladý válečník je nebezpečný, a to víš ty. Není svým vlastním pánem. Který člověk, co má všech pět pohromadě, by se dotkl čarodějného biče?“

Železný lord sáhl dozadu a z bandalíru na zádech vytáhl dlouhou tmavou zbraň a hodil ji na zem. S hlasitým zvonivým zařinčením dopadla na kamennou podlahu a znělo to jako hluboký válečníkův umíráček.

„Nepopírám, že mladý Fjodor splnil povinnost,“ řekl huhrong mírnějším hlasem. „Já teď musím vykonat svou, a ty také.“

Takové byly zákony země, zrozené z nutnosti, a Sofie neměla proti jeho požadavku co namítnout. Stroze přikývla na znamení souhlasu a propustila jej. Železný lord sklonil hlavu a vyšel z místnosti.

Sehnula se pro zbraň. Oběma rukama ji uchopila na vzdálenost paže a pečlivě si čepel prohlédla. Byla rovná a spolehlivá, stejně dobře zpracovaná jako kterákoli jiná zbraň v Rašemenu. Také byla těžká – dokonce i v plné síle mládí by ji tak dokázala držet jen chvíli. Podobnými meči bylo téměř nemožné vládnout v bitvě, leda ve stavu bojového šílenství. Neměla ostří. Byl to kyj, a ne sečná zbraň. Berserkr, jehož zuřivost se vymkla kontrole, byl nebezpečný sobě i ostatním, a zemřít vlastní rukou či mečem byla pro každého Rašemence ta největší potupa.

Obrátila se k mladíkovi a v jeho očích spatřila zachmuřené přijetí vlastního osudu. Než mohla promluvit, na opačné straně místnosti se zatřpytil temný oblak magie, který na sebe vzápětí vzal mlčenlivou hmotnou podobu. Těla tří rašemenských Čarodějnic – žen, jejichž smrt málem znamenala i Sofiinu – se vrátila do nejbližší pevnosti.

Sofie upustila černý meč a pospíšila si k padlým sestrám. Její mysl odmítla spočítat všechna jejich zranění a jen vzala na vědomí, že se jim dostalo strašlivé smrti. Dvě z nich stále měly černé masky, které Čarodějnice nosily na cestách, a když vyvolávaly kouzla. Třetí Čarodějnice měla masku zavěšenou na opasku. Její tváře se násilná smrt nedotkla a vypadala mladě, krásně a velice povědomě. Byla to tvář, již Sofie jako dívka vídala, když se podívala do průzračné tůně nebo postříbřeného skla.

Sofii pukalo srdce, když padla na kolena a odvázala masku. Ženina tvář se změnila do letité tváře Žany, jejího dvojčete. Sofie jemně shrnula stranou pramen šedých vlasů a zašeptala modlitbu, aby sestřině duši urychlila cestu.

Celý život strávený plněním povinností tuto novou bolest odsunul stranou. Pevnými prsty si Sofie přivázala masku k vlastnímu opasku. Později k sobě přivolá Fraeni, masku jí dá a pošle ji bránit Strážní věž. Žana byla jednou z nejmocnějších Čarodějnic v zemi a strážila mnoho pokladů. Kromě Masky Danigaru jí byla svěřena ebenová hůl přání a úkol vypátrat prastarou moc ukrytou v Poutníkově amuletu.

Sofii naplnila silná neblahá předtucha, Čarodějnice vsunula jednu ruku pod vysoký límec sestřina roucha a prsty pátrala po řetízku. Byl pryč – ukradli ho kouzelníci, kteří zabili její sestru.

Stejně tak zmizel sestřin sen. Podle starých příběhů měl Poutník moc svazovat a lámat, uzdravovat a ničit. Žana si byla jistá, že má hrát roli v obnovení rašemenské magie.

Břemeno žalu bylo náhle pro Sofii příliš těžké. Místnost ve věži se zatočila a rozmazala a Sofiina duše se napjala na vlákně života, jak toužila následovat své dvojče.

„Babičko?“

Váhavá otázka, pronesená hlubokým zvučným basem, Sofií otřásla a vrátila ji do přítomnosti. Jediným plynulým pohybem vstala, nasadila masku klidné vznešenosti a obrátila se k Fjodorovi.

Mladý válečník byl bledý, vyčerpaný a potácel se. Byl zázrak, že vůbec dokázal stát. Nevolnost, která se rašemenských válečníků po procitnutí z bojového šílenství zmocňovala, dokázala být svým způsobem stejně zničující jako vražedná zuřivost.

V srdci staré Čarodějnice se mísila pýcha a žal, když se naposledy zahleděla na příbuzného. Fjodor byl syn svého otce – silný muž a dobrý válečník. Přestože byl tak mladý, mluvilo se o tom, že z něj udělají velitele vlastního tesáku. S těžkým srdcem zvedla tupý černý meč a podržela jej tak, aby jí ležel na rukou.

„Přinesl jsi Rašemenu čest,“ řekla Čarodějnice tiše. Žasla nad tím, že se jí podařilo slova rituálu pronést, aniž se jí třásl hlas. Přesto musela ztěžka polknout, než dokázala pronést i poslední slova. „Se ctí jdi do své poslední bitvy.“

Vzal si od ní zbraň a bez váhání přijal rozsudek smrti. Čestné smrti, to ano, ale přesto smrti. Sofie zvedla ruku, aby mu dala požehnání, udělované mrtvým a umírajícím, ale ať se snažila sebevíc, nedokázala obřadní gesto provést.

Dlouhou chvíli stará Čarodějnice a mladý válečník stáli jako živý obraz a pak Sofie ztěžka spustila ruku k boku.

Už viděla dost smrti.

Vak, v němž ležely věštecké kameny, se posunul, jako by se staré kosti uvnitř samy od sebe hýbaly. Sáhla dovnitř, vytáhla hrst vyřezávaných kamenů a hodila je na podlahu.

Při dopadu vytvořily kolem mladíka dokonalý kruh. Okamžitě jej obklopily průsvitné, rychle se měnící obrazy, tak četné a prchavé, že je Sofie nedokázala všechny postřehnout. Jeden, který upoutal její pozornost, byl obraz vrány se zlatýma očima, jež měla na krku starodávný amulet, runami pokrytou dýku z kalného vybledlého zlata.

„Poutník,“ pronesla nahlas a uslyšela moc, která naplnila její slova jako silný vítr, vanoucí v zimě mezi stromy – moc Zraku. „Najdi Poutníka. Ona bude svazovat a lámat, uzdravovat a ničit. Přivedeš ji do Rašemenu a ona tě přivede domů.“

Obrazy kolem Fjodora vybledly a moc, již Čarodějnice přivolala, se ztratila jako ustupující bouře.

„Poutník,“ zopakovala Sofie vlastním hlasem jako odpověď na rozpaky ve vnukově tváři. „Je to starý artefakt našeho lidu. Musíš ho najít a vrátit mi ho.“

Válečník odpověděl neradostným úsměvem. Zvedl černou zbraň, sevřel čepel, přejel po ní dlaní a pak ukázal nezraněnou ruku.

„Prohlásili mě za nydešku, tupý meč. Podle zákonů Rašemenu jsem mrtvý muž.“

„A to tě omlouvá, abys nemusel poslechnout svoji othlor?“ zeptala se kousavě. „Když řeknu, že půjdeš, tak půjdeš.“

Fjodor sevřel rty. „Uznávám naše zvyky a tradice. Každý berserkr, který nedokáže ovládat svou zuřivost, si zaslouží zemřít,“ řekl vyrovnaně, „ale co tak nečestného jsem spáchal, babičko, že mě odsuzuješ k vyhnanství?“

„Tak to považuj za dajemmu,“ odpověděla. Mluvila o cestě, již všichni Rašemenci podnikali na počátku dospělosti.

„Od chvíle, kdy nás napadli Tuigané, se nikdo z mladých na dajemmu nevydal. Chceš, abych opustil Rašemen ve chvíli, kdy čelí útoku?“

„Neřekla jsem to snad jasně?“

Přikývl na znamení, že rozkaz přijímá. Přesto dlouho sváděl tichý boj s pýchou.

„Jsem ochotný zemřít,“ řekl nakonec a vyslovil svou prosbu s tichou důstojností, „ale dovol mi zemřít doma. Neodsuzuj mou duši k bloudění v neznámých zemích, tak jako se to stalo padlým Tuiganům.“

To ji polekalo, protože se domnívala, že kromě Čarodějnic si nikdo jiný těchto neklidných psanců nepovšiml. „Dokážeš ty duchy vidět?“

Zaváhal. „Někdy ano. Koutkem oka. Když se na ně podívám přímo, nejsou tam, a když k nim mluvím, neodpovídají.“

Tato slova se znepokojivou přesností popisovala i situaci s duchy míst. Fjodor tedy má Zrak, pomyslela si Sofie. To nebylo nic až tak pozoruhodného vzhledem k tomu, že muži z jejich klanu patřili mezi vremjonné – Prastaré, vzácně se vyskytující muže s čarodějným nadáním, kteří vyráběli magické zbraně a vymýšleli nová kouzla. Sofie zauvažovala nad tím, že Fjodorovi řekne o stavu rašemenské magie, ale usoudila, že už tak je toho na něj dost.

„Očaruji tvou zbraň tak, aby čepel sekala, ale jen ty, kdo nejsou z Rašemenu,“ řekla. „S takovou zbraní máš stejně dobrou šanci jako kdokoli jiný dokončit úkol a se ctí se vrátit do Rašemenu.“

„A když neuspěju?“

„Pošlu Měsíčního lovce, aby tě našel a přivedl domů,“ nabídla. „Dávám ti slovo othlor a slibuji při moci Matky Rašemenu, že ať už z tvé výpravy vzejde cokoli, tvé kosti spočinou pod oblohou rodné země. Uspokojí tě to?“

Navzdory tomu, v jaké situaci se nacházel, se Fjodorovy ledově modré oči rozzářily úžasem těch, jejichž největší radostí je poslouchat a vyprávět příběhy. „Měsíční lovci opravdu existují? Myslel jsem, že jsou to jenom legendy! Opravdu takovou bytost znáš?“

„Neřekla jsem to snad jasně?“

Chvíli nad tím zázrakem přemítal, pak dlouze vydechl a rukou si prohrábl tmavé vlasy. Věnoval jí zatrpklý úsměv, který byl na jeho věk až příliš starý.

„Tohle jsou skutečně podivné časy! Tupý meč se vydává na čarodějnickou výpravu a Měsíční lovec sleduje mrtvého muže. O co tady jde, babičko? O co tady skutečně jde?“

„To ti nemůžu říct,“ odvětila zcela upřímně.

Dlouze si ji prohlédl. „Se vší úctou, othlor Sofie,“ řekl tiše, „zdá se mi, že důvod, proč mi to nemůžeš říct, je ten, že sama neznáš odpověď.“

Ano, tento syn její krve a jejího ducha viděl příliš mnoho.

„Najdi Poutníka,“ zopakovala. „S ním nalezneš svůj osud a možná i osud celého Rašemenu.“

Repríza

Neporažení nepřátelé

Přístav Lebek, 1361 DL

V mnoha tavernách v Hlubině se zpívají balady o prastarém městě, které zlo v srdcích jeho obyvatel odsoudilo k záhubě. Podle písně bylo město pohlceno skalisky a mořem a bohové na místě jeho věčného odpočinku vztyčili obrovský náhrobní kámen.

Většina hýřilů, kteří se připojili k opileckému refrénu, neměla ani ponětí, že popíjejí ve stínu tohoto „náhrobního kamene“, což ve skutečnosti byla Hlubinská hora. Jen málokdo si uvědomoval, že Přístav Lebek leží přímo pod nimi a není ani zdaleka mrtvý.

Chatrče a ulice Přístavu Lebek se neupraveně rozlézají řadou obrovských kamenných jeskyní a sítě chodeb provrtávají severní země a sahají i pod samotné moře.

V odlehlém koutě jednoho z těchto bludišť se u stropu úzké kamenné chodby vznášela temná postava. Jeho drowí magie jej držela ve vzduchu, v dostatečné výši nad magickými ochranami a poplašnými zařízeními, které by prozradily jeho příchod. Přitahoval se od jednoho rozeklaného úchytu k druhému a obezřeme se přibližoval k okamžiku, o kterém snil od chvíle, kdy se poprvé setkal s Liriel Baenre.

Gorlist, válečník, Nisstyreho syn a zástupce ve velení žoldnéřské skupiny Dračí poklad, se snažil odstínit lákavé řinčení zbraní, které se rozléhalo okolními kamennými chodbami, kde spolu bojovali drowové. Nepřítel, po jehož smrti prahl ze všeho nejvíc, mezi ozbrojenými kněžkami Eilistraee nebude.

Na drowově levé líci se začalo rozpalovat varovné teplo. Přitiskl ruku na tetování v podobě draka, jež tam měl vyvedené kouzelným inkoustem – byl to talisman, který jej varoval před tím, že jsou nablízku draci, a slabým barevným světlem ukazoval na tvorův druh a povahu. Mezi jeho prsty neproudil žádný zrádný svit. Před ním byl drak, ale byl to hlubinný drak, stvoření temnoty.

Drow se zamračil. Ovšemže to musí být Pharx, protože který hlubinný drak by dovolil vetřelci přiblížit se tak blízko ke svému doupěti? Pharx byl mocný spojenec. Bitva, k níž se drak připojí, bude krátká a s jasným průběhem. Vítězství bylo samozřejmě důležité, ale Gorlist nesměl zapomínat na vlastní pomstu.

Gorlist netrpělivě mávl ebenovými prsty a zrušil kouzlo levitace, které jej drželo ve vzduchu. Snesl se k podlaze chodby jako dosedající havran a ihned po dopadu se rozběhl. Čas utajení a nenápadnosti minul.

Gorlist se hnal k otcově skryté pracovně a zanechával po sobě oslepující výbuchy magického světla a poplašná zařízení, která kvílela jako pomstychtivé lítice. Stěna před ním se pohnula a z kamene se vyloupl dvouhlavý ettin. Netvor se před ním vztyčil a hrozivým mohutným tělem a kyjem s ostny zablokoval chodbu. Gorlist touto naprosto přesvědčivou iluzí proběhl stejně snadno, jako by skřítek prolétl duhou.

Chodba se stočila a pak prudce končila pevnou skálou. Gorlist se prohnal těsnou zatáčkou, vrhl se proti zdi, vyskočil vysoko do vzduchu a oběma nohama prudce vykopl. „Kámen“ povolil a Gorlist prorazil tajné dveře.

Dřevo se roztříštilo, police, ukrývající dveře, povolily a knihy se rozsypaly po podlaze. Gorlist se rychle převalil a vyskočil do přikrčeného postoje s dlouhými dýkami v obou rukách. Rychlým zkušeným pohledem přejel malé bitevní pole.

Otcova pracovna byla prázdná.

A vypadalo to, jako by tam řádila pohroma. Po kamenných stěnách se táhly praskliny. Umělecká díla visela nakřivo nebo rozbitá ležela na mozaikové podlaze, která se kroutila a vzdouvala, až z ní zbylo sotva víc než jen hromada suti. Část stropu se zhroutila a kusy z něj ležely na hromadách u jedné zdi. Z nedávno zřícených kamenů ještě stoupal prach a z nějakého malého skrytého potůčku nad místností na kamennou drť neustále kapala voda.

Gorlist přikývl, neboť chápal, k čemu došlo. Jak očekával, Liriel Baenre si přišla pro kouzelný artefakt, který jí Nisstyre vzal. Kouzelník na to odpověděl drobným magickým zemětřesením – to bylo od Nisstyreho mazané. Jen máločeho se obyvatelé Temných říší obávají víc než otřesů. Neexistuje žádný lepší způsob, jak tu otravnou mrchu přimět vyběhnout ven – na místo, které Nisstyremu dávalo všechny výhody.

Když válečník procházel zničenou místností a běžel chodbou, vedoucí k jeskyni s dračím pokladem, rozezněla se v jeho žilách krvežíznivost. V jeskyni bude Pharx, připravený chránit svoje zlato. Nisstyre by si určitě vybral takové bojiště!

Gorlist byl téměř u cíle, když vzduchem prolétlo děsivě trýznivé zavřísknutí. Aniž zpomalil, sevřel vlající záhyby pláště a přitáhl si kouzelný oděv k tělu, aby se tak zneviditelnil.

Vrazil na lávku, která vedla kolem obrovské jeskyně, přimhouřil oči a zahleděl se do jasného světla pochodní – nebo tak to alespoň jeho citlivým drowím očím připadalo – které vrhalo po jeskyni s pokladem mihotající se stíny. Pharxovu doupěti vévodila obrovská hromada zlata a drahokamů. Poklad se ve světle několika čadících pochodní, zasazených v držácích na stěnách, leskl. Po hromadě zlata šplhal předmět Gorlistovy nejhlubší nenávisti a s ladností tanečnice plul po pohybujícím se pokladu.

Liriel už nevypadala jako jedna z rozmazlených menzoberranzanských šlechtičen. Bývalá drowí princezna byla oblečená v jednoduchých šatech z černé kůže a meč, který měla zavěšený na boku, se dal označit v nejlepším případě za použitelný. Složitě spletené copy byly rozvázané a husté vlnité vlasy jí padaly po zádech jako divoký zpěněný proud. Gorlist jí neviděl do tváře, ale tu měl jasně vtištěnou v mysli: aristokratický sklon malé neústupné brady, kočičí jantarový odstín pohrdavých očí. Na okamžik neměl Gorlist oči pro nic jiného než pro Liriel a jeho myšlenky opanovala nenávist.

Bystrýma očima postřehl něco neobvyklého – hladkou zlatou plochu uprostřed zpřeházeného pokladu. Štiplavé dračí pižmo se mísilo se zápachem spáleného masa, což v dračím doupěti nebylo nic neobvyklého, ale za daných okolností to působilo zlověstně. Gorlist rozeznal postavu umírajícího drowa, až po hruď zapuštěného v chladnoucím roztaveném zlatě.

Nebylo pochyb o tom, že je to Nisstyre, navzdory ničivému horku tak strašlivému, že dokázalo rozpouštět mince, jako by byly z másla. V sežehnutém čele byl zasazený velký žhnoucí rubín, jehož magické světlo sláblo společně s tím, jak kouzelníkovi ubývala životní síla.

Liriel Nisstyremu vydloubla rubín z čela a zahleděla se do něj jako věštec, který si prohlíží věštecký kámen – což vlastně rubín byl. Věnovala neviditelnému pozorovateli úsměv, jakým by se královna mohla usmát na poraženého protivníka nebo lovící kočka týrat svou kořist.

„Prohrála jsi,“ řekla.

Karmínové světlo vzplálo jako v náhlém návalu hněvu a pak prudce zhaslo. Liriel mrtvý kámen zahodila a napůl seběhla, napůl sklouzla po hromadě.

A ty taky, odsekl Gorlist v duchu, když si všiml, jak se u stěny na opačné straně jeskyně objevil v zorném poli stín ve tvaru draka.

Drak se vpotácel do jeskyně a Gorlistovy rty se zformovaly v tiché bezbožné kletbě. Přece jen to nebyl Pharx, ale menší, podivnější stvoření – dvouhlavá purpurová saň. Dračice za sebou očividně měla boj a její přítomnost naznačovala, že Pharxe porazila – ale zaplatila za to. Ze svého místa Gorlist viděl hluboké spáleniny od kyseliny na jejích zádech.

Liriel zranění neviděla a dračici přivítala dravým úsměvem. Prohodily pár slov, kterým Gorlist nerozuměl. Zdálo se, že dračice se chystá ještě něco říci, ale její levá hlava nakonec podlehla zraněním. Obrovské ještěří oči se obrátily v sloup a hlava ochable a bez života klesla dopředu.

Pravá hlava chvíli sledovala smrt svého protějšku. „Toho jsem se bála,“ řekla poloviční dračice zřetelně a pak se druhá hlava zhroutila tváří dolů na Pharxův poklad.

Liriel padla na kolena a uchopila levou dračí hlavu do náruče. „Proklatě, Zip,“ řekla hlasem, v němž zněl zármutek a pocit ztráty.

Pravá hlava se pohnula a zvedla. „Jedna dobrá rada – nevěř tomu člověku. Je to naprostý šílenec! Slíbil, že mě bude následovat do Pharxova doupěte a pomůže mi bojovat. Výměnou mi nabídl, že kdyby se obrátil proti kněžkám, mám ho na místě zabít. Nejlepší obchod mého života.“

Dračice se obrátila a v hasnoucích očích se to spiklenecky zajiskřilo. „Odteď je to na tobě.“

Gorlist sledoval dračí pohled a jeho karmínově rudé oči se přimhouřily. K Liriel rychlým krokem kráčel mladý lidský muž. V ruce držel černý meč a upíral na truchlící drowí ženu starostlivý pohled.

„Je naživu,“ zašeptal Gorlist bezvýrazně, znechucený sám sebou i Nisstyrem, že tomu člověku dovolili přežít. Když muže viděli naposledy, ležel vedle uhasínajícího ohniště. Drowí žoldnéři viděli jen to, co Liriel chtěla: rozptýlení v podobě jejího nahého těla a lež jménem mužova „smrt“. Pravda se ukryla za okouzlení, které temní elfové cítili při pohledu na smrtící hru – mezi drowy známou jako „pavoučí polibek“ na počest pavoucích samiček, které se spáří a pak zabíjejí – již jim Liriel mlčky nabídla zhlédnout. Gorlist ženin prohnaný malý trik chvíli neochotně obdivoval.

Všechna Lirielina vychytralost jako by zmizela se smrtí dračice. Držela obrovskou purpurovou hlavu v klíně, něžně ji houpala a vůbec nevnímala stále sílící hluk přibližující se bitvy.

Drowí válečník se ušklíbl. Takže tohle je princeznino slabé místo. Jestli ji smrt draka dokáže takhle rozrušit, představte si, v jakém bude stavu, až jí u nohou bude ležet mrtvý její lidský mazlíček!

Poháněný očekáváním Gorlist tasil meč a v tichosti a neviditelný se plížil k nic netušící dvojici.

Liriel jemně položila dračí hlavu a vstala. Trhla sebou, když se ocitla téměř tváří v tvář společníkovi. Její ohromení se rychlostí blesku změnilo v hněv a celou silou drowí zuřivosti se na muže vrhla a strkala ho k jedné z chodeb, vedoucích ven.

„Vypadni odsud!“ zaječela. „Ty tvrdohlavý, hloupý… člověče!“ Mladík se z Lirielina sevření bez problémů vymanil a obrátil se k hlavnímu tunelu. Řinčení mečů ohlašovalo, že bitva už je téměř u nich.

„Je příliš pozdě,“ řekl bezútěšně. Zatímco mluvil, zapraskala kolem něj magická energie jako svatozář – aura, kterou oči pozorujícího drowího válečníka, citlivé na magii, slabě zachytily. Než se Gorlist vzpamatoval, začal člověk růst a sílit.

Drow zatajil dech. Už jednou byl svědkem toho, jak se tento obyčejně vypadající mladík změnil v mocného berserkra. Z boje, který následoval, si toho nepamatoval mnoho, neboť léčivé lektvary, které jej vrátily z blízkosti smrti, mu vypálily paměť.

Nikdy předtím žádný bojovník Gorlista v boji s mečem neporazil. Na okamžik zatoužil smazat tuto urážku v otevřeném boji.

Liriel zamávala známým zlatým amuletem – Poutníkem, artefaktem, který Nisstyre pokládal za tak důležitý. Strhla člověku z opasku otlučenou čutoru, zuby vypáčila zátku a pomalu čutoru naklonila nad zlatým šperkem.

Gorlist se ohromeně zarazil uprostřed kroku. Nisstyre po Poutníkovi prahl, neboť amulet měl schopnost uchovat cizí a mocnou magii. Pomocí tohoto pokladu si Liriel přinesla na povrch nezmenšenou drowí moc, což bylo něco, co se podařilo jen několika málo drowům. Opravdu mohla být ochotná zahodit to, co jí dalo tolik práce získat?

To bylo neuvěřitelné a skandální! Který drow by se dobrovolně vzdal takové výhody?

Na okamžik byl Gorlist rozpolcený. Toužil se ukázat, porazit toho člověka a pást se na bolesti, již mužova smrt Liriel způsobí. Pak člověk začal hlubokým basem zpívat. Slovům Gorlist nerozuměl, ale cítil v písni obřadní moc.

Jakékoli zdržení ohrozí získání jeho hlavní kořisti. Lepší bude muže rychle vyřídit a vychutnat si zabití druhého, důležitějšího úlovku. Gorlist, stále zahalený neviditelností, se se zdviženým mečem vrhl vpřed.

Člověkovu přeměnu ukončil prudký magický nárůst, tak náhlý a mocný, že muž pod jeho náporem klopýtl vpřed. Rána, která mu měla rozpoltit lebku, místo toho sklouzla, ale Gorlist si všiml rychle proudící krve a věděl, že takové neošetřené zranění bude stačit.

Rituální píseň prudce umlkla, ale muž padal pomalu a ohromeně jako umírající strom zasažený bleskem. Liriel jej zachytila do náruče a celá se pod jeho vahou zapotácela. Ztěžka ho položila na zem. Když si všimla bílého záblesku kosti, prosvítajícího hlubokou ránou, unikl jí tichý výkřik.

Gorlist si odhrnul plášť a odhalil sebe i zakrvácený meč. „Teď jsi na řadě ty,“ pronesl s hlubokým uspokojením.

Liriel znehybněla. Pohled, který k němu zvedla, byl naprosto chladný a tak plný ledové nenávisti, jak mohl být jen pohled drowa. Nebyl v něm zármutek, ztráta ani bolest. Gorlist na okamžik pocítil zklamání.

„Souboj nablízko,“ zavrčela.

Přikývl a nepodařilo se mu zakrýt potěšený úšklebek. Princeznu to zasáhlo mnohem víc, než předstírala. Kdyby se to nedotklo jejího srdce a měla čistou hlavu, nikdy by nesouhlasila s tím, že bude silnějšímu protivníkovi čelit vyzbrojená jen ocelí a svaly!

Ta pitomá ženská uzavřela Poutníka. Vstala a z opasku vytáhla dlouhou dýku.

Zkřížili čepele. Síla Lirielina prvního úderu Gorlista překvapila – a uvolnila proud zuřivosti.

Sekal a bušil do ní a v rychlém sledují zasadil řadu smrtelně nebezpečných úderů. Přestal toužit po tom, aby umírala pomalu a on si svou pomstu dlouze užil.

Od jejich posledního setkání se však princezna něčemu z válečnického umění přiučila. Liriel byla stejně rychlá jako on, a přestože jej nikdy nemohla porazit, byla dostatečně obratná, aby odvrátila všechny smrtící útoky. Silou se mu však nemohla rovnat a Gorlist ji postupně neúprosně zatlačoval ke stěně jeskyně. K té ji připíchne a nechá ji tam shnít.

Skrze závoj bojového šílenství postřehl Gorlist vysokou, nadpřirozeně krásnou drowí ženu, která zlehka běžela podél opačné stěny jeskyně. Dorazila Qilué, následovnice Eilistraee, a jí v patách se blížila horda ozbrojených kněžek! Buď vyhraje rychle, nebo vůbec.

Nově příchozí nevěnovaly zuřivé bitvě pozornost. Zvedly meče, zpívající ve stříbrozvukém sboru, a vrhly se v ústrety žoldnéřům, které další banda žen tlačila do otevřeného prostoru jeskyně.

Liriel si také všimla, že dorazily spojenkyně. Rychle a impulzivně se vrhla k nim a tak se jí ulevilo, až zapomněla na to, že podlaha není rovná. Zakopla o drahokamy posázený pohár a klesla na koleno. Gorlist po ní skočil a bodl mečem do srdce.

Drowí princezna však byla rychlejší. Svižně se vznesla do vzduchu a válečník, jehož cíl zmizel, na okamžik ztratil rovnováhu. Než se vzpamatoval, otočila se jako derviš a vykopla nohou v těžké botě.

Ke svému úžasu Gorlist cítil, jak padá. Podlaha jeskyně s pokladem jako by mizela a on se ocitl ve víru nejasných vířících světel a magických větrů.

Než se jeho šokované srdce stačilo znovu rozběhnout, byl odhozen pryč do studené temné vody. Zahnal nutkání překvapením se nadechnout a začal plavat na hladinu.

Bylo mu až příliš jasné, co se stalo. Eilistraeeiny kněžky se nějak dozvěděly o magickém portálu, ukrytém pod temnými vodami kotviště Přístavu Lebek. Musely si vyčíhat pár žoldnéřů Dračího pokladu a ukrást jim medailony, které umožňovaly průchod portálem. Liriel o tom věděla a věděla také, kde hledat skryté magické dveře. Její „ústup“ před jeho výpady byl plánovaný do posledního kroku a klopýtnutí! Toto vědomí Gorlista pálilo téměř stejně jako plíce, dychtící po vzduchu.

Gorlist se prudce vynořil a několikrát se zhluboka trhaně nadechl. Hřbetem ruky si přejel přes tvář a přimhouřenýma očima se zahleděl k jasnému světlu bitvy.

Situace byla na pováženou. Malý houf drowích dětí – cenných otroků, směřujících do města temných elfu daleko na jihu – se k sobě choulil na přístavním molu. V jejich ostražitých pozorných očích se odráželo světlo hořící otrokářské lodi.

Gorlistova druhá loď zůstávala nedotčená, ale to bylo tak všechno. Minotaurus, který u něj sloužil jako bocman, visel zhroucený přes zábradlí a na jeho širokých, hnědou srstí porostlých zádech se ježily šípy. Strážní koš na stěžni plál jako svíce. Drowí lučištník, který tam měl stanoviště, se pokusil vyskočit a zapletl se do provazového žebříku. Podle křiklavě červených kožených kalhot poznal Ubergraila, nejlepšího lučištníka Dračího pokladu. Visel tam, zabitý vlastními rudými šípy – Qilué byla proslulá zneklidňujícím smyslem pro spravedlnost – jako zářivý hmyz polapený v Llothině pavučině. Další bezejmenné temné postavy se pohupovaly ve vodě kolem Gorlista jako němé svědectví porážky.

Několik mužů nicméně pořád ještě stálo a bojovalo. Gorlist, jemuž to dodalo odvahy, začal pravidelnými tempy plavat k lodi. Sevřel kotevní lano a vytáhl se z vody. Poryv levitačního kouzla jej přenesl přes zábradlí. Zrušil kouzlo a přikrčený dopadl na palubu vedle jednoho ze svých druhů.

Když se Gorlist zvedal, „druh“ se k němu prudce obrátil. Směrem k jeho obličeji prolétla černá pěst a dopadla silou, která mu otočila hlavu. Instinktivně se pohnul zároveň s úderem, využívaje tento pohyb k tomu, aby se dostal dál od zrádce. Když se otáčel, tasil meč a mrkáním se snažil rozehnat hvězdičky, jež mu posměšně tančily před očima.

Jeho protivníkem byl vysoký drow se stříbrnými vlasy, který se krčil v obranném postoji a čekal, až bude Gorlist schopen boje. Cizincova pošetilá rytířskost a stříbrné vlasy prozrazovaly, že se jedná o následovníka nenáviděné bohyně Eilistraee.

Gorlistovy rty se zkroutily v úsměšku a opovržlivě mu pokynul rukou.

Stříbrovlasý drow zvedl vyzývavě meč. „Za Temnou pannu a naši paní Qilué!“

Ruku, kterou předtím kynul, nyní žoldnéř zaťal v pěst a otočil ji dlaní dolů, čímž vypustil šipku, ukrytou v pouzdře na předloktí. Jeho protivník okamžitě nastavil střele meč. Šipka při dopadu vybuchla a celou čepel pokryla hladká lepkavá černá kapalina.

Netrvalo ani jeden úder srdce, než se kov čepele i jílce rozpustil a vytvořil kouřící smrtící kaluž – bylo to příliš rychlé, než aby protivník pochopil zkázu, která se k němu blíží, nebo zbraň odhodil. Spolu s ocelí se rozpustily i maso a kosti a drow klopýtavě ustoupil a nevěřícně zíral na rozeklané zbytky kosti, která mu trčela ze zápěstí, z něhož se stále ještě kouřilo. Zády tvrdě narazil do zadního stěžně a začal se u něj sesouvat.

Gorlist se okamžitě vrhl vpřed a vrazil mu meč mezi žebra – ne tak hluboko, aby jej zabil, ale dost na to, aby zraněného drowa udržel ve vzpřímené poloze. Zdálo se, že si jeho oběť nového zranění ani nevšimla.

„Podívej se na mě,“ přikázal Gorlist tiše.

Ohromené oči zalétly k jeho tváři.

„Není dost na tom, že se musíme zpovídat ženám z Menzoberranzanu a jejich proklaté Lloth? Jaký muž odhodí tohle jařmo jen proto, aby začal uctívat Eilistraee?“

„Elkantar,“ řekl drow slábnoucím hlasem. „Jsem Elkantar, vykoupený Eilistraee, Qiluéin milovaný.“

Tato slova Gorlista naplnila divokou radostí. Zabodl meč, cítil, jak se noří do dřevěného stěžně za zrádným mužem, a pak ho vypáčil ven.

„To byla jen řečnická otázka,“ řekl umírajícímu drowovi, „ale díky, žes mi to řekl.“

„Ty! Drovouku zasraná!“ zakřičel někdo za ním urážku v jazyce drowů s nezvyklým přízvukem.

Gorlistova chvíle ponurého potěšení se roztříštila. Prudce se otočil, aby čelil mluvčímu, který k němu rázoval se zbraní v ruce. Byla to válečnice, rozzuřená a – jako by už to samo o sobě neznamenalo dost potíží – povrchová elfka.

Gorlistova víra byla většině jeho příbuzných z Temných říší cizí, ale zcela sdílel jejich nenávist k povrchovým elfům. Tato konkrétní elfka byla vysoká, s kůží bledou jako měsíc a hladkými, ebenově černými vlasy – bizarní převrácení drowí krásy. Její oči měly podivný zlatozelený odstín a přes rameno jí v rozcuchaném copu splýval pramen stříbrných vlasů, pravděpodobně znamení Eilistraee.

Gorlist udělal několik prudkých kroků směrem k ní. Náhle se zastavil, nechal ji se k sobě přiblížit a pak provedl vysoké předstírané bodnutí. Žena se přikrčila a odpověděla prudkým výpadem, který byl tak rychlý, až se její stříbrný cop zhoupl vpřed. Gorlist útočící meč vykryl kruhovým pohybem čepele, zachytil její zbraň a odrazil ji stranou. Sevřel elfčin cop, rozhodnutý vyrvat jí ho z hlavy.

V elfčině druhé ruce se objevila dýka. Zableskla se směrem vzhůru a odťala několik palců spletených vlasů. Kadeř v Gorlistově ruce vzplála náhlým světlem a proměnila se v jinou, smrtící podobu. Najednou držel malou zmiji. Když ochutnávala drowův pach, zazářil její jazyk jako miniaturní blesk a pak stáhla hlavu dozadu a připravila se k útoku.

Gorlist odhodil maličké stvoření na palubu. Přistálo s plesknutím a rozpadlo se na stovku drobných stříbrných kuliček. Ty se spojily dohromady a změnily se na malého dráčka. Drobná nestvůra zasyčela jako kočka, skokem se vymrštila do vzduchu a rozlétla se přímo k tetování, které stříbrně zářilo na Gorlistově tváři.

Drow se ničím z toho nenechal rozptýlit. Držel meč ve střehu a volnou rukou smetl dráčka stranou. Ten zavřískl vysokým rozčileným hlasem a odlétl z dosahu.

Gorlist s elfkou si vyměnili pár úderů, zjišťovali vzájemné schopnosti a testovali obranu. Žena byla vysoká – téměř o hlavu vyšší než on – a dosáhla dále. A co hůř, zdálo se, že se vyzná v neustále se měnících vzorech drowího šermu. Všechny útoky odrážela s nenucenou, téměř pohrdavou lehkostí.

Chvíli se pohybovali v dokonalém souladu jako světlo a stín. Stříbrný dráček celou dobu kroužil kolem.

Drak se náhle rozplynul v mlhu, která se roztáhla do zářivého zamženého oblaku. Ten se snesl na bojující dvojici jako úmyslný a posměšný opak koule temnoty, již drowové často využívali v boji. Poslední, co Gorlist jasně zahlédl, byl úšklebek na tváři povrchové elfky.

Mžoural do příliš jasné mlhy. Obrys elfčina těla byl stále vidět, a když její meč prudce zamířil k jeho kolenním šlachám, rozptýlené světlo se od něj odráželo. Gorlist vyskočil vysoko nad čepel a vrhl se do otočky, aby se dostal z dosahu druhého, třetího a čtvrtého výpadu, který by každý drow určitě naplánoval a připravil.

Tento instinktivní pohyb jej zachránil. Na jeho koženém kabátci zaškrábala druhá zbraň, již předtím neviděl, a rána, která jej měla vykuchat, zanechala jen palčivý šrám na zadku.

Gorlist dopadl a rychlým, plynulým pohybem učinil výpad, ale jeho meč se ponořil do nehmotného stínu. Elfka zmizela a nechala po sobě jen iluzi. Drow se natáhl, ale místo aby srovnal postoj, vrhl se několik kroků vpřed v naději, že zářící kouli předběhne. Jeho nekonečná smůla pokračovala – to proklaté světlo se ho drželo.

V cestě se mu objevila temná postava. Gorlist se prudce zastavil těsně u drowího muže.

Okamžitě odskočili od sebe a postavili se do střehu se zrcadlovou přesností. Gorlist poznal jednoho ze svých žoldnéřů. Druhý drow vytřeštil oči hrůzou, neboť si uvědomil, že čelí veliteli. Sklonil zbraň, klesl na koleno, naklonil hlavu na stranu a odhalil si krk na znamení podřízenosti.

Gorlist se také odvrátil. Oběma rukama sevřel meč, prudce se otočil zpět a plnou silou udeřil. Zbraň proťala maso i kost a žoldnéřova hlava se odkutálela po palubě. Než tělo dopadlo na zem, Gorlist strhl z useknutého krku medailon.

„Kapitulace se přijímá,“ zamumlal, když si ho přetahoval přes hlavu.

Vrhl se na bok lodi a přeskočil zábradlí. Světelná koule jej následovala až do vody. Ponořil se do tmy a byl vehnán do kouzelného průchodu.

Gorlist se vynořil ve známém kamenném tunelu a okamžitě se rozběhl. Lodě byly ztracené, ale možná že se žoldnéřům, které nechal za sebou, dařilo lépe.

Proběhl několik chodeb, než uslyšel píseň: jásavý chvalozpěv na Eilistraee, zpívaný Qiluéinými kněžkami.

Zalila jej vlna zuřivého vzteku, pod jejímž vlivem zrychlil až do sprintu, ale i v běhu si připouštěl pravdu – muži z Dračího pokladu byli poraženi. Zůstal sám, bez zdrojů i spojenců. Vše, co Nisstyre za léta námahy vybudoval, bylo pryč.

Nebo téměř všechno.

Gorlist zatočil do postranní chodby, která vedla k jeho vlastním ukrytým penězům. Ty mu umožní nový začátek. Ať tak či onak, Liriel Baenre zemře.

Nevynechá žádnou možnost, nepohrdne žádným spojenectvím – žádným spojenectvím, bez ohledu na to, jak smrtící nebo ohavné bude.

Náhle Gorlist pochopil, co musí udělat. Jakmile to bude možné, vrátí se do jeskyně s pokladem. Najde Nisstyreho rubín a vyhledá toho, kdo Liriel nenávidí téměř stejně jako on.

V Propasti čas neexistoval. Nebyly tam dny ani noci, jak je znali obyvatelé Povrchu, ani kouzelné hodiny, vždy o půlnoci znovu očarované. Drowí žena, která klopýtala šerým prostorem, neměla tušení, že štíhlý měsíční srpek, který zářil v noc její porážky, se od té doby rozrostl a zakulatil.

Tentýž měsíc se od bitvy s Dračím pokladem a smrti Nisstyreho, jejího cenného a zdráhavého spojence, několikrát ztratil a narostl. O tom drowka také nevěděla a ani by to pro ni nic neznamenalo. Její smysly, celá její bytost, se soustředily na honbu za Liriel Baenre. Jaký význam mělo pro drowa z Temných říší uplynutí jara či léta a co záleželo na tom, zda se lov odehrává v Menzoberranzanu nebo na mořích světa na Povrchu? Nenávist, stejně jako Propast, nebyla omezena časem ani místem.

Jen tato nenávist teď poháněla Shakti Hunzrin, zrádnou kněžku Lloth i Vhaerauna, a nutila ji pokračovat v pátrání po tom, jak uniknout.

Vyčerpané ženě se zdálo, že ji obě božstva opustila. Vídala Propast skrze věštecké misky, používané Llothinými kněžkami, ale žádné studium ji nepřipravilo na realitu.

Páchnoucí opar stoupal ze země, která byla místy posetá ostrými kameny a jindy tak měkká a nezřetelná, že stěží působila skutečně. Prapodivné houby dorůstaly obrovských rozměrů. Vyhladovělá drowka se nejednou pokusila kousek znetvořené houby ulomit, jen aby tím probudila nějakou podivnou dřímající stvůru, která pak řvala po krvi.

Až dosud byla Shakti ve všech bojích rovnocenným soupeřem. Nenávist ji vždy posilovala. V Propasti byla nenávist přirozeným prvkem a Shakti ji dýchala, jako ryba dýchá vodu, ale přestože její duch plál stále mocněji, fyzické tělo sláblo. Dlouho už takto pokračovat nedokáže.

„Mohu tě zachránit.“

Slova byla pronesena tiše a svůdně. Shakti se za zvukem prudce otočila a ruka jí instinktivně vylétla k rukojeti biče s hadími hlavami.

Příliš pozdě si uvědomila, že hadi jsou mrtví, když zahynuli v boji s Liriel Baenre. Byl zázrak, že na to dokázala byť i jen na okamžik zapomenout, neboť ji zápach hnijícího hadího masa pronásledoval snad celou věčnost. Stále lpěl na jejích šatech, dokonce, i když vše, co zbývalo z kdysi pyšné zbraně, bylo pět štíhlých koster a chrupavek, spojených dohromady vyschlými šlachami. Tlející zbraň byla neustálým zdrojem jejího utrpení a také nebezpečí. Propast, tak jako všechna místa náležející mrtvým, měla své čističe a ti byli přitahováni zápachem mršiny. Přesto Shakti nikdy ani nenapadlo, že by se zbraně zbavila. Připomínala jí, že bývala nejvyšší kněžkou a dědičkou rodu Hunzrin. Zemře s bičem v ruce, jak se sluší pro menzoberranzanskou šlechtičnu.

„Mohu tě zachránit,“ zopakoval hlas, tentokrát naléhavěji.

Shakti, rozmrzelá tím, že se její myšlenky zatoulaly, se přinutila soustředit na vířící mlhu. Z šedých stínů vystoupila temná pružná postava jako zhmotňující se sen.

Nově příchozí byl prostě ten nejkrásnější drow, jakého kdy viděla. Kromě třpytivého piwafwi, přehozeného přes ramena, byl nahý jako novorozené mládě rothe. V očích neměl nic z pohrdavé přezíravosti, kterou urození muži obvykle Shakti věnovali, ani zastřenou odevzdanost, již byla zvyklá vídat na tvářích mužů, které měla ve své moci.

„Jsi unavená,“ zabroukal tiše. „Příliš unavená, než abys našla cestu z tohoto místa. Víš, ta cesta existuje. Můžeš ji najít, pokud si chvilku odpočineš, ujasníš si myšlenky a uvolníš se.“

Kurtizán, usoudila Shakti, který marní posmrtný život jediným způsobem, který zná. Sáhla do prázdného měšce a převrátila ho naruby. „Plýtváš časem,“ řekla stroze. „Nemůžu zaplatit.“

Vypadal upřímně ohromený. „Cokoli mezi námi bude vzájemný dar! Jsi překrásná a já byl příliš dlouho sám.“

Překrásná? Shakti opovržlivě ohrnula ret. Celý život byla baculatá a nemotorná, tak obyčejná, jak jen mohl drow být. A co víc, vždy žila v nebezpečném stínu tělesné vady – slabých, krátkozrakých očí. Ze strachu, že by mžourání mohlo tuto nedokonalost prozradit, to vyvažovala tím, že měla oči stále doširoka rozevřené, díky čemuž až příliš často mrkala a vyvalené zornice jí dodávaly šílený výraz. Tento zvyk přetrvával i dlouho poté, co jí dvě božstva, kterým sloužila, darovala dokonalý zrak.

„Ty mi nevěříš,“ řekl cizinec užasle. „Tady – podívej se sama.“

Pokynul k mlze, která se rozestoupila a odhalila malou tůň se stojatou vodou. Povrch se postříbřil a Shakti v něm viděla dokonalý obraz krásného muže. Než si to mohla rozmyslet, udělala krok vpřed a zahleděla se na vlastní odraz.

„U Llothiných osmi nohou,“ zaklela tiše.

Tvář a postava, na které hleděla, byly známé, avšak dostatečně jiné, aby ji krátce přiměly uvažovat, zda muž nezměnil její obraz pomocí kouzel.

Jak Shakti hleděla na svůj obraz, pochopila pravdu. Propast ji zakalila, spálila odpad a ponechala pouze drowí podstatu. Její černý obličej nebyl jen hubenější, ale změnil se. Kulatá zasmušilá tvář se nyní honosila ostrým odměřeným vzezřením a dramaticky se zužovala od širokých lícních kostí ke špičaté bradě. Karmínové oči upíraly rozhodný pohled a její divoký výraz se změnil v majestátní a důstojný. Šaty, nasáklé oparem, se jí lepily na tělo a odhalovaly novou, pružnou postavu.

„Vidíš?“ ozval se muž. „Tak překrásná.“ Neslyšně popošel o dva kroky a natáhl k ní ruku.

Shaktinou první reakcí byla podrážděnost. Než však stačila hrubě navrhnout, aby se muž pokusil užít si bez partnerky, její šaty se zavlnily a jakoby v očekávání rozevřely – zrádné kouzlo, s nímž už měla zkušenost.

Shakti zalévaly mrazivé vlny děsu a odporu. Popadla proradný oděv, přitáhla jej zpátky na místo a zkřížila si ruce na hrudi tak, aby jedna z nich zůstala ukryta pod záhyby. Rychlým pohledem na zrcadlovou tůň se ujistila, že její výraz povzneseného pohrdání nezakolísal.

„Zmiz,“ řekla chladně. Skrytou rukou začala formovat ochranné kouzlo, které odpuzovalo nechtěné pokusy svůdných démonů.

Karmínové oči inkuba v drowí podobě rozeznaly propracované gesto a naplnily se vztekem. Z tvorova hrdla se vydral nelidský řev, inkubus vyskočil a ve vzduchu změnil podobu. Šeredný okřídlený démon plnou silou narazil do Shakti a srazil ji na zem. Společně dopadli do stříbrné tůně a roztříštili zrcadlový povrch na tisíc mokrých střepů.

„Mohu tě zachránit,“ řekl tvor se škodolibým uspokojením, hlasem, jenž zněl jako sbor zatracených. „Kdysi jsi bývala nejvyšší kněžkou. Provedeme rituál znovu?“

Shakti se svíjela, kopala a nehty drásala nyní šupinatou kůži. „Jsem kněžka Lloth a ty, ať už jsi cokoli, nejsi nic než muž!“

Když zaječela poslední slova, projel jejím tělem záblesk moci. Mezi nimi se něco pohnulo a inkubus se náhle zakláněl a řval v agónii.

Shakti po čtyřech odlezla pryč a potácivě se zvedla na nohy. K jejímu ohromení se kostěná hadí hlava zvedla a prohlížela si ji, její černé oči v dříve prázdných důlcích žhnuly jako živý obsidián. Hadovy čelisti s dlouhými zuby se rozevřely a plivly.

Kněžka pohlédla na krvavou trofej, pak zaklonila hlavu a vítězně a potěšeně se rozesmála. Zvedla bič do výšky a uhodila. Všech pět kostěných hlav se vrhlo po kořisti a v čelistech zářily jasné ostré dychtivé zuby.

Máchala bičem, dokud jí v zádech nevystřelovala bolest a inkubus se neculil a neplazil s kůží sedřenou z celého těla.

„Smrt,“ žadonil.

„Tohle je Propast,“ řekla Shakti ledově. „Už jsme mrtví.“

Obrátila se na podpatku a odkráčela pryč. Od chvíle, kdy ji Liriel porazila, se necítila tak dobře. V té bitvě se Lloth rozhodla uctít toho spratka z rodu Baenre, ale příjemné skřípění kostí, když se kolem ní nemrtví hadi ovíjeli, znělo jako hymnus temného vykoupení. Její bič nejvyšší kněžky byl znovu oživen – nebo něco velice podobného. To jistě muselo být znamení Llothiny přízně!

Opilá triumfem prošla drowka kolem obří houby, aniž jí věnovala pozornost. Až příliš pozdě si všimla, že se věc přikrčila a sevřela jako ohyzdná ruka. Klobouk se náhle rozvinul a k drowce vystřelilo zhoubné žahavé mračno nazelenalých spor.

Houbové spory si propálily cestu jejím hrdlem a do její hrudi a spalovaly ji jako kapky jedu černého draka. Shakti v záchvatu kašle klesla na kolena. Tápavě našla bič a poručila hadím lebkám roztrhat houbu na kusy.

Hlavy se vztyčily, ale neudeřily. Jakmile toho byla schopná, otřela si Shakti oči, z nichž jí tekly slzy, a vyškrábala se na nohy.

Okamžitě znovu padla na kolena.

„Houba“ na sebe vzala novou podobu. Vysoké stvoření, ze všeho nejvíc připomínající sloup rozpuštěného voskuji pozorovalo krvavě rudýma očima velikosti a tvaru jídelních talířů. Jiné rozpoznatelné rysy nemělo, ale vlnící se tekuté tělo naznačovalo, že na sebe může vzít libovolnou podobu.

„Yochlol,“ vydechla Shakti jméno bytosti, která byla služebníkem Pavou i královny. Yochlolové se zjevovali jen zřídka a obvykle pouze nejvýše postaveným kněžkám. Takovou poctu Shakti nikdy v životě nečekala. Až dosud vypadala její smrt velice slibně!

Nejsi mrtvá.

Yochlolův hlas zněl v Shaktině mysli, ženský a nějakým způsobem známý. Nejasně si vzpomněla na hodiny teologie v Arach-Tinilith, kněžské akademii, které se týkaly povahy a původu yochlolů. Byla to akademická diskuze, která prakticky zaměřenou Shakti příliš nezajímala. Nyní si přála, aby dávala větší pozor.

„Jsem v Propasti,“ řekla Shakti opatrně, neboť si nepřála služebníkovi otevřeně odporovat. „Vyzvala jsem jinou kněžku a prohrála. Nejsem-li mrtvá, co tedy jsem?“

Tady, odvětil yochlol. Jsi tady, nic víc a nic míň. Dokonce i v Propasti existuje mnoho druhů bytí a nebytí. Před tebou stojí nádherná podoba, o niž může mocná a významná kněžka usilovat!

Pod pyšnými slovy se ukrývala vrstva ironie a ještě pod ní zoufalství. Shaktino podezření se změnilo v jistotu.

„Nejsi mrtvá dlouho,“ odvážila se říct. „Stále si pamatuješ svůj život a jméno.“

Časem se to vše vytratí, odříkal yochlol. Kněžka bude zapomenuta. Zůstane pouze Lloth.

„Její jméno budiž pochváleno a obáváno,“ řekla Shakti a lstivě dodala: „Stejně jako jméno rodu, který vyznamenává nade všemi.“

Yochlolova postava se zavlnila a roztekla a vzala na sebe podivně toužebnou podobu – a objevily se slabé obrysy tváře, kterou nosila během smrtelné existence. Vzápětí se jeho vzezření opět změnilo do beztvaré kapky a v rudých očích se objevilo silné soustředění.

Nezabila jsi inkuba. Chceme vědět proč, když ničení přináší rozkoš – rozkoš a požehnání bohyně.

„Na tomto místě se najde jen velmi málo jakékoli rozkoše,“ odvětila stroze Shakti. „Raději bych svou námahu věnovala něčemu lepšímu.“

Inkubus by se mohl snažit o odplatu.

„Pravděpodobnější je, že se bude snažit najít úkryt,“ odsekla Shakti. „Takoví démoni znají cestu do Propasti a z ní a vzhledem k tomu, jak je oslabený a zranitelný, pravděpodobně uteče, aby unikl mrchožroutům, kteří tady obcházejí. Až vyrazí, budu ho sledovat jako lovící ještěr, který okusil krev kořisti.“

Zvedla ruku a ukázala magický symbol, který na ní byl namalován démonovou krví – kouzlo, jež jí umožní sledovat zraněného tvora všude, kam půjde. Bylo to jedno z mnoha kouzel, která se pečlivě naučila při lovu na Liriel Baenre.

Krutý a prozíravý plán, poznamenal yochlol. Lloth je potěšena.

Shakti sklopila pohled ke kostlivým hadům, kteří se jí přátelsky omotali kolem paží a pasu. Dlouhou chvíli se snažila potlačit ústřední otázku svého bytí. Navzdory všemu ji nakonec vychrlila.

„Když je Lloth potěšena, proč dala přednost Liriel Baenre přede mnou?“

Nižší bohyně té dívce projevila přízeň. To Lloth nemůže trpět.

Shakti přeběhl po zádech mrazivý strach. Nakonec i ona sama stála v táborech dvou bohů současně! Když se však zamyslela nad odpovědí, zdálo se, že nebylo řečeno vše.

„Jiní drowové také následují jiné bohy. Nikdy jsem neslyšela o tom, že by Lloth o tyto heretiky usilovala a odměňovala je. Proč propůjčit takové dary Liriel, když by je ochotně přijaly lepší, věrnější kněžky?“

Yochlolova tvář se zkroutila zjevným pohrdáním. Myslíš si, že bohyně na tvé modlitby odpovídá z lásky? Jako většina kněžek i ty dychtíš po moci Lloth. Liriel Baenre ale ne. Je pro ni vskutku utrpením.

Do Shaktiny mysli se začalo vkrádat porozumění. Pod drowí krutostí a chaosem se nacházela jistá pochmurná účelnost. Ať byly činy drowů jakékoli, sloužily k jejich vlastnímu prospěchu.

Shakti náhle pochopila skutečný důvod Llothina zájmu o uprchlou princeznu Baenre.

„Takže Liriel byla vyvolena nést moc Lloth, protože je ochotná se jí zříct!“

A co ty? vrátil jí to yochlol. Zabití inkuba by bylo příjemné rozptýlení, ale přesto jsi tomu odolala ve prospěch vyššího cíle. Čeho dalšího by ses ještě dokázala vzdát?

Shakti, která se narodila a byla vychována jako obchodnice, rozhodně věděla, že žádnému drowovi, mrtvému či živému, smrtelnému či božskému, nesmí dát nevyplněný úpis. „Co si Lloth ode mne žádá?“ kontrovala.

Tvou planoucí touhu zničit princeznu Baenre – dokážeš se v tom podřídit vůli Lloth?

Shakti dlouho nehybně stála a praktičnost v ní sváděla mocný boj s nenávistí. Bič s hadími hlavami se odvinul z jejího těla a svíjel se v šíleném tanci, což bylo němým svědectvím rozčilení a nerozhodnosti jeho paní.

Nakonec se kostlivý tanec uklidnil a kněžka na znamení pokory sklonila před Llothiným služebníkem hlavu.

„Mluv,“ řekla zdráhavě, „a já vykonám.“

1.

Sliby

Liriel stála u zábradlí Skákajícího narvala, do tváře se jí opíral mořský vánek a bílé vlasy za ní vlály. Barvy zapadajícího slunce již vybledly a vycházející měsíc zaléval vlny stříbrným světlem. Její přítel Fjodor jí stál po boku, zády k zábradlí, a pronikavýma očima sledoval posádku ve službě, připravující loď na nadcházející noc.

„Lord Caladorn vypadá jako schopný námořník,“ poznamenal a kývl směrem k vysokému muži s kaštanově hnědými vlasy, který spouštěl kosatku.

Drowí dívka neochotně přestala věnovat pozornost krásám moře a zahleděla se na lidského šlechtice. „Hrolf mu nevěřil.“

„To je pravda, ale Hrolf si myslel, že lord Caladorn je nepřítel mořských elfu,“ připomněl jí Fjodor. „Kdyby byl kapitán naživu, zjistil by, že se mýlil.“

Liriel nad tím pokrčila rameny. Pirát známý jako Hrolf Nezkrotný se jí během velice krátké doby stal otcem víc než drowí kouzelník, který ji zplodil. Hrolfova smrt pro ni představovala příliš čerstvou a nezhojenou ránu, než aby se dala vyjádřit slovy.

„Ibn má tohohle Caladorna docela rád. Přinejmenším se mu líbí barva jeho peněz a ‚lord‘ před jménem! Máme štěstí, že Jeho lordstvo chtělo převoz na pevninu. Kvůli nám by Ibn nehnul prstem.“

Fjodor přikývl a ustaraně se zahleděl na nového kapitána Narvala, přízemního muže ve středních letech, který se nad kormidlem hrbil s pochmurným soustředěním, až to Liriel připomínalo duergara, který si „užívá“ ranní ovesnou kaši.

Ačkoli by to Liriel nikdy nepřiznala, sdílela Fjodorovy nevyřčené obavy. Ibn býval Hrolfův první důstojník a od chvíle, kdy se potkali, byl jako osina v zadku. Většina Seveřanů byla vůči elfům ostražitá, ale Ibn, navzdory všem těm rokům, jež strávil na Hrolfově Elfi panně, a pomoci ze strany mořských elfu, kteří na bodrého piráta dohlíželi, všem elfům nevěřil s takovou vášní, až to hraničilo s nenávistí.

S tím se však nedalo nic dělat. Fjodor se zavázal vrátit Poutníka rašemenským Čarodějnicím. Liriel slíbila, že jej doprovodí. Bylo to impulzivní rozhodnutí, o němž během jejich cesty na západ mnohokrát zapochybovala, ale Fjodor ji vytrvale ujišťoval, že ji – drowí ženu a kouzelnici – v zemi, která obojí nenávidí, přijmou. Než však budou čelit této bitvě, musí přežít stovky mil dlouhou cestu po povrchu, jehož obyvatelé se mají důvod temných elfů obávat a nenávidět je. Když se na to podívala z tohoto hlediska, co znamenal jeden námořník, nenávidící elfy?

Lirielinu pozornost upoutal nenápadný pohyb – útlá modrá ruka, sunoucí se přes zábradlí. Liriel uchváceně sledovala, jak podivný tvor nehlučně vklouzl na palubu. Přestože měla elfi rysy a štědře obdařenou ženskou postavu, působila cizeji než jakékoli jiné stvoření, které Liriel kdy viděla.

Kůže příchozí ženy se třpytila drobnými vodními šupinkami a její dlouhé, stříbřitě modré vlasy se vlnily, jako by se vznášely v mírném proudu. Na sobě měla šňůry perel a krátké modré šaty, které se jí lepily na tělo. Lirieliny bystré oči si povšimly pouzder se zbraněmi, chytře ukrytých mezi mokrými záhyby. Její vrozená zvědavost však byla silnější než popud zakřičet na poplach.

Liriel sledovala, jak bytost zelenomodrýma očima zkoumá loď, soustředí se na muže u kormidla a v jejím pohledu se objevuje dravčí třpyt. Cílevědomě zamířila k Ibnovi.

Drowka strčila loktem do Fjodora a kývla ke stvoření. „Vodní genasi,“ řekla sotva slyšitelně. „Nikdy předtím jsem žádného neviděla. Drowové se je stále snaží chovat. Nechceš vědět, co jsme ve skutečnosti dostali.“

„Je přátelská?“ zeptal se Fjodor, který si modré stvoření nejistě prohlížel.

„Přijde na to. Často se pohybuješ ve společnosti kříženců z jiných sfér?“

Fjodor, s očima stále upřenýma na genasi, to nekomentoval. „Jde po kapitánovi,“ řekl, když si všiml, že se stvoření blíží k nic netušícímu Ibnovi. Jednu ruku položil na jílec meče a vyrazil vpřed.

Po pár krocích jeho rozhodnost zakolísala, zůstal stát a uchváceně genasi sledoval. Několik dalších mužů nechalo práce a shromáždilo se poblíž. Užaslýma očima se vpíjeli do překrásné modré tváře. Několik z nich vrhalo po nic netušícím Ibnovi závistivé a občas i vražedné pohledy.

Liriel vytušila, že se jedná o kouzlo, a zahleděla se na modrou ženu s novým respektem. Na okamžik byla v pokušení nechat zaklínadlo genasi pracovat. Lirielini lidé znali tisíc různých způsobů, jak odstranit hlupáky a slabé, a bitva, která by to tady trochu pročistila, by téhle lodi nejspíš prospěla. Pak by mohla tu modrou holku porazit a nastolit pořádek – a při tom i na Ibnovo místo dosadit vhodnějšího kapitána.

Opřela se, aby si podívanou užila, ale tichý hlas vzadu v mysli se zeptal: Ano, ale co by si o takovém plánu myslel Fjodor?

Zalila ji vlna podrážděnosti. Takováto narušení její drowí praktičnosti začínala být nepříjemně častá.

„Zrovna teď nemyslí vůbec,“ zamumlala. „Přinejmenším ne ničím, co má mezi ušima.“

Fjodor, zopakoval hlas neúprosně. Čest.

Drowí dívka podrážděně zasyčela a pak se s ledabylým pokrčením ramen vzdala.

„Hej, Ibne! Co je zač tvoje přítelkyně?“ zahlaholila a ukázala na ni prstem. „Hezké nohy. Ale na chlapy nemá vkus.“

Kapitán prudce otočil hlavu ke genasi. Vztekle vyjekl a prokázal tak – což Liriel nepřekvapilo – že jeho fanatismus je silnější než magie genasi.

„Další zatracený mořský elf! Vypadni z mojí lodi, ty ušatá rybo!“

Genasi se užasle zastavila uprostřed kradmého kroku a její azurově modrá tvář se zkroutila zuřivostí.

„Teď jsi tomu dal,“ zamumlala Liriel šťastně. Podle drowích učených knih zaručený způsob, jak genasi rozzuřit, je splést si je s „nižším stvořením“.

Dívčiny rty se zkroutily ve zlomyslném úsměvu. Teď už se to neobejde bez boje!

Genasi dramaticky zvedla ruce do výše v kouzelnickém gestu a vydala dlouhý zvučný výkřik, který stoupal a klesal jako velrybí píseň. Tančil nad vzdouvajícím se mořem a cestou nabíral sílu – bohužel víc síly, než Liriel očekávala.

Oběma rukama opsala široký kruh a při tom zašeptala tajemnou formuli. Ke genasi se rozlétla stříbřitá koule, stěží viditelné kouzlo, připomínající ducha obří mýdlové bubliny.

Liriel si povšimla genasiiny mocné odolnosti vůči kouzlům. Bude lepší, když se soustředí víc na její magii než přímo na genasi. V duchu si prošla kouzla, která měla připravená, a protože se žádný rozumný drow nepouští do boje bez všech dostupných výhod, přešla k Fjodorovi a prudce mu dupla na nárt.

Válečník se prudce překvapeně nadechl a otřásl se jako člověk nenadále vytržený ze snu. Pohledem přejel z genasi na Liriel a tváří mu projel velice ustaraný výraz.

„Mohlo by se to dost zkomplikovat,“ upozornila jej Liriel. „Možná budu potřebovat čas a prostor na vyvolávání kouzel.“

Jedinou odpovědí jí bylo zachmuřené přikývnutí. Protože jej Liriel dobře znala, chápala důvod jeho zděšení. Fjodor na Liriel pohlížel jako na jednu z wychlaran, což bylo v jeho domovině nejváženější postavení, a na sebe jako na jejího věrného strážce. Přestože z toho nevzešlo nic zlého, bude podlehnutí kouzlu vnímat jako selhání při plnění povinností.

Liriel napadlo, že svědomí může být stejně iracionální jako nepraktické.

V tu chvíli kouzlo genasi skončilo pronikavým zakvílením. Moře se zčeřilo a zvedla se malá vlna a jako temná ruka se hnala k lodi.

Liriel spěšně provedla gesta kouzla polední mlhy, šikovného zaklínadla, které měnilo zasaženou vodu na chladný, neškodný opar. Magie se jí shromáždila mezi rukama a vytvořila kouli jiskřivého světla. Tu vrhla po ženoucí se vodě.

Koule udeřila do vody a s tlumeným povzdechem se rozpadla na třpytivý prach. K měsíci zakroužilo několik pramínků mlhy, ale vlna pokračovala dál v cestě.

Drowí dívka zasykla kletbu. Ovinula ruku kolem hlavního stěžně a chytila Fjodora za opasek. Sevřel ji v ochranném objetí a hlasitě zakřičel, aby varoval obluzené námořníky. Jeho slova se utopila v kouzlem přivolané vlně.

Liriel zalila ledová voda a šokovaná dívka jen lapala po dechu. Když se voda přehnala, vykroutila se z Fjodorovy náruče a zhodnotila situaci.

Ibnovi se podařilo udržet kormidla, ale námořníci, omámení kouzlem genasi, zmizeli z dohledu. Nebylo však žádným tajemstvím, kde jsou – z moře se ozývalo vyděšené nadávání a několik mužů se probralo z vlivu kouzla a zjistilo, že se plácají v chladné temné vodě.

Fjodor vrhl po Liriel rychlý pohled. „Může to zopakovat?“

„Ne když bude mít na práci něco jiného,“ odpověděla Liriel s pochmurným veselím. Opustila představu kouzelnického souboje a vrhla se do útoku.

Genasi se prudce otočila ke zdroji hluku. Sáhla do šatů pro zbraň, pak usoudila, že na to není čas, a místo toho ukázala dlouhé nehty.

Liriel smetla stranou ruku, která po ní hrábla, a skočila genasi po krku. Modré tělo bylo chladné a kluzké a Lirieliny malé ruce nedokázaly pořádně stisknout. Změnila strategii, oběma rukama sevřela ženiny zvlněné modré vlasy a klesla na palubu.

Genasi se svalila s ní. Obě ženy se chvíli rvaly a převalovaly ve spleti bušících modrých končetin a malých obratných černých pěstí. Nakonec se Liriel podařilo přitisknout soupeřku k palubě, obkročmo si na ni sednout a přidržet jí ruce nad hlavou. Krásná bytost se nepřestávala vzpínat a kroutit a vydávala tiché naříkavé zvuky, které vyvolávaly představu plačícího tuleního mláděte.

„Krvácí mi z tebe srdce,“ posmívala se jí Liriel. „Tam, odkud pocházím, mají ženy větší hrdost.“

Genasi se okamžitě ztišila a upřela na Liriel planoucí pohled.

„To je lepší,“ pochválila ji drowka. „A teď si promluvíme o tom, co jsi zač a co tady děláš.“

Genasi místo odpovědi vydala trylek, kterým se jí podařilo vyjádřit znechucení i podrážděnost.

Liriel s ní zatřásla. „Ať tak či onak, mám v úmyslu od tebe získat odpovědi. Jestli umíš mluvit, teď je na to vhodná chvíle.“

Genasi na ni dlouho upírala nenávistný pohled. „Povolali mne do bitvy,“ přiznala hlasem jako vítr a voda. „Dřív než nadešel stanovený čas a proti mé vůli.“

„Povolali do bitvy?“ zopakoval Ibn nedůvěřivě.

Drowí dívka se ohlédla přes rameno. Kapitán stál nad oběma ženami a tvář měl zrudlou zuřivostí. „Do bitvy? Do jaké bitvy? To je tvoje práce, ty prokletá elfko?“

Liriel si z obličeje odfoukla pramen vlasů. „Za prvé jsem drow, a ne nějaký zatracený elf. Za druhé, kdybych tuhle věc přivolala já, nemyslíš, že bych o tom věděla jako první?“

Kapitán nad tím chvíli hloubal a pak se jeho oči rozšířily vyděšeným pochopením. „Chlapi ve vodě!“ zaduněl. „Vytáhněte je, a hoďte sebou!“

Několik námořníků se vrhlo k zábradlí a hodilo do moře provazy s uzly. Všechny až na jeden zůstaly zlověstně ochablé. Jediný úspěšný zachránce s horečným úsilím přitahoval lano k sobě.

Nebyl dost rychlý. Z vody se ozvalo bolestivé zaječení. Další dva muži se chopili lana a zatáhli. Do zábradlí narazil hubený mladík, dohněda opálený chlapec s chmýřím pod nosem. Při nárazu opět vykřikl bolestí a neustával v křiku, ani když jej námořníci táhli přes zábradlí – což jim ztěžovalo strašlivé kopí, jímž měl probodnuté stehno.

„Držte ho,“ přikázal Ibn zachmuřeně. Oběma rukama sevřel hrot s ozubcem a zatáhl. Mladík zaječel a kopí mu projelo nohou. Milosrdně tiše se sesunul mezi zachránce. Dva z námořníků odtáhli omdlelého mladíka do bezpečí do záďové nástavby. Jeden z nich nad ním zůstal s tasenou šavlí na stráži. Druhý se vrátil na palubu, aby se připojil k druhům připraveným k boji. Fjodor stál s nimi s černým mečem přehozeným přes rameno a očekával bitvu.

Liriel odříkala menší kouzlo, jehož úkolem bylo udržet genasi na místě. Magie po stvoření opět sklouzla jako kapky vody.

Drowí dívka nad tímto neúspěchem pokrčila rameny, zaťala pěst a udeřila genasi do obličeje. Ženiny oči v barvě mořské modři se obrátily v sloup a její hlava se svalila na stranu.

Liriel si sedla na paty a podívala se na Ibna. Genasi očividně měla silnou ochranu proti kouzlům, ale něco tam venku ovládalo dostatečně silnou – nebo dostatečně neobvyklou – magii, aby tyto ochrany dokázalo obejít.

„Co přivolalo Modrou princeznu?“ zeptala se naléhavě a hlavou pohodila k omráčené genasi.

„To už brzo poznáš.“ Kapitán ukázal zakřiveným mečem na noční moře.

Liriel vstala, sundala z háků harpunu a přešla k zábradlí. Měla lepší zrak než námořníci a citlivěji vnímala drobné rozdíly světla a stínů. Bedlivě zkoumala velkou temnou masu, plující těsně pod měsíčním světlem ozářenou hladinou. Něco na jejích pohybech působilo znepokojivě povědomě. Stvoření se nenadále vztyčilo, až se od něj ozářené vlny rozběhly jako vyděšení pavouci. Hladinu prorazila mohutná baňatá hlava šeredného vzezření, připomínající obrovskou žábu.

„Kuatoa!“ vydechla Liriel jméno nestvůry z Temných říší a strašlivého nepřítele drowů.

„Ropušák,“ opravil ji Ibn ponuře. „Mají šamana. Kde je šaman, je i hejno.“ Z vln se vynořilo několik dalších hlav a nestvůry náhle začaly vyskakovat k zábradlí. Námořníci se jim s napřaženými zbraněmi vrhli vstříc.

Liriel se rozběhla k nejbližšímu ropušákovi a v běhu mrštila harpunu. Nestvůra zvedla kopí jako obušek, rychlým zavířením ho harpuně nastavila a s řinčením ji neškodně srazila na palubu.

Ropušák opět zakroužil kopím a pak je sklonil do útočné pozice: vodorovně s namířeným hrotem. Liriel zabrzdila a odtančila z dosahu dlouhoruké nestvůry. Zkřížila předloktí s upevněnými pouzdry na zbraně a pak je prudce rozevřela. V ruce se jí zableskla dvojice stejných dýk.

Koutkem oka si Liriel všimla rotujícího, krabovi podobného předmětu, který z nevysvětlitelného důvodu letěl vzduchem a blížil se k ropušákovi. Nestvůra reflexivně švihla dlouhým jazykem. Pak se jazyk i s krabem sroloval dovnitř a ropušák vyvalil oči. Drowí dívka, která věděla, co bude následovat, se bouřlivě rozesmála a rychle tvora odsouzeného k záhubě oběhla a vrhla se za něj.

Kousek od ní přes zábradlí šplhal další ropušák. Liriel předstírala klopýtnutí, aby přilákala jeho pozornost. Ropušák skočil na palubu a udivující rychlostí se k ní kolébal, s kopím namířeným na zdánlivě snadnou kořist.

„Krab“ vyrazil z chřtánu prvního netvora, protrhl maso i kost a pokračoval v nepřerušeném letu. Kouzelná zbraň se Liriel zatočila nad hlavou a rozlétla se přímo na útočícího ropušáka. Nohy s háčky se zakously hluboko do zbroje ze žraloci kůže, pokrývající netvorovo kulaté břicho. Nestvůra chvíli překvapeně upírala oči dolů a pak se jí oživená zbraň začala nořit do těla. Ropušák za zbraň horečně tahal, ale dosáhl jedině toho, že se mu zapletly ruce a následovaly „kraba“ na jeho neúprosné cestě zbrojí a masem.

Ropušák, kterého bylo možné rozeznat podle černozelené kůže s podivným vzorem, na drowku zaútočil. Liriel dvěma rychlými hody vyslala k novému nepříteli dýky. První zbraň smetl tvor stranou. Druhá dýka zasáhla mohutnou, plovací blánou opatřenou ruku a se smrtící přesností mu ji přibodla k hrdlu.

Liriel vyprostila nohy zpod obrovské ležící umírající nestvůry a vyskočila na ni. Odtud dokázala dosáhnout na provazový žebřík. Vyšplhala po něm a zůstala tam viset, temná na pozadí vycházejícího měsíce, a rozhlížela se po bojišti.

Přinejmenším tucet nestvůr byl stále na nohou a bojoval s hrozivou houževnatostí. Vyhledala Fjodora. Ve vířícím chumlu obřích žab a světlovlasých opálených Seveřanů nešlo jeho černé vlasy a světlou kůži přehlédnout. Stál zády ke stěžni a černý meč měl zaklíněný do zubatého kopí nestvůry, vysoké téměř sedm stop.

Liriel se ulevilo, když si všimla, že se její přítel drží a nepřivolal berserkrovské šílenství. Fjodor už nebyl zajatcem nepředvídatelných záchvatů bojové zuřivosti, ale ona už mnohokrát zažila to, jak se jeho berserkrovské běsnění vymklo kontrole, než aby vítala jeho návrat.

Dívka přelézala po síti lan k Fjodorovi s úmyslem spustit se na palubu za jeho nestvůrným protivníkem. Když seskakovala, zahlédla, jak se na Fjodora přes celou palubu mocným skokem vrhá další ropušák.

V jednu chvíli se staly dvě věci: Lirieliny boty se dotkly dřevěné paluby a dlouhý černý jazyk ji plácl do tváře.

Dívka ucouvla, ale přesto ucítila, jak se jí vlhká svalnatá věc omotala kolem krku. Sáhla po meči, neboť bylo jasné, že prudké trhnutí jí zlomí vaz, a také to, že nebude dost rychlá, aby tomu dokázala zabránit.

Kolem prolétl další „krab“ a usekl ropušákovi jazyk. Liriel odklopýtala pryč. Jazyk, který sebou stále ještě škubal, si strhla z krku a podala ho omráčené nestvůře. Zatímco ropušák zmateně zíral na to, co drží v ruce, vrazila mu meč mezi tkanice zbroje ze žraloci kůže.

Než se nestvůra stačila pohnout, Liriel vyskočila a oběma nohama se mu opřela o hruď. Vší silou se odstrčila, udělala půlsalto a s mečem v ruce zlehka dopadla na nohy. Ropušák zavrávoral dozadu a klopýtl k čekající šavli bledého, ale nelítostně se tvářícího chlapce, který už byl opět na nohou, podepíraný dalšími dvěma námořníky.

Liriel na zraněného mladíka a jeho kamarády krátce kývla a divoce se na ně usmála. Tihle Seveřani věděli něco o pomstě a hodně o odvaze.

Prudce se obrátila k zachránci. Několik kroků od ní stál štíhlý mořský elf a zelenýma očima zkušeného válečníka si měřil divokou bitvu. Xzorsh, její bývalý učedník a Hrolfův samozvaný strážce, se vrátil – pokud ji vůbec kdy opustil.

V ruce opatřené plovací blánou držel připraveného dalšího vrhacího pavouka, jednu z několika kouzelných zbraní, které mu dala. Když neviděl žádnou bezprostřední hrozbu, zahleděl se na neklidné moře. Lehce kýval hlavou, jako by něco počítal.

„Je jich víc?“ chtěla věděl Liriel.

„Nejmíň třicet,“ odpověděl Xzorsh zachmuřeně. „Příliš mnoho.“

Liriel zavrtěla hlavou a sáhla do vaku, který měla zavěšený na opasku. Ukázala mořskému elfovi velký dokonalý smaragd, část kořisti, již si odnesla z pokladu hlubinného draka. Xzorshovy oči se překvapeně rozevřely a pak zajiskřily očekáváním. Drowí elfka jej učila jen krátce, ale než jí došla skrovná zásoba trpělivosti, mluvili o úžasných zázracích.

Xzorsh ukázal na Fjodora, který tahal meč z těla sedm stop velkého ropušáka. „To byl Karimsh, šaman a vůdce hejna. Přivolal genasi a velí ostatním. Nejspíš bych dokázal zopakovat jeho přivolávači signál – ne dokonale a nebyla by v tom magie, ale ropušák v zápalu boje by si možná ničeho divného nevšiml.“

Liriel mu odpověděla přikývnutím a dravčím úsměvem. Zvedla smaragd a začala prozpěvovat vzletným, hrůzu nahánějícím sopránem. Xzorsh zaklonil hlavu a vypustil z úst volání – podivný zvuk, který začal nízko položeným drnčivým skřehotáním a přeskočil do řady zajíkavých staccatových tónů, mísících se s rychlým mlaskáním.

Bizarní elfí duet přehlušil lomoz bitvy a zanedlouho se loď začala houpat, když tucty velkých rukou s plovacími blánami sevřely zábradlí. Z hejna ropušáků se ozýval hluboký dunivý smích, oslavující vidinu rychlého masakru a následujícího dobrého jídla. Námořníci se po kymácející se palubě vrhli vstříc nové hrozbě.

Ibn kousek od nich smetl stranou kopí a zakřiveným mečem sekl po dmoucím se zeleném hrdle. Mávaje zkrvavenou zbraní se vrhl na dvojici elfu.

„Oba jste mrtví!“ slíbil.

Liriel mu místo odpovědi hodila smaragd k nohám. Kapitán rychle ucouvl a vyděšeně zaklel, když viděl, jak kámen začíná růst. Trvalo to jen jeden úder srdce a před nimi stála živá socha – nádherná půlelfka, zelená jako smaragd, oblečená v prosté tunice a úzkých kalhotách a s vlasy učesanými ve starobylém stylu.

Liriel se zamračila. „To je divné. Měla to být mořská elfka. A bohyně je mi svědkem, že jsem ji oblíkla lípl“

„Je dokonalá,“ vydechl Xzorsh a nespouštěl z vysokého zářícího golema pohled.

Zdálo se, že i na ropušáky to udělalo dojem. Se šíleným bojovým řevem se vrhli na nového protivníka. Golem s pohrdáním sledovala, jak bodají do její postavy, tvrdé jako drahokam. Dunivý křik obřích žab se chvíli mísil s rachocením a řinčením kopí o smaragd. Ropušáky vlastní zuřivý útok tak pohltil, že nepostřehli slabou zelenou záři, šířící se po palubě. Když světlo obklopilo většinu netvorů, Liriel vykřikla příkaz.

Smaragdový gólem zmizel a ropušáci s ním.

Všichni válečníci, kteří nezmizeli – námořníci i žabí lidé – při tomto nečekaném ukončení bitvy jen ohromeně zírali. Následovalo tak hluboké ticho, že je Liriel v uších cítila jako hmotnou věc.

Po chvíli se přeživší nestvůry vzpamatovaly a připravily k dalšímu útoku. Konce kopí udeřily do paluby a vzdorné bojovné skřehotání v sobě neslo pochmurné a prázdné sliby. Námořníci odpověděli připravenou ocelí a několik zbraní se srazilo a zakleslo, ale boj byl u konce a všichni to věděli. Po chvíli posledních několik ropušáků zanechalo pokusů znovu se sešikovat a naskákalo do vln.

Liriel jednou rukou objala mořského elfa kolem pasu a věnovala mračícímu se Ibnovi falešný milý úsměv. „Neměli jsme štěstí, že Xzorsh náhodou plaval kolem? Nebýt jeho, byla bych mrtvá. A beze mě byste byli mrtví vy.“

Několik námořníků – z nichž mnozí byli dlouho členy Hrolfovy posádky – unaveně provolalo slávu a Xzorshovo jméno se vzneslo k naslouchajícím hvězdám. Rudovousý kapitán se však nepřestával mračit.

„Hrolf je pryč a Elfi panna s ním. Všechny dluhy mezi váma dvěma jsou už dávno splacené,“ řekl Xzorshovi chladně. „A pokud jde o mě, nepotřebuju stín s plovacíma blánama.“

Liriel do mořského elfa šťouchla loktem. „Lidi vůbec nedokážou ocenit ironii. Všiml sis toho?“

Xzorshovi zacukaly rty, ale důstojně před kapitánem sklonil hlavu. „Jestli je to tvé přání, vrátím se do moře hned, jak dokončím svou záležitost.“ Pohledem přejel k drowí dívce.

Ibn si toho všiml a z očí mu křičela nevraživost a nedůvěra, ale jeho muži bývali dřív Hrolfovi a mnohým z nich tahle nesourodá elfí dvojice několikrát zachránila život. „Zkraťte to,“ řekl zdráhavě.

Liriel se podívala na Fjodora a tři přátelé se přesunuli na druhou stranu lodi. Xzorsh shodil ze zad batoh z tulení kůže a vyndal z něj pevně svinutou tapiserii. Srdce drowí elfky poskočilo a s bolestivým žuchnutím dopadlo. Nebylo třeba, aby tapiserii rozvinul, i tak věděla, co na ní je: nádherně zpracovaný hrůzný obraz, popisující mučení zajatých mořských elfů. A co to dělalo ještě horším, bylo vědomí, že jde o víc než jen o zvrácené umělecké dílo. Ve vláknech byly uvězněny duše zabitých elfu.

„Žádná z vašich kněžek je nedokázala vysvobodit? Nebo někdo z kněží?“ dodala vzápětí, když si připomněla, že povrchoví elfové se neomezovali na výlučně ženské kněžstvo.

Xzorsh zavrtěl hlavou. „Tohle je věc zrozená z temné magie, něco, co je našim bohům cizí. Musí to být zničeno stejně, jak to bylo vytvořeno.“

Liriel měla dojem, že se jí v břiše usadila ohromná tíha. Temnota byla její přirozeností. Kdo by měl být lépe schopen objasnit tajemství tapiserie než ona? Přesto jí při představě, že se má probádávat touto ohavnou magií, běhal mráz po zádech a stejně ji děsila volba, kterou to znamenalo.

Zalétla pohledem k Fjodorovi. Zlehka přikývl, aby naznačil, že chápe její dilema. Má-li moc konat dobro, je to její povinností, dokonce i kdyby to znamenalo obchodovat se zlem? Až dosud se Liriel odvažovala doufat, že potřebu provádět taková rozhodnutí zanechala na Ruathymu. Vyčkávavý a doufající výraz v Xzorshově tváři jí prozradil opak.

„Postarám se o to,“ řekla úsečně. „Ty bys měl raději zmizet. Ibn se na nás dívá a něco mi říká, že si na tvém zadku představuje namalovaný zářivě červený terč pro harpuny.“

„Nejdřív ti musím něco říct,“ řekl Xzorsh rozvážně, ale naléhavě. „Regentka Ascarle po tobě všude pátrá. Na moři je plno jejích agentů a spojek.“

„Vážně? V tom případě pro tebe nebude těžké najít způsob, jak jí poslat tohle,“ řekla Liriel a jednou rukou udělala sprosté gesto.

Mořský elf se slabě usmál. „To se rukama s plovací blánou naštěstí špatně vyjadřuje. Raději bych její nohsledy neupozorňoval na to, kde ty nebo já jsme. Jenom jsem tě přišel varovat.“

„A možná mi připomenout můj slib?“ naznačila zlomyslně.

„Copak jsem tě někdy takhle urazil?“ začal se bránit. „Řekla jsi, že najdeš jiného kouzelníka, který mě naučí umění magie. Pokud jde o mne, je to hotová věc.“

Liriel se nafoukla a vrhla po Fjodorovi šibalský pohled. „Moc toho o drowech neví, co?“

„Zná tebe,“ řekl Fjodor a pochvalně na mořského elfa kývl.

Drowí dívka obrátila oči v sloup. „V Přístavu Lebek někoho najdu a pošlu ti zprávu přes Spojení,“ vyslovila jméno dobře fungující podvodní aliance, která přenášela zprávy severními moři.

„Bylo by lepší držet místo tvého pobytu tak v utajení, jak to jen jde, a to i poté, co dorazíte do Přístavu Lebek,“ doporučil jí Xzorsh. „Ať váš kapitán říká cokoli, mám v úmyslu držet se poblíž lodi, dokud nedorazíte do přístavu. V těchhle neklidných vodách budete potřebovat moje oči i hlas.“

„Tvůj hlas,“ zopakoval Fjodor zamyšleně a přejel pohledem z drowí dívky na mořského elfa. „Pokud se zpráva o Lirielině plavbě rozšíří, je pravděpodobné, že i spousta lidí se doslechne o drowí kouzelnici, co se plaví po moři, a bude mít pochybnosti o jejích úmyslech. Mohla by potřebovat někoho, kdo se za ni přimluví.“

Xzorsh to potvrdil úšklebkem a přikývnutím. „Moji lidé o tom slyšeli. Mnozí z nich si dělají velké starosti.“

„A co mořští elfové, které jsme vysvobodili z vězení v Ascarle?“ ozvala se Liriel. „Někteří bojovali na Ruathymu. Ti o mně promluví!“

„Budou mluvit o drowí kněžce, a víc než jen kněžce,“ řekl Fjodor střízlivě. „Neviděla ses, jak se vznášíš nad bojištěm, černé plameny ti šlehají z rukou a hoří ti v očích. Ti, co to spatřili, můžou klidně věřit, že mají důvod se tě obávat.“

Při té vzpomínce zalila drowí elfku vlna zoufalství. Rychle se vzpamatovala a odsunula vzpomínky i pocity stranou. Obrátila oči k nebi a v předstíraném znechucení rozhodila rukama.

„Prodejte duši temným silám, abyste pomohli lidem, a dostane se vám za to takového poděkování,“ řekla uštěpačně. „Ano, rozhodně vidím tu přitažlivost života ve službě ostatním.“

Xzorsh vypadal šokované, a o to víc, když se Fjodor zachechtal. Válečník poplácal mořského elfa po rameni. „To ona jenom tak mluví,“ ujistil ho Fjodor. „Všechno bude v pořádku.“

Elf nejistě přikývl. Přeskočil zábradlí a bez jediného zvuku či šplouchnutí se ponořil do vln. Fjodor jej při tom sledoval a výraz v jeho ledově modrých očích neodpovídal uklidňujícím slovům.

Všechno bude v pořádku, opakovala si Liriel v duchu. Během let života v Menzoberranzanu tato slova útěchy nikdy neslyšela, ale zdálo se, že je lidé mají až přehnaně rádi. Někteří z nich dokonce věřili, že je to pravda.

Bezútěšný pohled ve Fjodorových očích prozrazoval, že on ví svoje.

Ovinula mu paže kolem krku a dovolila, ať ji přitáhne k sobě, a opět užasla nad tím, jakou útěchu může poskytnout prosté objetí. Než jí zabořil tvář do vlasů, všimla si Liriel jeho ustaraného výrazu. Domnívala se, že jej nejspíš znepokojuje skutečnost, že tím, co řekl Xzorshovi, slíbil něco, co nemůže splnit. Napadalo ji jen málo jiných věcí, které by přítele mohly trápit víc. Drowí sliby byly jako tenké pšeničné lodní suchary, které tvořily základ námořnické stravy – snadno se dělaly a snadno lámaly. Pro Fjodora byl slib nezměnitelný jako východ slunce.

Nebylo to poprvé, co Liriel napadlo, že lidský život je neuvěřitelně složitý.

2.

Vlk zůstane vlkem

Drowí dívka a Rašemenec stáli dlouhou chvíli v těsném objetí. Poté Fjodor poodstoupil a pokusil se o úsměv.

„Tohle je bezohledné vůči ostatním. Dlouhá plavba na moři je pro muže sama o sobě dost těžká i bez připomínek toho, co nemůže mít.“

Lirielino bílé obočí vystřelilo do výše. „Jestli si připadáš dost ušlechtilý, aby ses o bohatství podělil, tak na to zapomeň. Ty mi úplně stačíš.“

„Tahle slova už jsem slyšel od spousty hezkých děvčat,“ řekl zlehka. „Opravdu? Od kolika?“

Tázavě se na ni podíval.

Pokrčila rameny. „Jenom jsem uvažovala, kolik lidských žen budu muset zabít, až dorazíme do Rašemenu.“

Fjodorovi poklesla čelist. „Dělal jsem si legraci, malá vráno!“ vyprskl.

Dívka se zajíkla smíchy. „Opravdu sis myslel, že mluvím vážně?“

„Někdy se to dá jen těžko poznat,“ řekl opatrně.

Zamyslela se nad tím a usoudila, že je to přijatelné. „Asi máš pravdu.“

Mlčeli a sdíleli měsíční světlo, když už ne myšlenky. Po chvíli se na Fjodora ze strany podívala a škádlivě jej šťouchla do žeber.

„Tváříš se jako vypravěč,“ poznamenala a narážela tím na vzdálený zadumaný výraz, který předcházel jeho příběhům. Úkolem těch několika málo vypravěčů mezi jejím lidem bylo velebit vítězství vládnoucích Matron a jejich válečníků. Liriel podivně přitahovala představa, že je ve starodávných legendách možné najít poučení a moudrost. Samozřejmě by to nikdy nepřiznala.

Nepřítomně uchopil její ruce do svých. „Tvářím se jako vypravěč? Jak takový výraz vypadá?“

„Celý vážný a napjatý, jako by ses snažil zadržet kýchnutí. Ty tvoje staré příběhy musí zarůstat plísní.“

Fjodor na její škádlení odpověděl zádumčivým pohledem. „Příběhy snad, ale ne staré legendy.“

Pustil její ruku a opřel se lokty o zábradlí. „Před několika lety našla moje sestra Vastiš v lese vlčí mládě, zakrslého albína, který by v divočině nikdy nepřežil.“

„Tyhle vlky znám,“ skočila mu Liriel dychtivě do řeči. „Říká se, že jsou nádherní a nelítostní! Drow, kterého jsem před časem zabila, mi dal několik učených knih o světě na povrchu. Nezabila jsem ho kvůli těm knihám,“ dodala na obhajobu, když si všimla nevěřícného výrazu na Fjodorově tváři. „Zapomeň na to. Mluv dál a já budu zticha.“

„Vesničtí starší Vastiš vysvětlovali její pošetilost. Vlk vždycky zůstane vlkem, říkali. Bude krást kuřata a honit hrající si děti. Vastiš si ale od nikoho jiného nikdy nedala poradit, takže vlk zůstal. Vlče pro jeho bílou srst pojmenovala Duch. Duch měl Vastiš rád a byl jí věrný jako pes, ale vesničané ho vždycky sledovali podezíravými pohledy.“

Fjodor se na okamžik odmlčel. Liriel pátrala očima v jeho tváři. „Jsi z toho smutný. To ještě není konec, že?“

Obrátil se k ní. „Čas plynul a Vastiš se narodilo dítě, syn, který vyrůstal s vlkem po boku. Jednoho dne sbíral chlapec v lese houby a v dutině pod stromem narazil na vlčí doupě s mláďaty. Jejich matka se vrátila. Bránila svoje mladé.“ Jeho smutný výraz prozrazoval, co se s dítětem stalo, ale způsob, jakým si Liriel prohlížel, naznačoval, že tady nejde v prvé řadě o příběh ztraceného chlapce.

„Co se stalo s Duchem?“

„Zabili ho,“ odpověděl Fjodor. „Vesničané se báli, že se mu nějaké další dítě taky naučí důvěřovat a zapomene na opatrnost.“

Liriel přikývla. „To je rozumné.“ Když si obě věci spojila, rozevřela oči. „Takže mi říkáš, že když se tví lidé dostanou do konfliktu s drowy, s jakýmkoli drowem, tak ze mě bude další Duch?“

Trvalo dlouho, než Fjodor odpověděl. „Ne dokud jsem naživu,“ slíbil.

„Tak to bude všechno v pořádku,“ prohlásila Liriel zlehka, doufajíc, že tento směšný lidský postoj pomůže zahnat z jeho očí utrápený výraz. „Tebe je hodně těžké zabít – Lloth je mi svědkem, že jsem to zkoušela!“

Její rouhavý žert mu na tváři vyloudil slabý úsměv a znovu se natáhl po její ruce, ale než se jí mohl dotknout, udělal to někdo jiný.

Liriel náhle zalil pronikavý chlad a zmrazil její tělo i duši, jako by ji objal zlý duch.

Když pominul prvotní šok, rozpoznala Liriel známou přítomnost, tu, kterou během krátkého pobytu v Arach-Tinilith vždy vítala. Tehdy mladá drowí dívka vzhlížela k Lloth s láskou. Bohyně naslouchala modlitbám a odměňovala oddanost dary kouzel. Takovou pozornost a štědrost Liriel nikdy předtím nezažila. Nyní znala bohyni lépe. Lloth nebyla milující rodič; Lloth byla moc, která kazí a ničí.

Žárlivá moc.

Liriel střelila očima po Fjodorově tváři a v duchu opět spatřila projev náboženské úcty, v Menzoberranzanu běžný: kněžka svižně kráčí k oltáři Lloth a ve zkrvavených rukou drží podnos, na němž leží stále ještě bijící srdce jejího milence. Takové odevzdání Lloth vyžadovala. Kdykoli doutnající uhlíky vášně hrozily vzplanout v něco čistého a jasného, byl oheň v drowích srdcích uhašen krví.

Smetla stranou ruku, kterou jí Fjodor podával, a couvla. Pevně se objala rukama a v zuřivém odmítavém gestu prudce vrtěla hlavou.

Fjodor k ní instinktivně udělal krok. Uhnula před ním a mávnutím ruky jej naléhavě odháněla.

„Běž pryč. Běž pryč!“ zavřískla.

Sledoval, jak stále couvá, s očima vytřeštěnýma hrůzou a upřenýma na palubu. Fjodorovi náhle dodal Zrak jistotu a uvědomil si, že ona před ničím neprchá, ale láká to pryč.

Právě v tu chvíli spatřil stín – obrovského pavouka s hlavou překrásné elfí ženy. Vycházející měsíc stál přímo za Liriel a stín ji sledoval a pohyboval se spolu s nijako by byl její vlastní.

Fjodor bezmyšlenkovitě tasil meč a vrazil ho stínovému pavoukovi do srdce. Čepel se zabodla hluboko do prken paluby. Než stačil pustit jílec, vystřelil vzhůru mečem proud chladné, temné a hněvivé síly a odhodil jej pryč. Narazil do lodního zábradlí takovou silou, až pocítil všechny kosti v těle.

„Uteč,“ zaprosila Liriel. „Nebo plav pryč. Cokoli, jenom se drž dál!“

Nechápal úzkost v jejím hlase, ale nemohl ji nechat, ať tuto bitvu vybojuje sama. Odrazil se od zábradlí a rozběhl se zpátky. Místo toho, aby znovu zaútočil, popadl Liriel do náruče, smetl ji stranou a postavil se tak, aby jejich společný stín zakryl ten patřící Pavoučí královně.

„Nemáš na Liriel žádné právo,“ promluvil tiše přímo k číhajícímu zlu. „Rozešla ses s ní a ona s tebou.“

V hlavě mu zazněl slabý posměšný smích. Jednou vlk, pořád vlk, vysmíval se mu ten až příliš krásný ženský hlas, který promlouval cizím jazykem, jemuž nějakým způsobem rozuměl.

Liriel si zakryla uši. „Ona nás poslouchala,“ zašeptala zoufale. „Okamžitě mě nech, Fjodore.“

„Ne.“

„Ty to nechápeš! Žádný muž, který se postaví mezi kněžku a její bohyni, nepřežije!“

„A co na tom? Nejsi kněžka.“

„Byla jsem,“ řekla Liriel. „A ona mě nenechá jít.“

„Nemá na vybranou,“ prohlásil Fjodor pevně. „Žádný bůh ani bohyně si nemůže na svobodné duši vynutit uctívání. Chceš, aby ti dala pokoj?“

„Ano!“

„Tak jí to řekni.“

„To už jsem udělala.“

„Tak znovu,“ pobídl ji Fjodor, „a pak ještě jednou. Když boha třikrát zavrhneš, jsou pouta přerušena. Tvrdí to všechny staré příběhy.“

To stálo za pokus. Linei přikývla a zhluboka se nadechla. „Paní Lloth, už nejsem tvá kněžka. Matko Lloth, už nejsem tvé dítě,“ zašeptala.

Chlad zesílil. Linei si všimla, jak je její přítel bledý, a šedomodrého odstínu jeho rtů. Znovu o něj měla strach a pokusila se mu vykroutit. Fjodor zavrtěl hlavou, přitiskl ji k sobě pevněji a oba je přikryl pláštěm. Sdílené teplo se rozlilo jejich těly a zahnalo temnotu a chlad.

Drowí dívka a její strážce se se zatajeným dechem chvíli tiskli k sobě a očekávali reakci temné bohyně.

Okamžiky plynuly a neozývalo se nic kromě zvuků pracující posádky a šplouchání vody o boky lodi.

Linei vyklouzla z Fjodorovy náruče a poodstoupila. Stín v měsíčním světle před ní byl její vlastní – obraz malé štíhlé drowí ženy s napřímenými rameny a vzdorovitě zvednutou hlavou.

Odolala pokušení sesunout se úlevou a vyčerpaně se na Fjodora usmála. „Až si z tebe příště budu dělat legraci kvůli těm plesnivým příběhům, připomeň mi tuhle chvíli.“

„Bude lepší, když na to oba zapomeneme,“ opáčil. „Tyhle věci patří do minulosti, a tam taky zůstanou.“

„Zůstanou?“ zeptala se náhle vážným hlasem.

„O to se musíš postarat. Nevyslovuj to jméno. Nedělej nic, čím bys ji přivolala zpět.“

„Hej, První sekyro!“ zakřičel drsný mužský hlas.

Oba se obrátili k volajícímu. Fjodorovi titul krátce patřil, když na Ruathymu zastával post vojevůdce. Někteří z mužů, po jejichž boku bojoval, se plavili na Narvalovi.

Několik námořníků nečinně postávalo a zmateně hledělo na drowí elfku a jejího ochránce, zatímco se snažili pochopit Lirielin nejnovější nevysvětlitelný výbuch. Většina nicméně měla plné ruce práce s péčí o raněné, shazováním mrtvých ropušáků přes zábradlí do moře a smýváním prolité krve z paluby. Jeden z mužů stál stranou a zvednutým zakrváceným koštětem ukazoval na měsíc. Fjodor v něm poznal Harlrika, prošedivělého veterána moří a bojů. Přes měsíční kotouč přelétávala temná ptačí figura, kterou rovněž poznával.

„Vrána?“ zamumlal.

Linei se postavila vedle něj a jednou rukou si clonila oči před jasným měsíčním světlem. Byla to záhada, která se blízce dotýkala jich obou. Fjodor jí láskyplně říkal „malá vráno“ a během života na povrchu se toho o těchto inteligentních, zvláštních ptácích dozvěděla dost, aby srovnání ocenila a pochopila, co je na tom úkazu podivného.

„Nelétají jenom ve dne? A není to k pevnině pořád ještě dva nebo tři dny cesty?“

Přikývl. „Tohle není přirozené stvoření.“

„Úplněk,“ poznamenal jeden z mužů moudře. „To je správný čas na neobvyklé návštěvy. Kdysi jsem zabil vlkodlaka a bylo to za úplňku.“

„Úplněk, nebo ne, je to znamení,“ zamumlal další muž. Složil prsty do ochranného gesta a vrhl po drowí elfce podezíravý pohled. „Zlé znamení!“

„Ne podle toho, co První sekyra vyprávěl,“ trval Harlric na svém. „Podle toho, co říká, nosí vrána zprávy mezi jedním a druhým světem. Musí to být důležité zprávy, když ptáka, který žije na pevnině, zavedly tak daleko na moře.“

„To určitě ano,“ souhlasil lovec vlkodlaků, jenž nespouštěl oči z posla, krouživě sestupujícího dolů. „Letí sem. Kdo tady mluví s vránama?“

Nikdo se nepohnul. Pták se ostře naklonil, stočil se pryč a začal opět stoupat. Fjodor na jednom lesklém křídle zahlédl světlý pruh.

„Znamení Eilistraee,“ řekl tiše a ukázal na ptáka.

Když si Liriel všimla stříbrného peří, rozevřela oči. Zvedla zaťatou pěst do výšky a druhou rukou si podepřela předloktí. Vrána okamžitě slétla dolů a usadila se jí na zápěstí. Odtamtud přeskočila na sud poblíž a pohodila černou hlavou na pozdrav.

„Přicházím z Promenádního chrámu a od jeho paní, nejvyšší kněžky Qilué Veladorn,“ oznámila vrána ostrým, lehce chraplavým tónem. „Přináším zprávu pro Liriel Baenre, dceru Prvního rodu Menzoberranzanu.“

Liriel zamračeným pohledem přejela po kroužku zvědavých mužů, kteří se shlukli kolem, aby se na ten zázrak podívali. Na lordu Caladornovi se její pohled zastavil. Něco v jeho tváři – ostražitá inteligence v jeho očích, zamyšleně sevřené rty – jí v mysli rozeznělo poplašné zvonky. Drowí pěvci smrti se tvářili podobně, když sledovali zradu a nepokoje a splétali příběhy temné slávy, zatímco se daná událost stále odehrávala. Caladorn také někomu zpíval, tím si Liriel byla náhle velice, velice jistá.

„Dovolíte?“ obořila se na ně. „Tohle je soukromý rozhovor.“

„Na mojí lodi ne,“ odsekl Ibn. „Bez mého souhlasu se žádná zpráva nedostane na palubu ani z ní.“

Vrána obrátila k rudovousému pirátovi jasné černé oči. „V tom případě, kapitáne, vás naléhavě žádám, abyste nepřistávali v Hlubině. Číhá tam nebezpečí. Musíte zamířit přímo do Přístavu Lebek.“

Ibnovy opálené tváře zalil slabý ruměnec. Liriel přimhouřila oči. „Počkej chvilku – neměli jsme právě tohle v plánu?“

„Změnil jsem názor,“ řekl Ibn stroze. „Poslední cesta do Přístavu Lebek se nevydařila a skončila ještě hůř. Nikdo to neví líp než ty. Unikli jsme na poslední chvíli a lidi z okolí na to hned tak nezapomenou.“

„Teď máme jinou loď a jiného kapitána,“ podotkl Fjodor. „Připadá mi, že ignorovat varování paní Qilué představuje větší riziko.“

Caladorn Cassalanter tiše pohrdavě zamlaskal. „Při vší úctě k této drowí kněžce je mnohem pravděpodobnější, že narazíte na potíže v podzemním městě než na ulicích Hlubiny. V přístavu na mne čeká slušná jednotka a neočekáváme potíže.“

Takže tady to je, pomyslela si Liriel zachmuřeně: Caladornův zájem na této záležitosti. Vydat ji za výkupné, to by bylo Ibnovi podobné, a kdo by mohl vyjednat podmínky lépe než lord z Hlubiny?

Nicméně pokud si mysleli, že se nechá snadno zajmout, jen velmi málo rozuměli nadání temných elfů pro vyvolání zmatku!

Liriel na sobě nedala nic znát a rozpačitě se na lorda z Hlubiny usmála. „V Přístavu Lebek se určitě najde spousta vzrušení,“ řekla souhlasně, „ale pokud to, co říkáte o Hlubině, je pravda, proč mě před ní Qilué varuje?“

„Netroufám si říci, co si myslí, ale o tomhle vás mohu ujistit: Hlubina je zákonů dbalé město,“ prohlásil Caladorn rozhodně.

„Možná, ale vsadím se, že tam moc drowů nevídáte,“ zdůraznila.

Ibn vyndal dýmku z úst. „Právě řekl, že v Hlubině dbají na zákony. Zbytek se rozumí samo sebou.“

Liriel se nad tím přerušením zamračila a prudkým netrpělivým gestem máchla jednou rukou k obloze. Z Ibnovy dýmky se vyvalil mrak ohavného kouře a obklopil jej jako slabě zářící zelená koule. Ibn se vrhl k zábradlí a nahnul nad mořskou hladinu.

„Doufám, že Xzorsh neplave příliš blízko za lodí,“ poznamenala Liriel.

Fjodor si rezignovaně povzdychl a obrátil se zpět k Caladornovi. „Jestliže se drowové v Hlubině běžně nevyskytují, lidé si Lirielina příjezdu povšimnou a zpráva o tom se rozšíří.“

„A co? Má nějaký důvod svoji přítomnost skrývat?“

„Přežití je pro mě nejdůležitější,“ odsekla Liriel. „Říkejte tomu třeba libůstka.“

Šlechtic zavrtěl hlavou. „Vzrušující ohodnocení, ale nepřesné. Ujišťuji vás, že všechno bude v pořádku. Já a někteří mí společníci platíme výdaje spojené s touto plavbou a byly podniknuty kroky, jak všem zajistit bezpečí. Je to moje a kapitánovo rozhodnutí.“ Zalétl k Ibnovi tázavým pohledem. Páchnoucí kouř se pomalu rozplýval, ale kapitán se stále tiskl k zábradlí. Jeho opálená tvář měla zřetelný zelený nádech.

„Do Přístavu Lebek ne,“ řekl Ibn slabě, ale rozhodně.

„A co to varování, které předala vrána?“ naléhal Fjodor.

„Hlubina je zákonů dbalé město,“ zopakoval Caladorn. „Pokud dívka neudělá nic špatného, nemusí se ničeho bát.“

Fjodorův výraz ztvrdl. „Pokud se mýlíte, lorde Caladorne, pokud na Liriel ve vaší Hlubině čeká nebezpečí, kdo kromě mne za ni bude bojovat? Vy? Vaši společníci?“

Šlechtic si založil ruce. „Vypadá to, že jste si hodně jistý, že dojde k boji.“

„Mám k tomu důvod,“ odvětil Fjodor energicky. „Opravdu chcete tvrdit, že obyvatelé vašeho zákonů dbalého města se budou na drowa usmívat a mávat? Jakmile loď dorazí do přístavu, ocitneme se Liriel a já sami na nepřátelském místě, a vy to dobře víte – vy, a snad i vaši společníci, kteří, jak říkáte, vás v přístavu očekávají i se slušnou jednotkou.“

Oba muži si dlouhou chvíli hleděli do tváře. Nakonec Caladorn před obviněním v Rašemencově ledovém pohledu zakolísal. „Nechci té drowí dívce ublížit, ale možná se ve městě najdou jiní, kteří ano,“ připustil.

„Promluvíte v její prospěch?“ neustával Fjodor v naléhání.

„To nemohu,“ odmítl Caladorn rezolutně, „z důvodů, které nehodlám probírat. Zná někdo z vás někoho v Hlubině? Někoho, kdo vám může pomoct projít pokud možno nepozorovaně, a když to bude nutné, přimluvit se za ni?“

Liriel se v mysli vynořila vzpomínka: náhodné setkání s lidským mužem. Byl dost chytrý na to, aby poznal, co je zač, a přitom své nudné společníky neupozornil na to, že „šlechtična převlečená za drowa“ je ve skutečnosti naprosto pravá.

Ten muž znal cestu do Přístavu Lebek a věděl o Qilué. Možná to byl dokonce jeden z následovníků Eilistraee. Během bitvy o dračí poklad před pár měsíci zahlédla Liriel v kněžčině družině několik lidí, a dokonce i půlčíka. Přinejmenším ten muž určitě může poslat Qilué zprávu.

„Možná někdo takový je,“ řekla pomalu. „Potkali jsme se na maškarní slavnosti na pláních u Hlubiny. Neřekl mi své jméno, ale dokážu ho popsat. Světlé vlasy, šedé oči. Asi tak vysoký jako Caladorn. Pohotově se smál a žertoval. Viděla jsem ho hrát na hudební nástroj, který měl vpředu struny a zadní dřevěnou část tak vyklenutou, že ta věc vypadala, jako by se chystala porodit.“

„Loutna,“ řekl Fjodor.

Caladorn o elfčině popisu přemýšlel s ostražitým výrazem, který naznačoval, že muže, o němž mluví, zná a z celého srdce si přeje, aby neznal. „Jaké barvy měl na sobě?“

Drowí dívka netrpělivě pohodila rameny; ještě se jí nepodařilo pochopit lidskou posedlost barvami věcí.

„Pokud mluvíte o barvě jeho oblečení a šperků, tak zelenou,“ poskytl odpověď Fjodor. „Pokud mluvíte o erbu, všiml jsem si, že jeden z jeho prstenů nesl něco jako heraldický znak – hlava jednorožce a havran.“

Caladornovu tvář zalila vlna rozhořčení. „No ovšem,“ zamumlal. „Kdyby Judita někdy chtěla vypátrat bratra, stačí jí jen najmout si věštce, aby jí našel nejbližší hrozící katastrofu!“

„Vy toho muže znáte,“ postřehla Liriel. „Povězte mi jeho jméno, rod a společenskou vrstvu – nebo co dalšího v tom vašem zákonů dbalém městě určuje postavení.“

„Postavení a bohatství spolu úzce souvisí. Hlubině vládnou rodiny obchodníků,“ vysvětlil Fjodor.

Aristokrat zavrtěl hlavou. „Šlechtické domy nevládnou městu,“ opravil. „Rodina Thannů je bezesporu neuvěřitelně bohatá, ale Danilo je jen mladší syn. Myslím, že nejmladší ze šesti synů. Danilo je zábavný, ale nic víc se o něm nedá říct.“

Liriel s tím v duchu nesouhlasila a úměrně tomu přizpůsobila svůj názor na Caladorna. Mezi drowy mladší sourozenci skrývali ambice a někdy i schopnosti, dokud nebyli připravení zaujmout místa, po nichž toužili.

„Můžete tomuhle Danilovi z rodu Thann poslat zprávu?“

Caladorn zaváhal. „Až loď přistane, můžu vyslat posla.“

Neústupně zavrtěla hlavou. „To nestačí. Pokud mně a Fjodorovi nepřijde naproti do přístavu a nebude mít s sebou dost mužů a kouzel, aby nám zajistil bezpečný průchod Hlubinou, nedovolím lodi doplout do přístavu. Ujistěte jej, že se mu za laskavost mohu odměnit, a určitě to udělám. A abychom se ujistili, že nedojde k omylu, řekněte mu, že zrádcům drowové oplácejí jejich vlastní mincí.“

Caladorn dlouhou chvíli upíral zrak na nezřetelnou stříbřitou hranici mezi mořem a oblohou a ve tváři měl pečlivě netečný výraz – netečný přinejmenším podle lidských měřítek. Liriel fascinovaně sledovala, jak se na mužově tváři rychle střídají emoce. Nakonec se obrátil zpátky k nim a odměřeně se uklonil. „Dobře. Udělám, čeho si žádáte.“

Liriel s Fjodorem sledovali, jak kráčí pryč. Vrána si odkašlala. „Tvá odpověď, princezno?“

Dívka se pohledem vrátila zpět ke vzdušnému poslovi. „Pověz Qilué, co tady bylo řečeno, a ujisti ji, že se k ní vrátíme, jak nejrychleji to půjde.“

Černá křídla zašelestila a vrána odlétla do noci. Námořníci pochopili, že podívaná je u konce, a rozešli se za povinnostmi nebo odpočinkem.

Fjodor počkal, až budou sami, a pak řekl, co si myslí. „Zdá se mi, že lord Caladorn udělá, co žádáš, a i něco navíc.“

Drowí elfka vytáhla obočí. „Takže sis toho všiml? Jestli dokáže tomu muži poslat zprávu před tím, než doplujeme do přístavu, může upozornit i ostatní. No, necháme ho. Trocha vzrušení neuškodí.“

V tu chvíli se ze zádi ozvalo zuřivé ženské ječení. Liriel pobaveně sledovala, jak Ibn zápasí s probuzenou genasi a vykřikuje na své muže barvitá varování, ať se drží stranou, zatímco ponese zmítající se a nadávající stvoření k boku lodě. Kousek od nich klopýtali dva námořníci a vlekli za nohy mrtvého ropušáka. Fjodor jim pomohl přehodit nestvůru přes zábradlí.

Když skončili, ironicky se na dívku usmál. „Opravdu by mě zajímalo, co považuješ za vzrušení, malá vráno.“

Liriel popošla blíž a smyslným šepotem mu to velice podrobně vylíčila. Když se odmlčela, aby se nadechla, Fjodor v napůl předstíraném úžasu zavrtěl hlavou.

„Za čtyři hodiny začíná půlnoční hlídka. Máme na to všechno dost času?“

Po očku se na něj podívala a odkráčela ke vstupu do podpalubí. „Nevím,“ řekla nenucené. „Až doteď nikdo nepřežil déle než hodinu.“

Rašemenec se zasmál, ale jeho smích po chvíli utichl, když se k němu Liriel nepřipojila. „Dělala sis legraci, že ano?“ zavolal za ní.

Z podpalubí nepřišla žádná odpověď. Fjodor pokrčil rameny a začal sestupovat po schůdcích. Noc byla ještě mladá, měsíc jasný a existovala spousta horších způsobů, jak zemřít.

3.

Hluboké vody

Ve vodě hluboko pod Skákajícím narvalem plaval Xzorsh na východ, rozhodnutý zajistit, že cesta drowí elfky bude nadále mít relativně klidný průběh. Vše kolem něj však svědčilo o tom, že úkol, který si zvolil, nebude snadný.

Mrtvá těla ropušáků se líně snášela dolů a temnou vodou ve spirálách stoupala krev. Brzy se shromáždí žraloci, zvěstující příchod pomalejších, ale ještě děsivějších mrchožroutů.

Lidští námořníci znali mořskou hladinu a částečně rozuměli jejím náladám a rozmarům. Hlubiny jim zůstávaly zahaleny tajemstvím, ohromné neproniknutelné místo, v písních a příbězích popisované jako „tiché síně Amberlie“. Moře, které Xzorsh znal, nebylo ani zdaleka tiché. Bubliny na své cestě ke hvězdám ševelily a praskaly. Jemné šustění chaluh, vlnících se v proudech, vydávalo přesnou zprávu o přílivech a odlivech, proudech i hloubce. Hejna ryb v temné vodě mlaskala a kničela. Hluboký sbor vrčících skřehotavých hlasů, který se rozplýval v dálce, označoval cestu, kudy ropušáci ustupovali. Velrybí píseň vzdáleného hejna stoupala a klesala ve strašidelné naříkavé melodii. Nenápadný klapavý vzor, ve spletitém hučení moře téměř neslyšitelný, Xzorshe varoval, že na něj vpředu čeká léčka.

Uvolnil zbraně na opasku – skvělý nůž, ukovaný elfy z povrchu, a jednoho ze vzácných vrhacích krabů. Vzal moment překvapení do vlastních rukou s blánami, napřáhl kopí a prudce se ponořil k hustému keři chaluh.

Z úkrytu se vymrštilo několik mořských elfů, kteří se rozptýlili a přeskupili, aby Xzorshe obklíčili. Jednu z nich, velkou ženu, jež měla oholenou hlavu, aby lépe vynikly pozoruhodné zelenosťříbrné vzory na kůži, znal. Všiml si trojzubce, který držela, a nemilosrdného rozhodného výrazu v její tváři.

Xzorsh zvedl kopí hrotem vzhůru na znamení míru. „Zdravím, Coralay. Hledáte konkrétně mě, nebo jsem vplaval do špatné pasti?“

Žena sklonila trojzubec, ale zůstávala ve střehu. „Shromáždilo se hejno ropušáků a zpívalo válečné písně. Proč jsi nezavolal pomoc?“

„Nebyla třeba,“ řekl Xzorsh.

Ke Coralay připlaval další elf, mladý muž s pyšným držením těla a kopím dosud nedotčeným bitvou. „K čemu by Xzorsh, slavný mořský hraničář, potřeboval naši pomoc?“ prohlásil pohrdavě. „K čemu by vůbec potřeboval mořské elfy, když mezi přátele počítá kdejakou nestvůru z hlubin?“

Při této jízlivé narážce na Sittla, svého dlouholetého přítele a společníka, který byl nedávno odhalen jako smrtelně nebezpečný zrádce mořského lidu, Xzorsh ztuhl. Sittl byl malenti, mutant z odporné rasy sahuaginů. Jako všichni malenti i Sittl skrýval pod pěkným zevnějškem mořského elfa černé srdce.

„Jestli mě obviňuješ ze zrady,“ řekl Xzorsh, „promluv na protiproudu s Radou vln. Soud tuto záležitost projednal a shledal mě nevinným.“

„Ten malenti z tebe udělal hlupáka,“ trval na svém mladík.

„Udělal hlupáky z nás všech,“ pronesla Coralay tónem, který jasně žádal, aby s tím přestali. Upřela na hraničáře pevný pohled. „Nejsme tady, abychom plavali ve včerejším přílivu.“

Xzorsh přikývl a pobídl ji, ať pokračuje.

„Loď napadlo mnoho ropušáků. Do moře se jich vrátilo jen jedenáct, živých či mrtvých. O tobě se ví, že se přátelíš s lidmi. Nenechal bys jednu z jejich lodí v rukou těch nestvůr, kdybys byl schopen udržet se na nohou a bojovat.“

„Za ta slova ti děkuji,“ řekl Xzorsh opatrně.

„Přesto jsi tady.“

Dlouhou chvíli si hleděli do tváře. „Ropušáci byli poraženi,“ řekl nakonec.

„Tolik?“ zeptala se nedůvěřivě. „Co za lidi se na té lodi plaví?“

„Převážně piráti ze severu. Spolu s nimi válečník ze země daleko na východě a mocný kouzelník.“

Ženina tvář ztvrdla. „Pověz mi o tom uživateli magie.“

Xzorsh rozpřáhl ruce. „Bitva skončila vítězstvím. Co víc je třeba říkat?“

„Zaslechla jsem mnohomluvnější příběhy o jiné nedávno vyhrané bitvě,“ opáčila Coralay, „bitvě vybojované na pobřeží Ruathymu a v jeho vodách. I tam se objevila magie. Řekni mi upřímně: je drowí kněžka z Ruathymu na palubě té lodi?“

„Proč to chceš vědět? K čemu ti to bude?“

Coralay přimhouřila oči. „Podivná odpověď od hraničáře, jehož povinností je informovat mořský lid.“

„Informovat, to ano, ale také chránit,“ dodal Xzorsh. Aby se ujistil, že o jeho úmyslech není pochyb, sklopil kopí zpět do střehu.

Z úst mořského lidu se vyvalily užaslé proudy bublin. „Ty bys bránil ohavnou drowí ženu proti vlastním lidem?“ domáhal se odpovědi jeden z nich.

Elfí hraničář obrátil k mluvčímu pohled. „Už jsi se s touto temnou elfkou někdy setkal?“

Druhý elf zamrkal. „Ne.“

„V tom případě se se vší úctou domnívám, že nejsi v postavení ji soudit. Liriel je ve své zemi princezna, od mládí cvičená v záležitostech magie. Dokázala, že je přítelem jak lidí z Ruathymu, tak mořského lidu. Mohlo by tě zajímat, že i ona vyrostla na příbězích o krutých strašlivých elfech, s jediným rozdílem: ničemové z příběhů jejího dětství byli elfové se světlou kůží, kteří pocházejí z moře a zemí pod oblohou!“

Coralay se zamračila. „To není totéž.“

„Opravdu?“ trval na svém Xzorsh. „Lidé nejsou vždycky tím, čím se zdají být. Kůže černá jako noc neznamená zlé srdce o nic víc než hezká známá tvář jistotu přátelství. Malenti Sittl zapsal tuto lekci krvavými runami.“

Elfská velitelka si jej dlouho mlčky prohlížela. „Zvážíme tvá slova. Zvážíš i ty ta má?“

Xzorsh uctivě sklonil hlavu.

„Jak říkáš, lidé nejsou vždycky tím, čím se zdají být. Často vidíme to, co očekáváme, nebo co si přejeme vidět. Možná máš ohledně té drowí ženy pravdu. Bojovala po tvém boku a dala ti magické zbraně. Dokonce se říká, že slíbila, že tě naučí ztracenému umění.“ Tázavě zvedla jedno zelené obočí.

„To je pravda,“ přiznal Xzorsh.

„To je všechno hezké,“ souhlasila. „Možná se mýlíme, když při pohledu na tuhle temnou elfku vidíme jen zlo, ale není možné, že vidíš jen to dobré, co ti předkládá, a odmítáš se ponořit do hloubky?“

Xzorsh chtěl ta slova popřít a zcela je odmítnout. Možná by to i dokázal, kdyby předtím nebyl svědkem bitvy na pobřeží Ruathymu.

„Je mojí povinností chránit,“ řekl pomalu, „a je možné, že ta nejlepší služba, již mohu lidu prokázat, je dobře střežit Liriel. Dokud jsem naživu, nikdo jí neublíží – a ona nikomu neublíží.“

Coralay konečně sklonila trojzubec. „Nic jiného jsem nechtěla slyšet. Jdi a konej.“

Světlovlasý mladík, oblečený v zelených šatech z jemného hedvábí, si pískal oblíbený hospodský popěvek, zatímco línou chůzí mířil k věži Černá hůl. Kulatá černá pevnost byla významná hlubinská pamětihodnost – starodávný zázrak z hladkého černého kamene, nenarušovaný okny ani dveřmi.

Návštěvník kráčel přímo k věži, jako by měl v úmyslu projít pevným kamenem. Tvrdě narazil do zdi a s hlavou sevřenou v rukách ozdobených mnoha šperky se odpotácel několik kroků dozadu, přičemž rázně a vynalézavě klel.

Dalších několik pokusů, které podnikl, bylo váhavějších – tu do věže dloubl, tam do ní opatrně kopl. Nakonec se ze zdi vysunula štíhlá ženská ruka a sevřela mužovu tuniku. Jeho průvodkyně jej protáhla neviditelnými dveřmi.

Danilo Thann sklopil pohled ke shovívavé tváři Sharlarry Vindrith, elfské kouzelnice, která byla učednicí Khelbena „Černé hole“ Arunsuna. Sundal si její ruku z tuniky, podíval se jí do očí – všiml si, že jsou fialové se zlatými tečkami – a zvedl si její prsty ke rtům.

„Půvabná Sharlarra,“ zašeptal, „dříve opěvovaná jako nejkrásnější elfka v Hlubině.“

Aniž se přestala usmívat, vyzývavě zvedla jedno obočí. „Dříve?“

„Přirozeně.“ Danilo si opatrně sáhl na čelo. „Vzhledem k tomu, že vás dneska vidím dvě, budete se o tu slávu muset podělit.“

Elfka se zasmála a zavěsila se do něj. „Ujišťuju tě, že není nikdo druhý jako já,“ zapředla.

„Škoda. Možnosti byly přinejmenším zajímavé.“

„Už jste oba skončili?“

Otázku pronesl hluboký mužský hlas, jehož slabý zastřený tón a určitá podrážděnost jim byly důvěrně známé. Sharlarra polekaně vyjekla a prudce se ke svému mistrovi otočila.

Khelben Arunsun byl, nebo tak alespoň vypadal, mohutný muž v pozdně středním věku. Tmavé vlasy měl prošedivělé a jeho elegantně zastřiženou bradku rozděloval stříbrný pruh.

„Lektvary?“ připomněl Sharlaře a jednou rukou naznačil míchání.

Elfka se uklonila a odspěchala za svými povinnostmi. Danilo ji sledoval odcházet a úšklebek na jeho tváři hlasitě vypovídal o mužském uznání. Ve chvíli, kdy vyšla z místnosti, však jeho úsměv zmizel.

„Co se děje, strýčku? Kouzlo naléhavosti, připojené k tvému předvolání, málem zapálilo pergamen.“

„Tohle přišlo od mořského lidu z přístavu.“ Arcimág zvedl ruku, luskl prsty a vytáhl ze vzduchu pergamen z tulení kůže.

Danilo vzal nabízený dokument a přelétl text zprávy. Po chvíli zvedl oči a upřel na učitele nevěřícný pohled.

„Zjevně jsi na tu hostující drowí kouzelnici udělal slušný dojem,“ řekl Khelben kysele.

Mladý muž se samolibě usmál. „Ženy o mně často mluvívají jako o nezapomenutelném zážitku.“

„To samé slýchám o skvrnitém tyfu a úplavici. S tou drowí ženou se v přístavu nesejdeš.“

„Ne?“

„Ne. V tomhle se se mnou nedohaduj, Danilo. Je toho tady v sázce víc, než si uvědomuješ.“

„Jako obvykle,“ zamumlal Danilo. Se založenýma rukama se opřel o zeď. „Co kdybys mi to tentokrát pro změnu objasnil?“

Arcimág sepjal ruce za zády a začal přecházet po místnosti. „S tou drowí ženou se plaví Caladorn Cassalanter. Vůbec se mu nelíbilo, že ses s ní zapletl, a nezhodnotil tě právě lichotivě. Myslel jsem si, že vy dva jste přátelé.“

„To jsme byli a zase budeme,“ řekl Danilo nenuceně. „Ale Caladorn čmuchal kolem Judity a já na to reagoval jako každý mladší bratr. Každý bratr, který se vyzná v magii,“ dodal, „a jehož složky kouzel zahrnují bohaté zásoby ledku.“ Zvedl hlavu a zvažoval slova. „Není divu, že Caladorn odešel na moře. Dokud kouzlo nevyprchá, nebude mít nic lepšího na práci.“

„Caladorn je dobrý a bystrý chlapec se smyslem pro odpovědnost, který by ti neškodilo napodobit,“ pokáral jej Khelben.

„Taky Caladornovi přisuzují roli nejdůležitějšího arbitra v otázkách stylu,“ prohlásil Danilo s hranou vážností. „Očekávám, že v této sezóně bude námořnické oblečení v módě.“

Khelben se na mladíka zamračil. „Kromě zprávy, kterou máš před sebou, poslal Caladorn taky informace o osudu Klipru. Možná si vzpomínáš, že je to jedna z lodí z Hlubiny, která se letos ztratila. Bezcílně plula jako loď duchů a na palubě měla sudy s těly více než tuctu mořských elfů, naložených v solném nálevu.“

Mladý muž se zachmuřil. „Seveřani nemají krásný lid v lásce, ale neuvědomoval jsem si, že situace je tak zoufalá.“

„Seveřani a elfové,“ zopakoval Khelben. „Kdy bývají věci takhle jednoduché?“

„Než je dostaneš do rukou?“ navrhl jeho synovec vstřícně. „Chceš si to poslechnout, nebo ne?“

Danilo zvedl ruku a rozmáchlým gestem naznačil, že má arcimág pokračovat.

„Podle Harpelovy práce o kulturách Temných říší je zničení elfů z povrchu hlavním cílem drowích elfů a tento cíl předčí jen snaha o ovládnutí podzemních říší.“

Danilo se odstrčil od zdi. „Věříš tomu, že naše hezká malá kouzelnice se za tímto účelem spojila se Seveřany? Že měla podíl na smrti těch mořských elfů?“

„Po pravdě? Ne. Nedokážu si představit, že by se První sekyry Ruathymu s jakýmkoli elfem, bez ohledu na barvu, a z jakéhokoli důvodu spojily jinak než na chvíli. Jak říká staré severské přísloví, když k lovu na vlka využiješ vlka, měj při ruce dva šípy.“

„Roztomilá myšlenka a chytlavý rytmus. Musím to hned zhudebnit,“ zamumlal Danilo. „Za předpokladu, že žádné takové spojenectví neexistuje, co ta dívka podle tebe chystá?“

„V tom je problém,“ zabručel Khelben. „Nemám tušení, co tu ženu pohání.“

Ženské uchichtnutí muže upozornilo, že už nejsou sami. Laerel Stříbroruká se opírala o zárubně dveří, paže měla zkřížené na prsou a oči jí pobaveně zářily.

Arcimágova paní, sama čarodějka proslulá svou mocí, byla stejně vysoká jako její pán. Třebaže byl den ještě mladý, měla na sobě skrovné, stříbrné taneční šaty v přesně stejném odstínu jako vlasy, které jí v zářících vlnách sahaly až po kolena.

„Mluvíme o ženách obecně, nebo jsi měl na mysli nějakou konkrétní?“ zeptala se.

„Mluvil jsem o té drowce.“

Něco v Khelbenově hlase způsobilo, že se Laerel přestala usmívat. „Pokud mluvíš o mé sestře Qilué – mohla bych dodat opět – možná bys měl změnit tón.“

„Co kdybychom tuhle brázdu už znovu neorali?“ navrhl kouzelník popudlivě.

„Znamená to, že tě nezajímá moje poslední návštěva u rodiny?“

Khelbenova tvář se ještě víc zachmuřila. „Zase jsi byla v Přístavu Lebek?“

„Ano, právě jsem se vrátila. Qilué si o svou mladou přítelkyni dělá velké starosti. Někdo Liriel hledá, někdo schopný vytvořit velice rozlehlou síť. Moje sestra má v úmyslu Liriel pomoct dostat se bezpečně k cíli.“

„Tady to máš, strýčku,“ skočil jí do řeči Danilo. „Problém je vyřešen.“

„Všiml jsem si,“ řekl arcimág temně, „že Qilué vyřeší méně problémů, než způsobí. Možná patří Mystře, ale je drow až do morku kostí: impulzivní, náladová, pomstychtivá a nelogická.“

„Taky o tobě mluví hezky,“ prohlásila Laerel s přehnanou vlídností.

Khelben se nenechal vyprovokovat. „Řekni mi všechno.“

Čarodějka chvíli mlčela a dlouze a utrápeně si povzdechla. „Qilué říkala, že provedli průzkum a rozdali úplatky. Věří, že pátrání po Liriel se rozšířilo do Hlubiny. Poslouchal jsi, co se zpívá v krčmách, Dane?“

„Ano, ale nerozumím všemu, co slyším,“ přiznal. „Zdá se, že je vypsaná velice působivá odměna za někoho jménem Vrána. Víc jsem nepochopil.“

„To na vysvětlení, co se děje, stačí.“ Laerel si opět povzdechla a zastrčila si stříbrnou kadeř za ucho. „Po Qiluéině mladé přítelkyni bude pátrat každá nezákonná frakce v Hlubině, nemluvě ani o kdejakém darebákovi, který hledá cestu, jak zaplatit dluhy z hazardu.“

„Nemluvě o lidech, kteří pokládají boj se zlem, což pro většinu z nich zahrnuje všechny temné elfy, za svou řádnou povinnost,“ vložil se do toho Dan.

Žena se zašklebila. „Doufala jsem, že o těch nebudeme mluvit.“

„Obyvatelé Hlubiny, co to myslí dobře, pro nás představují ten nejmenší problém.“ Khelben vytáhl z tajné kapsy v rukávu váček ze síťoviny plný drahokamů. „Tohle je část pokladu hlubinného draka, kterou Liriel použila k vykoupení Elfí panny, ruathymské pirátské lodě, patřící Hrolfovi Nezkrotnému. Vzhledem k tomu, že drowka měla tyto drahokamy několik dní, mohou být očarovány tak, abychom ji pomocí nich našli. A co víc – mohou nám ukázat, kdo další ji magickými či nemagickými prostředky hledá.“

Danilo pozorně sledoval, jak Khelben rychlými pohyby spřádá kouzlo. Trvalo to jen chviličku a před arcimágem se vznášela úžasná mapa, miniaturní krajina s ostrovy a pobřežními zeměmi severního moře. Khelben vytáhl z brašny lahvičku a z ní špetku jiskřivého prášku. Ten rozhodil nad mapou. Drobná zářící světélka se snášela na iluzi a uvolňovala do věžní komnaty výraznou vůni.

Mladík si pozorně prohlížel iluzi a sledoval, jak se po zemi i po moři ženou stříbřitá vlákna. Ukázal na obzvláště jasnou síť, spojující Luskán a Ruathym.

„To je asi nedávný nájezd po moři. Jaké je spojení mezi těmito dvěma starými nepřáteli a naší novou přítelkyní?“

„Kapitán, který útoku velel, byl Rethnor,“ odvětil Khelben, „jeden z pěti lordů z Luskánu.“

„Kapitán Rethnor,“ řekl Danilo zamyšleně. „Povídá se o něm, že je zákeřný a vychytralý, typ muže, který nejspíš nepřijme vinu za své selhání. A z koho udělat obětního beránka lépe než z drowa?“

„Z Hlubiny,“ odpověděl Khelben, jako by Danilova otázka nebyla jen řečnická. „Dokonce i teď rozšiřuje povídačky, že Ruathym uzavřel mocná a nebezpečná spojenectví – spojenectví, která ospravedlnila tento útok na jeho svrchovanost. Rethnor tvrdí, že se Ruathym spojil s temnými elfy a Hlubina jejich temné záměry tiše schvaluje, nebo dokonce i podporuje. Liriel odplula z Hlubiny. Pokud ji vpustíme zpět do města a umožníme jí volný pohyb, dodáme tím jeho slovům na věrohodnosti.“

„To je směšné!“ namítl Danilo. „Kdo by něčemu takovému věřil?“

Khelben posměšně zafuněl. „Odkdy řídí cesty šeptandy logika? Jestliže nějakou věc opakují dost často, najde se spousta hlupáků, kteří uvěří, že je pravdivá.“

„Co tedy navrhuješ udělat? Předat Liriel kapitánu Rethnorovi?“

„Je spousta lidí, kteří by ji rádi prodali, a to nejen Rethnorovi.“ Khelben pronesl další tajemná slova. Stříbrná vlákna naplnila moře jako rybářské sítě a ponořila se hluboko do půdy a kamene.

„Společnost krakena,“ usoudil Danilo a pokývl směrem k moři, „a předpokládám, že ta podzemní síť jsou drowové. Vypadá to, že Liriel měla napilno.“

„Kéž by se tam zastavila.“ Khelben rozhodil další špetku prášku a mapa se opět změnila.

Několik průhledných koulí se navzájem překrývalo a jejich obrazy se vrstvily jako barevná duha. Ze všech těchto sfér bytí proudila vlákna a sbíhala se v nejasné změti v moři kousek východně od Hlubiny. Celkově se svým tvarem podobala pavoučí síti.

„Tohle nevypadá dobře,“ zamumlal mladík.

„Sotva to může být horší! Věštba naznačuje, že naše mladá kouzelnice na sebe přitahuje zvláštní pozornost jisté drowí bohyně.“

Laerel se zahleděla na vážně se tvářícího Khelbena a hněv se z jejích stříbrozelených očí vytratil. „Říkáš, že kamkoli Liriel půjde, Lloth ji pravděpodobně bude následovat.“

„Toho se obávám,“ přikývl Khelben. „Je to už řada let, co drowí bohyně obrátila pozornost ke světu na povrchu. Liriel je třeba sledovat, a bude-li to nutné, i zastavit.“

„Výborně.“ Danilo se zhluboka nadechl a napřímil se. „Dej mi tak hodinu, abych se sbalil, a vyrazím.“

Arcimág zavrtěl hlavou. „Ty ne, Dane, tentokrát ne. Elfové z Chrámu všech bohů mají vlastního agenta.“

Khelben stočil pohled ke dveřím komnaty. V odpověď na jeho tichou výzvu se objevila jeho učednice. „Pozvi našeho hosta dál.“

Vzápětí se Sharlarra vrátila a společně s ní přišla vysoká elfí žena. Nově příchozí měla havraní vlasy, obnošené kožené kamaše a kroužkovou vestu a byla ozbrojená mečem a lukem. Dlouhé černé vlasy měla rozpuštěné až na jediný stříbrný pramen, který měla spletený do úhledného copku.

„Toto je Trn, zastánkyně Eilistraee, která nedávno dorazila z Ruathymu,“ představil ji Khelben. „Necháš tuto záležitost v jejích schopných rukou.“

„Jak si přeješ, strýčku,“ přikývl Danilo. Obrátil se k návštěvnici a věnoval jí okouzlující úsměv. „Je to velká úleva vědět, že si Liriel mezi stoupenci Eilistraee udělala přátele.“

„K tomu nemohu nic říci,“ odvětila elfka chraplavým hlasem se zvláštním přízvukem. „Nikdy jsem se s ní nesetkala.“

„Přicházíte ale z Ruathymu?“

„A co na tom? Ona je kořist, ne družka.“ Elfka se na něj zadívala přivřenýma zvláštníma očima, jejichž barva byla spíše zlatá než zelená. „Většina lidí, když vyroste a nechá dětství za sebou, přestane cítit potřebu se nekonečně vyptávat. Nebo to tak možná jen vypadá, protože ti zvědaví většinou nepřežijí dlouho.“

„To zní jako varování,“ poznamenal Danilo.

Elfka si bleskovým pohybem strhla luk z ramene a vyslala k mladíkovi šíp. Ten se mu zabodl mezi boty do staré podlahy z dubových prken a chvěl se tak rychle, až bylo slyšet bzučení.

„Tohle,“ řekla, „bylo varování.“

Danilo poněkud opožděně o krok ustoupil. „Který bard či diplomat v celé Hlubině by se vyrovnal elfské jemnosti?“ zeptal se s obdivem. „Vážený arcimág má očividně pravdu – nesmím se s naší drowí přítelkyní v přístavu setkat. Paní Lovkyně, můj pane a paní Arunsun, krásná Sharlarro, přeji vám pěkný zbytek dne.“

Hluboce se poklonil nejprve elfské válečnici a pak kouzelníkům, až jeho tělem pronikly duhově zbarvené vrstvy iluzivní mapy. Cestou z komnaty přátelsky políbil Laerel na tvář a Sharlarru ještě přátelštěji. Elfská dívka jej sledovala, jak odchází, a pak se tázavě podívala na svou paní.

Laerel učednici roztržitým mávnutím ruky poslala pryč a obrátila pozornost k válečnici. „Je tomu už mnoho let, co si Temná panna zvolila zastánce.“

„Znáte historii elfiho lidu,“ podotkla Trn. „Jistě tedy také víte, že stejná doba uplynula i od chvíle, kdy Lloth nějakému smrtelníkovi propůjčila moc Vyvoleného.“

Laerel se z tváře vytratila všechna barva. „Nechcete naznačovat, že by Liriel…“

„Já nic nenaznačuji,“ řekla elfka chladně. „Já to vím. Viděla jsem to. Její cesta vedla do Přístavu Lebek a odtud na moře. Sledovala jsem ji, dokud se mé lodi nezmocnili mořští zlobři. Ty na palubě, které nezabili, uvěznili v podmořské říši Ascarle. Skupina mořských elfů vězně osvobodila a provedla nás magickou bránou na Ruathym. Připojili jsme se k boji mezi Seveřany z Ruathymu a Luskánu. Viděla jsem tu drowku zaměřit moc a zuřivost Lloth proti nájezdníkům.“

„Pak Caladorn udělal dobře, že kapitána přesvědčil, aby zakotvil v Hlubině,“ řekl Khelben. „Llothina moc bude v podzemním městě značně silnější.“

Laerel vytřeštila oči. Štíhlá ruka vylétla k tváři, kterou předtím Danilo políbil.

Arcimág si jejích obav všiml. „Nějaký problém?“

„Dá se to tak říct.“ Laerel spustila ruku a zaťala pěst. „Liriel půjde přímo za Qilué. Okamžitě musíme mé sestře poslat zprávu!“

Khelben se zamračil. „Víš, že to není možné. Obyčejné zprávě trvá hodiny, než obejde Qiluéiny ochrany a magické rušiče. Nikdo se nemůže přenést přímo do Promenádního chrámu.“

„Já ano,“ prohlásila Laerel ponuře, „pomocí náušnice, kterou mi sestra dala – náušnice, již jsem ještě před chvílí měla.“ Rozevřela dlaň. Ruka byla prázdná.

Arcimág zmateně stáhl obočí, které vzápětí vylétlo vzhůru, když si uvědomil, co se stalo. „Danilo řekl, že se s tou drowí ženou nesetká! Bohové vědí, že ten hoch není dokonalý, ale nikdy neporušuje slovo.“

Jeho paní obrátila oči v sloup. „Souhlasil, že se s ní nesetká v přístavu. Nejdražší Khelbene, opravdu se musíš naučit jazyk lotrů. Vezmi v úvahu toto: kde je tvá sušená esence oblohy, moře a kamene? Kde jsou Lirieliny drahokamy? Kde je zpráva, kterou mořský lid přinesl z Caladornovy lodi? Kde jsou všechny ty věci, jež jednomu kouzelníkovi umožní najít Lirielinu loď – a zajistí, že jinému kouzelníkovi se to nepovede?“

Khelben střelil pohledem od psacího stolu k věšteckému stupínku. Útlá lahvička zmizela stejně jako váček s drahokamy a pergamen z tulení kůže.

Pronesl jediné slovo – šťavnatou nadávku, vyslovenou s velkým důrazem a takřka žádnými ohledy na důstojnost jeho postavení.

„Ten kluk se vydal přímo na loď! Zatraceně a k ďasu! Proč jsem svěřil Mystrino umění takovému beznadějnému hlupákovi!“

Laerel si prstem přejížděla ničím nezdobený ušní lalůček. „Teď když o tom mluvíš, nejspíš jsem ho neměla učit ani ty kapsářské triky.“

„Vypadá to, že váš až příliš vzdělaný chráněnec potřebuje ještě dostat pár lekcí,“ prohlásila Trn. Zabrnkala na tětivu luku, která se rozezněla jako válečná harfa.

Khelbenova podrážděnost se vytratila, když ji z tváře zahnal záblesk otcovského strachu. Jeho moc se kolem něj zvedla jako mlha a vytvořila iluzi majestátního kouzelníka s elfskou krví, starého a nevýslovně mocného – iluzi, jež byla skutečnější než jeho známá podoba.

„Ať z toho vzejde cokoli, chlapec bude ušetřen,“ dožadoval se hlasem nabitým mocí.

Elfská bojovnice, na kterou to neudělalo dojem, pokrčila rameny. „Když to bude možné,“ řekla. Cestou z komnaty zopakovala: „Když to bude možné – a za předpokladu, že mě moc nenaštve!“

Khelbenův vylepšený obraz se rozptýlil jako povzdech a zanechal za sebou smrtelnou podobu, která vypadala staře a ztrápeně. Vyslal ke své paní ustaraný pohled. „Myslíš, že to myslela doslova?“

„No, vypadá to, že své hrozby až příliš zdůrazňuje, ale kolik jsi potkal elfů, kteří nemyslí přesně to, co říkají?“

Arcimág přikývl, jako by tuto odpověď očekával. „V tom případě,“ zamumlal, „jako by ten hoch byl už mrtvý.“

Laerel zavrtěla hlavou, když ji napadlo něco jiného. „Sharlarra začíná být poslední dobou roztěkaná.“

Khelben na ni zůstal zírat, jako by se zbláznila. „A mluvíš o tom, protože…“

„Čas od času navštěvuji Přístav Lebek. Potřebuji to, a to nejen kvůli informacím, které tam můžu získat.“

Přikývl, připouštěje tuto stránku své paní, již nesdílel a ani tak úplně nechápal.

„Řekla jsem ti někdy, kde jsem potkala Sharlarru?“

„Lady Sharlarra z klanu Vindrith? Předpokládal jsem, že v Zemi věčnosti, ale něco mi říká, že to nebude správná odpověď.“

Krátce se zasmála. „To sotva. Potkaly jsme se v Přístavu Lebek.“

„Ne! Zlatá elfka v takové žumpě? Co tam u všech Devíti pekel dělala?“

„Přežívala,“ odsekla Laerel, „a dělala to zatraceně dobře. Ukradla mi měšec. Byl chráněný kouzlem, a jí to přesto málem vyšlo.“

Arcimág se rozhořčeně nafoukl. „A to tě přesvědčilo, abys ji přivedla do mojí věže jako učednici?“

„Proč ne? Nadání je nadání. A mimochodem, Sharlarra není zlatý elf. Ale to odbíháme od tématu. Sharlarra stála právě tady, když nás tvůj dlouhoprstý synovec klidně obral. Jestli si pro ty věci nezašla, oholím si hlavu.“

Khelben povytáhl obočí. „Mé pozornosti neuniklo, že jsi mluvila o tom, že se Sharlarra nudí. Vsadíš si stejně i na to, že tvoje chráněnka z Přístavu Lebek ty ukradené věci při nejbližší příležitosti vrátí?“

Laerel levou i pravou rukou sevřela silný pramen stříbrných vlasů a přehodila je arcimágovi přes ramena. Ovinula mu paže kolem krku a necudně na něj mrkla. „Asi bys měl mít na paměti, že by trvalo dvě stě let, než by zase dorostly do téhle délky.“

Khelbenovy rty sebou zacukaly ve zdráhavém úsměvu. „Jinými slovy žádná sázka nebude.“

Čarodějka si povzdechla a hlavu se zářivými vlasy si položila na jeho hruď.

„Obávám se, že ne.“

4.

Temnota na dohled

Stopař Lumík se potácel úzkou uličkou v Přístavu Lebek a jeho dřevěná noha ostře klepala o nerovné dlažební kostky a čvachtala v páchnoucích loužích. Přestože byl téměř doma, tvářil se jako někdo, kdo musí urazit ještě spoustu mil a má jen málo času.

V mládí to býval muž malého vzrůstu, a každá prohraná bitva a promarněný rok jej ještě zmenšovaly. Hrbil se, měl velké břicho, jeho přirozeně snědá kůže během dlouhých let života v podzemí zešedla a někdy si jej pletli s duergarem. Stopař se moc nenamáhal tento omyl vyvracet. Ve skutečnosti si nechal narůst rozcuchaný plnovous, aby tento dojem ještě posílil. Lotři, kteří by zavalitého jednonohého člověka pokládali za snadnou kořist, by si dvakrát rozmysleli, než zaútočí na hlubinného trpaslíka.

Stopař se vyhnul obzvlášť nepříjemně vyhlížející kaluži a netrpělivě mávnutím ruky odehnal podvyživenou zmalovanou couru, která mu vstoupila do cesty. S opovržením si všiml, že má vlasy jako slámu a kůži bledou jako rybí břicho. V jeho rodné zemi byly ženy příjemně zaoblené a měly citlivé černé oči a sluncem rozehřátou kůži. Při této vzpomínce zrychlil krok, jako by na něj v jeho chatrči taková žena čekala.

Občas snil o tom, že se na jih vrátí jako neodolatelný bohatý kapitán vlastní pirátské lodi. Častěji byly jeho sny prostší, téměř melancholické: cítit na tváři sluneční paprsky, ještě jednou spatřit jasné purpurové a zlaté barvy zapadajícího slunce. To by mu stačilo, aby mohl zemřít jako šťastný člověk.

Tedy, možná ne šťastný. Jak to Stopař viděl, život nedával moc důvodů ke štěstí, a nečekal, že smrt situaci nějak výrazně zlepší.

Po pravdě na povrch nebylo návratu. Stopař odhadoval, že za sebou zanechal přinejmenším tři smrtelné nepřátele na každou svou jizvu, a jizev měl hodně. Nepřátelé se dají zabít, ale nájemní vrazi stáli spoustu peněz. Úředník z Přístavu Lebek pobíral mizerný plat s tím, že bylo jasné, že rozkrádání a vydírání mu to vynahradí. Vzhledem ke Stopařovým celoživotním sklonům k úplatnosti by měl být schopen odložit dost peněz, aby si za ně najal celou bandu zabijáků – nebo dokonce i proslulého Artemise Entreriho – kteří by zabili všechny jeho nepřátele i většinu přátel. Vydělat v Přístavu Lebek peníze byla jedna věc. Udržet si je, to bylo něco docela jiného.

Jak se blížil k domovu, rámus pouliční rvačky stále sílil. Když zahýbal za poslední roh, všiml si malého rozbouřeného shluku lidí, kteří blokovali jeho přední dveře a přilehlou uličku, úzký průchod, z obou stran zakrytý naklánějícími se patrovými chatrčemi.

Po šedé tváři mu přeběhl prchavý křivý úsměv. Když si pospíší, mohl by se vmísit do rvačky, jejímž cílem podle všeho bylo společnými silami roztrhat na kusy koboldího kapsáře.

Stopař se kulhavým klusem přiblížil. S hranou krvežíznivostí se s křikem vrhl do bitky.

O několik zmatených a bolestivých okamžiků později se na druhé straně rvoucího se davu vypotácel ven do uličky. Opřel se o opilecky nakloněnou chatrč, které říkal domov, aby popadl dech a prohlédl si zranění. Z nosu mu tekla krev. Jedno oko už měl nateklé tak, že přestával vidět. Klouby na jedné ruce jej pálily a kruh důlků na předloktí byl nepochybně otisk zubů.

Stopař spokojeně zabručel. Mohlo to být horší. Obvykle bylo.

Odsunul stranou uvolněné prkno, které sloužilo jako tajný vchod, a ponořil se do temné boudy. Příhodně umístěné visely ze dvou trámů na provázcích ocílka a křesací kámen. Po hmatu našel lampu a zaštípl knot. Rychlé zkušené cvaknutí vyvolalo roj drobných jisker.

Ke stropu začaly stoupat pramínky páchnoucího kouře a pak knot vzplál. Kruh mdlého světla se pokusil potlačit temnotu. Stopař zamrkal, jak se jeho oči přizpůsobovaly světlu, byť slabému.

Během toho kratičkého okamžiku světlo lampy nabralo hrůzu nahánějící fialovou barvu, sytou a nepřirozenou, která byla svým způsobem zlověstnější než naprostá temnota.

Stopařovo tělo zareagovalo dřív, než si to jeho mysl vůbec stačila uvědomit. Prudce se obrátil, aby se rozhlédl po místnosti a zjistil, co je zdrojem záhady.

U jediného stolu seděly dvě temné postavy. Přimhouřenýma očima se zahleděl do nachového přítmí. Když si uvědomil, co jsou jeho hosté zač, zavrávoral dozadu a rozječel se jako malá půlčice.

Drow jménem Gorlist jej nějak našel! Společnost mu dělal další drow, muž, jehož husté bílé vlasy byly spletené do desítek copánků, které jako by se před Stopařovýma vyděšenýma očima svíjely jako malí, hladoví hadi.

Neznámý muž se na společníka kousavě usmál. „To je nejspíš tvůj přítel, co?“

Gorlist si odfrkl. „Kdo by se přátelil s duergarem. Tenhle je vychytralý zbabělec, dokonce i podle měřítek hlubinných trpaslíků.“

„To je příliš tvrdé,“ poznamenal druhý drow. „Někteří duergaři dokážou umřít dobře. Samozřejmě ne všichni, ale dost z nich, aby to jednomu stálo za čas a námahu s jejich zabíjením.“

Vstal od stolu. S teatrální okázalostí si přehodil plášť na záda a ukázal magicky oživený znak připnutý na kabátec. Drobný kostlivec ze slonoviny vypadal, jako když hraje na buben, zatímco jeho kostlivá čelist se mlčky a rytmicky pohybovala.

Stopař ztěžka polkl. Tenhle drow byl pěvec smrti!

„Vidím, že mé umění je ti známé,“ poznamenal temný elf. „Možná jsi slyšel i mé jméno? Brindlor Zidorion z Ched Násadu? Ne? Dobrá, nevadí. Jak tušíš, mým dnešním úkolem je být svědkem velkých činů pomsty a zvěčnit je. Otázka tedy zní: Jakou úlohu budeš v tomto příběhu temné slávy hrát?“

Drowův hlas byl zvučný jako moře a jeho majitel se na vyděšeného úředníka mile usmál. Brindlorovo pečlivě milé chování Stopaře z jakéhosi důvodu děsilo víc než Gorlistův zamračený pohled.

Ucítil pod sebou hrubou vlhkou dřevěnou podlahu a uvědomil si, že mu povolila kolena i močový měchýř.

„Udělám cokoli, řeknu cokoli,“ blábolil.

„Liriel Baenre,“ řekl Gorlist úsečně. „Drowí žena, spřáhnutá s kněžkami Eilistraee. Zaplatila ti, abys propustil zabavenou loď, zapsanou na Hrolfa z Ruathymu.“

První, co Stopaře napadlo, bylo tuto věc okamžitě popřít – což byl standardní postup v případě jakéhokoli obvinění z korupce. Bolestná zkušenost jej nicméně poučila, že tento drow nemívá sklony spokojit se s částečnými odpověďmi a polopravdami. Proto usilovně vzpomínal, dokud nevydoloval požadovanou informaci.

„To už je nějakou dobu,“ vzpomněl si. „Zdá se mi, že to bylo někdy časně na jaře. Tak před čtyřma, pěti měsícema.“

„Zaplatila ti dobře?“ zeptal se Brindlor.

Hrabivost na okamžik odsunula zděšení stranou. „Docela dobře,“ řekl obezřetně.

„Předpokládám, že se nezmínila, že odměna pochází z dračího pokladu.“ Pěvec smrti věnoval Stopařovi úsměv, který jej zmrazil až do morku kostí. „Přesněji řečeno z pokladu hlubinného draka. Vlastně ten poklad odnesla z jeskyně nedaleko odtud.“

Ve Stopařovi se vzedmula vlna paniky a v jejích patách i vlna nevolnosti. Draci byli nechvalně proslulí tím, že si svůj poklad pamatovali do posledního mosazného knoflíku a vyslídili cokoli ukradeného.

Brindlor se přiloudal k němu a přátelsky jej poplácal po rameni. „Drak je mrtvý. Nemusíš mít strach, že tě v blízké budoucnosti zase překvapí nečekaná návštěva. My chceme jenom tu holku.“

Tu holku, zopakoval hořce v duchu Stopař. To znělo docela jednoduše, jako by jim drowí ženu a dalších tucet takových mohl předat, než mu stačí vystydnout ovesná kaše k snídani!

Kterýkoli drow představoval potíže, ale tahle holka byla taky kouzelnice. Řekla Stopařovi, co přesně se mu stane, jestli se obrátí proti ní, a dala mu důvod věřit, že má vůli i magii, aby své hrozby splnila.

„Najít drowa v těchhle tunelech je těžký,“ vytáčel se.

„Ne pro takového chytráka jako ty,“ řekl Gorlist chladně. „Princezna utratila značnou část svých drahokamů a peněz na uplácení tlustých líných úředníků. V ‚těchhle tunelech‘ se velice dobře vyznáš.“

Stopařovi se před očima začala vynořovat cesta a jeho ztuhlá ramena se trochu uvolnila. Draci shromažďovali kouzelné předměty. Stejně jako drowové, a také kouzelníci bez ohledu na rasu. Ta žena zmizela s něčím, co tihle dva chtěli.

„Zaplatila drahokamy,“ vyslovil, po čem samozřejmě oba pátrali. Drahokamy uchovávaly a přenášely magii lépe než téměř cokoli, co lidé, trpaslíci či elfové dokázali vyrobit.

Gorlist se prudce narovnal. „Byl součástí platby i rubín?“ Zvedl ruku a roztáhl od sebe palec a ukazováček přibližně na vzdálenost odpovídající velikosti zralého fíku. „Asi takhle velký?“

Muž horlivě přikývl. „Ano, ten kámen si dobře pamatuju. Nahoře plochý, dole se zužoval do špičky. Vypadal jako krvavý ježek.“

„Pamatuješ si ho,“ zopakoval Gorlist. „Kde je ten kámen teď?“

„Prodal jsem ho,“ odpověděl muž spěšně. „Ještě toho dne, nebo možná druhý den. Nevzpomínám si přesně.“

„Tak ve tvém vlastním zájmu doufejme, že si pamatuješ kupce.“

Navzdory situaci, v níž se nacházel, Stopaře zaplavil pocit úžasu. „Na toho nikdy nezapomenu! Koupila ho žena, vyšší než většina mužů a štíhlá jako vrba. Tvář měla jako hudbu a vlasy protkané stříbrným měsíčním svitem odrážejícím se na klidné mořské hladině.“

„Básník,“ poznamenal pěvec smrti a pohrdavě vyklenul jedno bílé obočí. „Slyšel jsem, že většina básníků získá věhlas až po smrti. Řekni mi, Stopaři Lumíku, slyšíš sirény zpívat o své nesmrtelnosti?“

Znovu jej zalily vlny hrůzy. „Ne! Neslyším vůbec nic. Opravdu! Netoužím po nesmrtelnosti – chci žít!“ blábolil zoufale, i když nelogicky.

„To se dá snadno zařídit. Řekni nám víc o tomhle obrazu ženské dokonalosti,“ pobídl jej Brindlor.

„Neznám její jméno, ale nechal jsem si všechny peníze, co mi dala, a měšec, ve kterém byly! Dám vám je! Všechny! Mohli byste si najít kouzelníka, který ji vystopuje.“

Stopař se s nadějí podíval na Gorlista. Drow přikývl a úředník odcupital ke svému sejfu. Vytáhl malý měšec z bleděmodrého hedvábí a podal ho Gorlistovi.

Drow přejel měšec pohledem a hodil jej společníkovi. Brindlor se prstem dotkl runy, vyšité stříbrnou nití. Stopař věděl, co cítí – nezřetelné praskání moci.

Po chvíli se pěvec smrti podíval na Gorlista a usmál jako hladový drak. Válečníkův meč se zasyčením vyjel z pochvy a sekl po Stopaři.

Zdálo se, jako by se čas zpomalil a meč, pomalu opisující oblouk, sbíral a zadržoval podivné purpurové světlo. Stopař si vzpomněl na jasná mračna ve své rodné zemi a na bláznivý nápad, že když naposledy zahlédne rudý západ slunce, bude moci zemřít šťastný.

To se nestane, uvědomil si. Člověk nemůže zemřít šťastný, když se nikdy nenaučil šťastně žít.

Gorlist si utřel meč do mužovy tuniky a obrátil pozornost k modrému měšci. „To je pečeť, je to tak?“ vyslovil jméno jedinečného magického symbolu, který kouzelníci používali jako podpis a talisman.

„Rozhodně. Nebylo to od té milé kouzelnice hezké, že po sobě nechala tak zřetelnou stopu?“

Jeho ironie na válečníka nezapůsobila. Gorlist si posměšně odfrkl. „Kouzelníci jsou domýšliví. Buď se nás snaží zastrašit, nebo je to výzva, ať se ji pokusíme vystopovat. Dokážeš to?“

„Já?“ Brindlor zavrtěl hlavou. „Já zvládám menší kouzla, ale pátrací jsou mimo můj dosah.“

Gorlist si měšec vzal a strčil ho do kapsy. „Nevadí. Merdrith na to dohlédne,“ řekl, když dlouhými kroky kráčel k zadním dveřím.

Pěvec smrti se zašklebil a srovnal s ním krok. „Víš jistě, že je to moudré? Ostatním se tohle spojenectví s lidským kouzelníkem nelíbí.“

„Časem si na to zvyknou,“ odvětil Gorlist stroze.

„Snad, ale čas ti nehraje do karet.“

To bylo podle Brindlora vyjádřeno převelice zdrženlivě. Ve skutečnosti válečníkovi moc času nezbývalo. Žoldnéřům z Dračího pokladu začínala s posedlostí jejich vůdce honbou za Liriel Baenre docházet trpělivost.

Už celé měsíce se Gorlist nezajímal o nic než o její plavbu. Jeho vlastní lodě byly zničeny a mořští pochopové zabiti v bitvě s kněžkami z Promenádního chrámu. Po několika pokusech opatřit si nové lodě začal Gorlist věnovat úsilí tomu, aby vytvořil síť informátorů, a jako pavouk vyčkával na ženin návrat.

Podle Brindlorova názoru možná Gorlistovi žoldnéři měli nějaké ušlechtilé ctnosti, ale trpělivost nepatřila k nejvýraznějším. Už příliš dlouho neměli možnost odreagovat se v bitvě. V tomto stavu nevydrží o moc déle.

Pěvec smrti vyšel za Gorlistem na ulici. „Žoldáci začínají být neklidní,“ naléhal. „Tak dlouhá doba nečinnosti je nebezpečná.“

„Nečinnost?“ vyštěkl Gorlist. „Lov by je měl plně zaměstnat. A jestli ne, nepracujou dost tvrdě. Dohlédni, aby to pochopili.“

Pěvec smrti pokrčil rameny a ustoupil. Dřív nebo později Gorlist píseň uslyší, ať se mu to líbí, nebo ne.

Shakti cítila na dlani ruky ostré bodavé horko. Inkuba neviděla, ale vnímala jeho pohyb. Zapomněla na vyčerpání a rychle rázovala vířící šedou mlhou.

S námahou obrátila pozornost zpět k pomocníkovi. „S tvým dovolením, samozřejmě.“

Doprovodím tě.

To Shakti nečekala, ale krátce přikývla a hbitě vyrazila. Ulevilo se jí, když s ní yochlol držel krok a jeho tekoucí postava se šinula jako obří slimák očarovaný zrychlovacím kouzlem.

Zanedlouho dorazili ke kamennému oblouku, tvořenému osmi zaoblenými portály. Uprostřed každého z nich se vznášela podivná lebka. Jak se pomalu otáčely, bylo vidět zbytky ne jedné, ale tří různých rván. Šest očních důlků každé lebky zářilo karmínovým světlem. Shakti chvíli žasla nad tím, že mohla přehlédnout tak jasný orientační bod. Zvědavě o krok ustoupila. Oblouk zmizel v šedé mlze. Rychle popošla vpřed v obavě, že portál, po němž tak dlouho pátrala, ztratila.

Yochlolova postava se pohnula a přetvařovala se do dvou pažím podobných výběžků. Přes jeden bylo přehozené roucho z hedvábí jemného jako pavučina, přes druhý jiskřivé piwqfwi.

Oblékni se, jak přísluší dědičce Matrony, přikázal yochlol. Pak vezmeš kněžky zpátky do Menzoberranzanu.

Shakti si rychle svlékla rozedrané šaty a místo nich si vzala nové. „Učiním, co Lloth přikazuje. Řekni mi však toto: Proč je Liriel tak důležitá?“

Odpověď leží ve světle. Je tvým úkolem ji najít.

Jeden z yochlolových výběžků se zploštěl jako ruka, natahující se dlaní vzhůru. Na ní ležela průhledná bublina.

Drowka úžasem rozevřela oči. Toto byla bublina duší! Slyšela o nich, ale nikdy nečekala, že nějakou spatří. Vytvořit je vyžadovalo složitá kouzla a mnohovrstevnatou krutou nekromantickou magii. Takováto zařízení dokázala uchovat duši po celá staletí, ať už byla oběť živá či mrtvá, a podle libosti duši navrátit život.

Shaktiny rty se zkroutily ve zlovolném úsměvu. Takže má přivést Liriel zpátky živou nebo mrtvou. Nad takovou volbou nemusí přemýšlet moc dlouho! Ba co víc, napadlo ji pár věcí, které by pro její nemesis představovaly větší muka než uvěznění. Nakonec bude muset Shakti Liriel pustit, ale užije si každičký okamžik jejího zajetí.

Yochlol se znovu změnil, tentokrát na hustou šedou mlhu. Ta proudila k Shakti, jako by byla vtahována do bubliny. Yochlol rychle zmizel a malá koule zmarněla a zakalila se. Uvnitř nebyla cítit žádná váha, Shakti však vnímala zlovolnou energii.

Chvíli si bublinu prohlížela a nebyla si jistá, co se děje. Možná jí Lloth nevěřila, že se s Liriel dokáže vypořádat. Shakti si zdráhavě přiznala, že k tomu má snad i dobrý důvod. S yochlolem po boku bude princezně víc než rovnocenným soupeřem.

Nuže?

Yochlolův hlas se v Shaktině mysli ostře ozval. Prošla portálem…

…a objevila se v místě podivnějším, než jaké kdy viděla či si představovala.

Všude kolem ní stály vysoké, temné, štíhlé konstrukce, které sténaly, skřípaly a rachotily. Vzduch byl chladný a foukal vítr a z výšky se dolů snášely malé, papíru podobné věci a kupily se jí v navátých hromadách pod nohama. Shakti se podívala vzhůru, přejela pohledem vysoké struktury a zahleděla se na safírovou oblohu. Tu osvětlovaly zářivé svítící špendlíkové hlavičky, „hvězdy“, o nichž se říkalo, že podněcují povrchové elfky k nanicovatým pěveckým a tanečním orgiím.

Sevřel ji známý pocit paniky, podivná závrať, kterou zažila na lidské námořní lodi. Tyto obrovské vzdálenosti nebyly přirozené. Alespoň že se její bohy darovaný zrak rychle přizpůsobil novým světelným podmínkám.

Světlo.

Shakti prudce obrátila hlavu ke krvavě jasnému kouři, který poskvrnil okraj oblohy. Zasykla nadávku, nejodpornější a nejnenáviděnější slovo drowího jazyka, slovo, které pojmenovávalo hrůzu, již obyvatelé povrchu nazývali slunce.

Divoce se rozhlížela po nějakém úkrytu. Bublina duší byla magický výtvor. S příchodem dne se rozplyne. Yochlolova duše se vrátí do Propasti a ona zůstane úplně sama. Její bič, její nový plášť, její pečlivě nahromaděná kouzla – to vše se rozpadne.

Nadzvedla si roucho a rozběhla se. Před sebou viděla skály, velké výběžky své domoviny, nepochybně kdysi dávno vychrlené nějakým otřesem. Nyní si všimla proudu vody, který už byl tak hlasitý, že jej bylo možné slyšet i přes šustění pod nohama. Povídalo se, že hory, jako naruby obrácené jeskyně, často ukrývají duté prostory, a ty nabízely brány do Temných říší.

Nohou se zachytila o něco tvrdého a vláknitého, ukrytého pod větrem navátými papírovitými kousky. Spadla dopředu, příliš rychle a prudce, než aby se stačila stočit stranou nebo se na pád připravit. Zahlédla rozházené kameny, která na ni čekaly, a pak už neviděla nic.

O něco později se Shakti pohnula a zasténala. Hlava jí třeštila a oči pálily, jako by zírala do světla svíce. Chvíli trvalo, než je dokázala otevřít.

Před ní se táhl ten nejděsivější obraz.

Slunce vyšlo a zalilo celé cizí místo trestajícím zlatým světlem. Malé papírovité věci jako by tím světlem žhnuly a barvily se všemi barvami, od karmínové po červenohnědou, od jantarových po zářivě žlutorudé odstíny, jaké Shakti nikdy neviděla. Ještě zářivější byly kousky stále připevněné k vysokým stavbám, podobné šupinám na dračí kůži. Křik neviditelných stvoření naplňoval vzduch posměšným smíchem. Po propletených chodníčcích nad hlavou jí poskakovali malí okřídlení démoni, někteří s jasně zbarveným peřím, a nepochybně spřádali nějaké vražedné, odporné kouzlo. Není divu, že inkuba takovéto místo přitahovalo!

Shakti se vytáhla do sedu a prošla si situaci, v níž se nacházela. Na čele měla velkou bouli a trochu zaschlé krve. Tělo měla potlučené a zhmožděné, ale to se dalo čekat. Když spadla na zem, měla kolem těla omotaných pět dlouhých hadích koster.

Její bič!

Jeho známé objetí zmizelo. Zběsile prohrabávala zářivé smetí pro případ, že z ní bič během pádu sklouzl. Po chvíli už nemohla popírat to, co věděla, že se stane. O bič přišla – ohavné slunce jej zničilo.

Zalila ji vlna skleslosti. Symbol nejvyšší kněžky, znamení Llothiny přízně. Může trvat roky, než jí bude poskytnut nový, a už nikdy nebude mít tak úžasně děsivou zbraň!

V hromadě křehkých šupin něco zašustilo. Shakti vytáhla z opasku nůž, vymrštila se na nohy a obrátila se ke zdroji zvuku.

Točila se jí hlava a na okamžik si byla jistá, že to, co před sebou vidí, je jen projevem nedávného zranění hlavy. Směrem k ní se plazil bič s hadími hlavami a jeho pět kostěných lebek se kolébalo sem a tam jako prsty na vlnící se ruce tanečníka. Prostřední hlava trčela vzhůru a z kostěných čelistí zplihle viselo vykrmené stvoření s hebkou srstí. Had jí položil zvíře k nohám.

Shakti klesla na zem a vrazila do zvířátka nůž. Rychle rozřízla a stáhla kůži a odkrojila proužek ještě teplého masa. Nějakou chvíli krájela, žvýkala a polykala, vychutnávajíc si po mnoha dnech první skutečné jídlo.

Jak hlad ustupoval, nahrazoval jej úžas. Hadí bič pro ni lovil. O něčem takovém nikdy v životě neslyšela!

Ještě větší zázrak byl, že vůbec mohl.

Shakti popadla do hrsti kus látky nového pláště. V jasném světle se třpytila zářivě černou barvou, v níž tančily odstíny, jaké by nikdy předtím nepokládala za možné.

Bič kněžky, piwafwi – tyto předměty se s východem slunce měly rozpadnout! Co se to ve jménu Llothiny osmé nohy dělo?

Opatrně vytáhla bublinu z tajné kapsy roucha. Doslova hučela životem a zlovolná energie se nijak nezmenšila. Kalná šeď však zmizela. Drobná koule byla opět průhledná a vypadalo to, že uvnitř zuří maličká bouře. Shakti kouli zvedla a zahleděla se dovnitř. V divokém jásavém triumfu tam vířila a tančila temná postavička. Jako by vycítila, že ji Shakti sleduje, zastavila se, přitiskla drobné ruce na vnitřní stranu bubliny a naklonila se blíž. Miniaturní rty se pohnuly, ale hlas zazněl přímo v Shaktině mysli.

Magie vydržela! zajásal bývalý yochlol. Vydržela! Ta Gromfova mrňavá bastardí kouzelnice to skutečně dokázala!

Shaktiny bystré oči rozeznaly detaily známé tváře, kterou nečekala, že ještě někdy uvidí. „Jak je to možné?“ zašeptala.

V malých rudých očích zářila divoká radost. Žádné otázky, kněžko-zrádkyně. Služebník ti přikázal vzít Llothinu kněžku zpět do Menzoberranzanu. Nač ještě čekáš?

Před Shakti se objevil mihotající se magický ovál, chvějící se mocí a netrpělivostí. Naplněná neblahým tušením vstoupila Shakti do brány.

Pohltil ji vír, jenž doprovázel magické cestování. Shakti si to užívala jako nejklidnější okamžik, který ji pravděpodobně pro následující dlouhé období čeká. Ačkoli si nebyla jistá, co se právě stalo, jedním si jistá byla.

Toto bude nejspíš nanejvýš neobvyklý návrat domů.

Vlny se třpytily v časném ranním slunci a k nemilosrdnému obzoru tančila drobná oslepující duhová světla. Liriel to snášela tak dlouho, jak to jen šlo, a pak se vrátila do podpalubí a kajuty, o kterou se dělili s Fjodorem.

Malá kajuta, již neochlazoval mořský vánek, jí připadala dusná a horká. Chvíli byla Liriel v pokušení vytvořit v boku lodi okénko, kterým by pustila vzduch dovnitř, a zakrýt jej kouzelnou temnotou, aby se do kabiny nedostalo světlo. Praktičnost zvítězila nad pohodlím. Pátrali po ní neviditelní nepřátelé a nahromadit si kouzla znamenalo jistotu, že může příštímu nepříteli nabídnout řádné magické přivítání.

Fjodor ležel se zavřenýma očima natažený na lůžku. Jeho povinnosti na palubě zahrnovaly i noční hlídky, a když Liriel studovala kouzla, vždy spal. Nevyřčeným pravidlem bylo, že jeden z nich byl neustále vzhůru a na stráži.

„Proč tomu šlechtici věříš?“ zeptal se Fjodor náhle.

Drowí dívka zvedla hlavu od knihy kouzel. „Může nám pomoct dostat se ke Qilué.“

„Možná ano. Připadá mi, že jsi si hodně jistá, že to udělá.“

„Už to jednou udělal,“ připomněla příteli Liriel.

„Ano.“ Fjodor otevřel jedno oko a věnoval jí stejně křivý úsměv. „Stokami v Hlubině.“

Její výraz při té vzpomínce potemněl. „Nejspíš dovnitř vede jiná, lepší cesta. Je možné, že nám nevěřil natolik, aby nám ji ukázal.“

Rašemenec se opřel na jednom lokti. „Tvoje myšlenky se ubírají stejnou cestou jako moje, malá vráno. Často jsem uvažoval o tom, proč lord Thann nabídl pomoc cizincům. Neměl moc důvodů nám věřit.“

„Zvlášť když vezmu v úvahu, že jeden z nás je drow,“ řekla Liriel a vyslovila tak nahlas to, co si on myslel.

Zatímco mluvila, vzduch v kajutě se zavlnil a slabé mihotavé světlo začalo splývat a nabývat lidskou podobu. Než si její přítel všiml magického vetřelce, Liriel tasila dýky a pak je opět schovala.

V kabině se objevil vysoký světlovlasý muž, mladík, kterému bylo pravděpodobně zhruba tolik let jako Fjodorovi. Natáhl ruce s dlouhými prsty a obrátil je dlaněmi vzhůru na znamení míru.

„Právě naopak, o drowech smýšlím velmi dobře,“ oznámil Danilo Thann svým líným, protahovaným způsobem. „Říkejte si o temných elfech, co chcete, nuda je s nimi málokdy.“

Liriel přimhouřila oči. Jediným bleskovým kočičím pohybem tasila dýku a skočila po vetřelci. Sevřela hrst světlých vlasů, strhla mnohem vyššího kouzelníka na úroveň svých očí a přitiskla mu hrot dýky na krk.

„Taky jsou málokdy pitomí,“ zavrčela. „Kdo jsi a co jsi udělal s Danilem z rodu Thann?“

Kouzelník na ni dlouze zíral.

„Čistě pro příště – za předpokladu, že bude nějaké příště – jak jsi to poznala?“

„Tvoje ruce,“ řekla Liriel úsečně. „Muž, jehož podobu nosíš, hrál na strunný nástroj. Měl by na špičkách prstů mozoly.“

Kouzelník si povzdechl. „Démoni se skrývají v detailech, je to tak?“

Podle toho, jak bezstarostně si podvodník počínal, se klidně mohli bavit třeba o láhvi vína. Liriel si nebyla jistá, jestli to na ni dělá dojem, nebo ji to dráždí. Obrátila se k Fjodorovi, který tam stál s připraveným mečem.

„Strhnu halící kouzla. Jestli se ti na tom pitomci nebude cokoli pozdávat, zabij ho.“

Ustoupila a bleskově provedla pohyby, které kouzlo rozptýlí. Zeleně oděný šlechtic zmizel a místo něj tam stála elfka s kůží barvy růžových perel a dlouhými rudozlatými vlasy.

Povrchová elfka.

Hluboko usazený strach a odpor vybublaly na povrch Lirieliny mysli jako kyselina. Prudce se obrátila k Fjodorovi. „Na co čekáš? Zabij to!“ zavřískla.

Rašemenec se postavil mezi obě ženy. „Možná bys to měla vysvětlit,“ vyzval elfku.

„Jsem Sharlarra Vindrith, učednice Laerel Stříbroruké. Je to sestra Qilué Veladorn.“

„Poslala tě Qilué?“ dožadovala se odpovědi Liriel, která vykukovala zpoza Fjodora.

„Nepřímo,“ řekla elfka, jež se rovněž naklonila na stranu. „Poslala ti zprávu a ty jsi poslala zprávu Danilovi…“

„A on místo sebe poslal povrchovou elfku,“ dodala Liriel znechuceně. Založila si ruce na prsou a zamračila se na Fjodora. „Měl jsi pravdu. Neměli jsme mu věřit. No tak, raduj se.“

Rašemenec potřásl hlavou a obrátil se zpátky k Sharlaře. „Ví lord Thann o tom, že jsi tady s jeho mečem?“

Zalétla pohledem k drahokamy vykládané zbrani, která jí visela u boku. „Teď už na to nejspíš přišel. Je pravděpodobné, že se pořád ještě vzteká nad ztrátou drahokamů a magických předmětů, ale on se s tím vyrovná.“ Pokrčila rameny a usmála se. „Oni to vždycky nějak zvládnou.“

Fjodor se obrátil k Liriel. „V mé zemi znají Čarodějnice kouzla, jež jedné osobě umožní, aby vypadala jako někdo jiný. Aby to šlo provést, musíš mít zbraň, kterou používá osoba, jejíž podobu na sebe chceš vzít. Možná že lady Laerel svou učednici takové kouzlo naučila.“

„Pochytila jsem ho sama,“ řekla Sharlarra, „ale jinak máš pravdu. Mohli bychom pokračovat?“

Drowka obezřeme přikývla. Sharlarra si z ucha sundala stříbrnou náušnici a podala ji Liriel. „Tohle Danilo ukradl Laerel a já to ukradla jemu. Oba vás to přenese rovnou za Qilué.“

Liriel si malý kroužek vzala a zkoumala složitý vzor. Značky vypadaly povědomě a měly nepochybně drowí původ. Kouzlo, jež vytvářely, bylo skutečně variací cestovního kouzla. Mezi značkami se vinula osobní pečeť Qilué. Žádný jiný kouzelník kromě ní nemohl tuto značku vytvořit, aniž by na sebe přivolal rychlou magickou pomstu.

Nasadila si náušnici na ucho a pronesla jméno Qilué. Před očima se jí objevil mihotající se magický ovál, jako pavučina tenké tkanivo, které bylo zároveň černé i stříbrné.

„Potřebuješ ještě něco?“ zeptala se elfka.

Liriel si ji dlouze a pozorně prohlédla. „Proč mi pomáháš?“

Sharlarra pokrčila rameny. „Mohl to udělat Danilo, ale on by za to nakonec zaplatil.“

„A ty ne.“

„Řekněme, že jsem stejně byla připravená vyrazit dál.“

„Takže jsi to udělala pro něj,“ řekla drowka, stále se to pokoušejíc pochopit.

„A pro sebe. Ve věži Černá hůl se život začínal nějak vléct. Už jsem hledala něco jiného.“

Liriel to vnuklo nápad. „Je tady něco, co by se ti mohlo líbit,“ řekla suše. „Za touhle lodí plave mořský elf jménem Xzorsh.“ Pečlivě jméno vyslovila, ostré mlasknutí, následované delším sykavým zvukem. „Chce se naučit Umění. Domnívám se, že nemá velké nadání, ale má ten druh nadšení, který nehledí na omezení. Můžeš mu najít učitele?“

„Mořský elf jako kouzelník,“ zamyslela se a pak znovu pokrčila rameny. „Proč ne? Jako by se stalo.“

Z druhé strany lodního trupu se ozvalo nezřetelné klepání, rychlý rytmický vzor, který vytvářel veselou melodii, již zpívali prakticky na každé lodi, plavící se po moři.

Liriel rozevřela oči. „Zlobří poplach!“ řekla. Byl to signál blížícího se útoku, pojmenovaný podle připlouvajících nestvůr. „Xzorsh měl s tou poznámkou o illithidích spojkách pravdu!“

„Vodní zlobři jako spojky“ zamumlala Sharlarra. „Spíš zabijáci.“

„Vidíš?“ odsekla Liriel. „Už sis to spojila.“

„Aha. Dobře řečeno.“

„Brzy dojde k bitvě,“ řekl Fjodor, který zdráhavě přejel pohledem z kouzelné brány na dveře kajuty. „Nemůžeme teď loď s klidným svědomím opustit.“

Sharlarra je mávnutím poháněla k bráně. „Běžte. Zůstanu tu místo vás. Opravdu,“ dodala, když Rašemenec pochybovačně svraštil čelo. „Bude to legrace.“

Drowí a povrchová elfka si vyměnily rychlý opatrný úšklebek. „Myslím, že bych si ji dokázala oblíbit,“ řekla Liriel Fjodorovi. „Pojďme.“

Jemně tkaná brána se při jejich průchodu zamihotala a další krok už těžce dopadl na pevný kámen. Liriel, zvyklá na drowí kouzelné brány, které uživatele roztočily a vypadl z nich, chytla Fjodora za paži, aby neupadl. Pohledem přejela klenuté kamenné zdi a mnohaúrovňové bludiště lávek.

„Působivé,“ zabručela a myslela tím jak kouzelný přenos, tak Promenádní chrám.

Náhle se jim půda pod nohama propadla a klouzali dolů strmou hladkou chodbou. Než se Liriel vzpamatovala, bez dlouhých cavyků je to vyhodilo do malé, jasně osvětlené komnaty.

Jednou rukou si zastínila oči a přitáhla si nohy pod sebe. Fjodora i ji obklopily temné postavy a spalující světlo pochodní se odráželo od kruhu připravených zbraní. Rozeznala obrys velké mělké mísy na kamenném podstavci – nepochybně to byla věštecká mísa, vybavená kouzly, která sledovala chrám a zachycovala vše, co se jí dostalo na „dohled“.

Liriel roztáhla ruce dlaněmi vzhůru. „Jsme přátelé,“ začala.

„Ovšemže ano,“ zacvrlikal dětský hlas. „Nepřátele jen zřídka vítáme tak vlídně.“

Liriel se po tváři rozlil ulehčený úsměv. „Iljrene,“ vyslovila jméno drowí vojevůdkyně. „Řekla bych, že tě ráda vidím, ale nejde to. Tedy, nevidím tě. Vadilo by ti ztlumit světla?“

Neviditelná kněžka luskla prsty a poskakující plameny, které lemovaly kamennou komnatu, se stáhly hluboko do lamp na stěnách. Malá žena, oblečená ve stříbrných společenských šatech a jiskřivých drahokamech, zvedla prst k čelu ve vážném vojenském pozdravu. Ti, kdo Iljrene znali, věděli, že v tom gestu není vůbec žádná ironie.

„Očekáváte nepřátelské drowí návštěvníky?“ zeptala se Liriel a mrkáním se snažila zahnat hvězdičky před očima.

Drobná žena pokrčila rameny. „Většina z nich taková je.“

„Máme mezi drowy mnoho nepřátel,“ poznamenal rytmický, hluboko posazený ženský hlas, „stejně jako ty, moje mladá přítelkyně.“

Liriel se přimhouřenýma očima zahleděla k mluvčí. Její zrak se zaostřil na překrásnou temnou tvář nejvyšší kněžky.

Qiluéiny rty se zavlnily ve slabém úsměvu, ale oči zůstávaly smutné – byl to důvěrně známý smutek, smutek, který Liriel poznala na Ruathymu. Na okamžik ji pohltila bolest z Hrolfovy ztráty, vlna neštěstí a lítosti tak silná, že se stěží dokázala nadechnout.

„Někoho jsi ztratila,“ poznamenala tiše.

„Elkantara,“ odpověděla kněžka. „Zabili ho na palubě lodi během bitvy o dračí poklad.“

Liriel svraštila obočí, jak si pokoušela vzpomenout, kterému z drowích mužů patřilo toto jméno. „Tvůj parzdiamo,“ řekla soucitně, používajíc drowí slovo, kterým menzoberranzanské ženy označovaly své mužské společníky, co neměli oficiální postavení Patrona rodu.

V očích Qilué vzplála zuřivost, jasná a krátká, a pak se vrátil smutek. „Byl můj milovaný, a je mrtev. Nemohu o tom mluvit, aniž bych cítila bolest. Raději si promluvme o drowovi, který jej zabil.“

Liriel na to opatrně přikývla. Bylo zjevné, že ji něčím urazila, ale nebyla si jistá čím.

„Žoldák známý jako Gorlist bitvu přežil,“ pokračovala nejvyšší kněžka. „Podle něj můžeš za všechno, o co přišel. Je pomstou úplně posedlý. Za tím účelem znovu vybudoval Dračí poklad, takže je silnější než předtím. Hledají tě v Přístavu Lebek i mimo něj. Tunely mezi tímto místem a Rašemenem nejsou bezpečné.“

Liriel se nevesele zasmála. „Když jde o Temné říše, není slovo bezpečný to první, co tě napadne. Jestli jsou tunely tak špatné, půjdeme po povrchu.“

„Ta cesta není o nic lepší,“ varovala ji Qilué. „Mezi lidmi jsou tací, co budou kvůli zlatu prolévat krev, a nebudou se starat o to, čí krev to bude nebo čí zlato shrábnou. Takoví lidé na vás číhají v Hlubině a budou vás sledovat, ať se vydáte kamkoli.“

„Lupiči a rváči,“ poznamenal Fjodor.

„Toto není z Gorlistových sil všechno,“ varovala je Qilué. „Shromáždil skupinu drowích válečníků, následovníků Vhaerauna, kteří si zvykli na život na povrchu. Také si zajistil pomoc kouzelníka.“

Liriel pokrčila rameny. „Už jsem proti kouzelníkům bojovala.“

„Lidským kouzelníkům?“

Qilué upřela na Liriel přísný pohled, pod nímž z dívčiny tváře zmizel úšklebek. „Nepodceňuj tohoto nepřítele,“ varovalaji kněžka. „Drowí magie je mocná, ale není to jediná magie. Malá dýka, již nečekáš, tě zabije rychleji než meč, který vidíš.“

Liriel zamyšleně přikývla. „Prastará runová magie se velice liší od všeho, co jsem se naučila v Menzoberranzanu.“

„Přesně tak. Je to Merdrith, samotářský a nepříliš známý, ale značně mocný kouzelník, který žije ve Vysokém hvozdu. Kněžky Temné panny jej znají a mají důvod se ho obávat. Gorlist, jenž věděl o Merdrithově nenávisti vůči stoupencům Eilistraee, jej přesvědčil, aby přišel do Přístavu Lebek. Dokonce i teď, když spolu mluvíme, po tobě pomocí magie pátrá.“

„Ani tunely, ani po povrchu,“ zopakoval Fjodor. „Jak se tedy do Rašemenu dostaneme?“

Qilué se na válečníka zahleděla. „Proto jsem vás sem zavolala. Z milosti Eilistraee mohu přivolat měsíční paprsky, které vás zanesou na hranice Rašemenu. Dál vás poslat nemohu – Čarodějnice, které zemi střeží, vztyčily proti takovémuto nežádoucímu vniknutí ochranná kouzla. Má sestra Sylune se o těchto kouzlech dozvěděla během doby, kterou strávila mezi rašemenskými Čarodějnicemi. My tady používáme podobná kouzla na ochranu chrámu. Když už je řeč o mých sestrách, vidím, že máš něco, co patří jedné z nich.“

Liriel si sundala náušnici a podala ji kněžce. „Ty umíš zavolat měsíční paprsky?“

„Je to kouzlo, propůjčené stoupencům Eilistraee. Začneme?“

Místo odpovědi natáhla Liriel ruku k Fjodorovi. Jejich prsty se propletly. Qilué kývla a válečníci vyšli neviditelnými dveřmi ven z komnaty. Pochodně náhle zhasly. V místnosti panovaly naprostá tma a ticho.

Kněžka začala zpívat tichou strašidelnou melodii, která se podobala spíš větru než hudbě a s nočním vánkem by snadno splynula.

Komnatu naplnila hebká bílá záře, jak z neviditelné oblohy proudily dolů paprsky měsíčního světla. Silný strop ze zeminy a kamene jako by se rozplynul a zrnka pozemské půdy tančila v měsíčních paprscích jako hvězdný prach. Uprostřed toho všeho tančila Qilué.

Kněžčin hlas – a magie Temné panny – proudil skrz Liriel jako silné víno. Téměř si ani neuvědomovala, že se i ona začíná pohupovat a kroužit v rytmu hudby.

Naslouchej měsíční písni, zašeptal hlas Qilué přímo v její mysli. Každá země, jíž se dotkne, zpívá radostí a každá píseň je jedinečná. Najdi píseň Rašemenu. Naslouchej jí a následuj.

„A Fjodor?“ zeptala se Liriel nahlas.

Tvůj a jeho osud jsou propleteny. On to ví. Ty jsi píseň, kterou slyší jeho srdce. Jdi, a on tě bude následovat.

Mladá drowka se natáhla magickou sítí, podobně jako to udělala, když pátrala po velkém dubu, známém jako Potomek Yggsdrasilův. Její smysly zachytily vzdálenou melodii, prostý nápěv, který jako by se držel rytmu Fjodorových starodávných příběhů. Liriel se plně odevzdala hudbě a nechala stříbřitou magii Eilistraee proudit vlnícími se údy.

Jejím tělem proběhlo hluboké zamrazení a zastavilo ji uprostřed otočky. Liriel ztuhla a na okamžik znovu prožívala hrůzy Propasti a tu krátkou chvíli, kdy Hrolfova loď Elfi panna proplouvala na cestě do bezpečí Llothinou říší.

Vzpomínka pominula, ale pocit hrůzy nikoli. Liriel nevěřícně zírala na temná vlákna, která se natahovala podél kouzlem přivolaných měsíčních paprsků. Do komnaty seskočili pavouci velcí jako domácí kočky a neviditelnými dveřmi odcupitali do Qiluéiny pečlivě střežené svatyně.

Místnost naplnil hluboký posměšný smích, ozvěna, jež se vyvalila z bezedných hlubin. Temná vlákna se škubavě spojila a vytvořila síť, která se pomalu snášela k Liriel.

Moje, zajásal hlas bohyně – děsivý zvuk, v němž se mísilo kvílení mrazivého větru a tisíce hlasů zatracených temných elfu. Této se nyní domáhám. Zbytek si vezmeme velice brzy!

Qilué ze sebe setřásla chvilkovou nečinnost, způsobenou ohromením, a sevřela stříbrný medailon s posvátným symbolem. Rychlým trhnutím přetrhla řetízek a zvedla kotouček do výšky. Znovu se dala do zpěvu a tance.

Z medailonu proudil jemný závoj měsíčního světla, který pomalu vytlačoval Llothinu temnotu. Liriel se k tanci opět připojila v zoufalé snaze dostat nechtěnou přítomnost pryč.

Qilué k ní s nemilosrdným výrazem přitančila. Půvabným kopem z otočky ji zasáhla tak, až mladší drowka odlétla ke stěně komnaty. Liriel na stěnu narazila tak tvrdě, až jí to vyrazilo dech. Dlouhou chvíli seděla na chladné kamenné podlaze, lapala po dechu a jen bezmocně sledovala, jak nejvyšší kněžka vyzývá jednu bohyni, aby vypudila druhou.

Konečně se děsivá přítomnost rozplynula a stejně tak, i když pomaleji, i stříbrné světlo, obklopující kněžku Eilistraee. Qilué přešla k věštecké míse. Oběma rukama sevřela okraj a naklonila se nad ni. Po chvíli se narovnala a obrátila k Fjodorovi ztrhanou tvář. „Pojď, Rašemenče, a řekni mi, co vidíš. Boj si vyžádal víc mých sil, než jsem pokládala za možné.“

Přešel ke kněžce, postavil se vedle ní a zahleděl se jí přes rameno.

„Z tunelů pod námi vycházejí skřeti,“ řekl řízně jako válečník podávající hlášení. „K zadní bráně se blíží houf koboldů. Z těchhle tří tunelů se sbíhají malé skupinky drowích bojovníků. Ti lidé támhle – podobné tuniky jsem viděl na lovcích odměn z Přístavu Lebek.“

Kněžka se prudce otočila a zaječela, aby přivolala vojevůdkyni. Náhle se objevila Iljrene. Slehla pohledem po Liriel a pak se obrátila k nejvyšší kněžce a snažila se pochopit situaci. „Ochrany?“

„Padly.“

Iljrene úsečně přikývla. „O boj se postarám. Ty budeš mít plné ruce práce jinde.“

„Řekněte mi, jak můžu pomoct,“ nabídl se Fjodor.

Jemná tvář elfí vojevůdkyně ztvrdla a přimhouřenýma očima opět zalétla k Liriel. „Můžeš tuhle Llothinu čubku odvést z mojí pevnosti dřív, než nás všechny zabije,“ zasyčela.

S těmito slovy Iljrene zmizela stejně náhle, jako se předtím objevila.

Fjodorovi se sevřel žaludek neblahým porozuměním. Nějak, přestože nevěděl jak, Liriel opět přivolala dotyk Lloth. Pohlédl na přítelkyni. V jejích očích, obrovských ve sklíčené tváři, se zrcadlily stejné obavy jako v jeho.

„Jak je to možné?“ zašeptala.

„Není to jasné?“ odsekla Qilué. „Liriel je s Pavoučí královnou svázaná. Neměli jste sem chodit!“

Liriel se zničehonic vrátila kuráž. Jediným rychlým pohybem se vymrštila na nohy a zůstala stát kněžce tváří v tvář. „Řekla jsi nám, ať přijdeme. Nebo ta tvoje mluvící vrána vypouštěla ze zobáku lži?“

„Měli jste nám o tom poslat zprávu!“

„Nevěděli jsme to.“

„Ne?“

Spalující obvinění v Qiluéině hlase probralo Fjodora ze zděšeného omámení. Liriel byla wychlaran, a dokud bude on naživu, nikdo ji nebude obviňovat z takové zrady.

„Liriel se odvrátila od způsobů svého lidu a vzdala se ďábelské bohyně,“ řekl s klidnou jistotou.

„To neznamená, že se Lloth vzdala Liriel,“ odsekla Qilué. S velkolepým hněvem se prudce obrátila k Liriel. „Víš, kolik let práce a jaké jmění za magické zdroje stálo to, abychom Promenádní chrám ochránili před Llothiným pohledem? A všechno je zničeno! Předala jsi toto místo Lloth a jejím ohavným stoupencům. Máš ponětí, co to znamená?“

Předstíraná odvaha mladé drowí elfky se vytratila. „Samozřejmě že to vím,“ zašeptala. „Jak bych mohla nevědět? Narodila jsem se v Menzoberranzanu.“

„V místě, které není snadné opustit,“ řekl Fjodor tiše. „Sama jsi řekla, že Liriel pronásledují. Přísahám, že lovkyni nepobízí o nic víc než zajíc jestřába.“

Jasný žár Qiluéiny zuřivosti pohasl a v hlubokém povzdechu zvedla ramena a nechala je klesnout.

„Nemohu pro vás udělat nic víc než vám ukázat rychlou cestu na povrch. Pošlu zprávu sestře Laerel. Ta vás bezpečně dostane z Hlubiny. Stoupenci Temné panny obdrží zprávu o putující drowce. Když vás zastaví a budou se vyptávat, ukažte jim tohle. Zaručí vám to bezpečný průchod.“

Kněžka podala Liriel malý stříbrný amulet, vyřezávanou figurku štíhlé elfky, ozbrojené lukem a v doprovodu vlka. Lovkyně i vlk zvedali hlavu k vycházejícímu měsíci.

„Děkuju ti,“ řekla Liriel vřele.

Kněžčin přísný pohled změkl. „Sluha vás doprovodí tunely. Jděte, a ať Temná panna střeží vaši cestu.“

Fjodor se uklonil a vzal Liriel za ruku. Společně prošli jedněmi z tajných dveří.

Jakmile se nejvyšší kněžka ocitla o samotě, vysílená klesla na podlahu. Boj proti vpádu Lloth si vyžádal veškeré její síly až na hranici vyčerpání. Domnívala se, že není moudré ukázat míru vyčerpání před někým, na koho si Pavoučí královna tak zjevně činila nárok.

Bez ohledu na to, jak moc se Liriel zdráhala – a o odporu mladé drowky Qilué nepochybovala – kam se Liriel hnula, oči bohyně ji následovaly.

Možná to na povrchu bude jiné, přemítala Qilué. Llothina moc do zemí světla nedosáhla. Ústředním bodem její víry bylo, že světlo temnotu ničí, a ne že ji zneviditelňuje. Tak tomu bylo vždy a ona neměla důvod věřit, že tomu někdy bude jinak.

Proč tedy nedokázala zahnat pocit, že se jí svět pohnul pod nohama?

5.

Kouzelníkův učeň

Illithidí žena známá jako Vestress přecházela po mozaikové podlaze trůnního sálu, který byl donedávna pokladnicí v potopených ruinách, jež dávno mrtví elfové nazývali Ascarle. Zůstalo zde jen několik z těchto pradávných pokladů: většinou velké sochy nebo zlaté předměty příliš těžké na to, aby je její prchající otroci odnesli s sebou.

Sama Vestress na tom byla rozhodně hůř. Prsteny s ametysty jí ze čtyřprstých rukou strhali. Stříbrná korunka, která zdobila její levandulovou hlavu, byla pryč, stejně jako medailon s královským erbem, který si přisvojila jako samozvaná regentka Ascarle. Šílené zlodějské ruce roztrhaly krásné šaty a citlivá chapadla v obličeji měla zhmožděná. Jediný důvod, proč byla stále naživu, byl ten, že si otroci mysleli, že už je mrtvá. Na to dohlédlo znehybňující kouzlo Liriel Baenre.

Illithidí žena nicméně necítila sebemenší vděčnost.

Vestressina pátrající mysl postřehla, jak se k ní loudá její genasijská otrokyně. Chapadla na regentčině tváři sebou škubala a kroutila se, jako by illithidí žena ochutnávala vzduch, ale Vestress si v emoční bouři, která se plazila k trůnnímu sálu, četla příběh genasiina úkolu. Genasi cítila neuvěřitelnou zuřivost, a k tomu zklamání, selhání a strach.

Strach. Ach ano. Měla důvod mít strach.

Vestress se usadila na trůnu a prázdné bílé oči upřela na dveře. Vzápětí do místnosti vstoupila pružná žena s modrou kůží a uctivě se hluboce poklonila. Tvář měla posetou nachovými modřinami a jedno oko nateklé tak, že na ně téměř neviděla. V mysli genasi vířila nenávist k drowí ženě, která to způsobila, a její vše zahlcující touha po pomstě zněla v harmonii s podobnou zuřivostí illithidí regentky.

Pomsta je odměnou schopných, „řekla“ illithid, která svůj královský ženský hlas promítla přímo do mysli genasi. Ty, Azar, jsi mne zklamala.

Genasi stiskla rty a uražená pýcha se z ní valila v bodavých vlnách. „Pokud jsem vás zklamala, paní, pak jen proto, že jsem neměla nutná kouzla,“ řekla nedůtklivě. „Říkala jste, že ta drowka je kouzelnice. Nevěděla jste, jak mocná.“

Nevěděla? Liriel Baenre se se mnou setkala. Kdybych chtěla, mohla bych vyjmenovat všechna kouzla, co má v toulci. Dala jsem ti veškerou magii, kterou jsi na odražení jejích útoků potřebovala. Jedno chapadlo ukázalo směrem k Azar jako vyčítavý prst. Jaký máš důvod si stěžovat? Nebyla to magie, co ti zhyzdilo tvář.

Genasi zvedla ruku k oteklému oku. „Přesto celá mise ztroskotala na nedostatku magie. Měla jsem v úmyslu sledovat loď a dostat se k drowce nepozorovaně, ale šaman ropušáků mě poslal do bitvy a já se proti jeho volání neměla jak bránit. Potřebuju nějakou obranu.“

Illithidí regentka odbyla starosti své otrokyně mávnutím nachové ruky. Ropušáci jsou hanebné stvůry, to je jisté, ale jejich magie je bezvýznamná. Jednou tě překvapili. Podruhé už se nachytat nenecháš.

„Kéž by to byla pravda!“ zakvílela genasi. „Pořád slyším šamanovo volání! Není vhodné, když služebníci regentky Ascarle musejí poslouchat nižší hlas. Nemůžete udělat něco, co by ta pokořující pouta uvolnilo?“

Vestress to chvíli zvažovala a pak souhlasně naklonila baňatou hlavu. Uklidni svou mysl, jak nejlépe dokážeš. Celý proces tak pro tebe bude méně bolestivý, a co je důležitější, bude pohodlnější pro mne.

Illithidí žena vstala a klouzavě přešla k otrokyni, která poslušně poklekla a zvedla potlučenou tvář. Chapadla z regentčiny tváře obklopila hlavu genasi a Vestressina vrozená mentální magie zkoumala mysl otrokyně. S lehkostí půlčíka zloděje proklouzla kolem Azařiných vířících myšlenek, kolem představ, kolem všech emocí, které genasi připouštěla a chápala, a rychle zamířila přímo do skrytých hlubin mysli. Tam nalezla pevné nenávistné klubko spletené z vláken donucení. Mentálním dotykem stejně jistým a jemným jako prsty harfeníka začala vlákna rozplétat…

Její soustředění se náhle zcela zhroutilo. Vestress se zapotácela dozadu s pohledem nevěřícně upřeným na jílec dýky, který jí trčel mezi spodními žebry.

Podruhé v životě byl její mentální hlas umlčen – ne drowí magií, ale bílou, spalující bolestí, pulzující z rány.

„Už žádné donucení,“ zasyčela Azar. Zvedla se, modrou rukou sevřela dýku a zakroutila jí. „Žádné otroctví. Jen pomsta. Pořád si myslíš, že jsem neschopná?“

Před Vestress se pomalu vynořila pravda a bila do její omámené mysli jako zvuk vzdáleného příboje. Azar nenáviděla drowí dívku, ošklivila si šamana ropušáků. To bylo dostatečně opravdové, avšak mentální hluk této nové pohany zakryl její největší a nejpronikavější zášť.

Vestress se celou vůlí opřela do strašlivé bolesti a odsunula ji stranou na tak dlouho, aby zformovala poslední důležitou myšlenku:

A co drowka?

Azařina potlučená tvář se zkroutila v úsměšku. „Dokonce ještě i teď předpokládáš, že udělám, co mi nařizuješ! Ano, ta drowka mě porazila, ale porazila i tebe. Pro mě to vyrovnává všechny účty. Věz toto: ty zemřeš, a ona ne. Jestli ti to působí bolest, jsem spokojená.“

Genasi trhla jílcem dýky dolů a prudce vší silou zarazila čepel vzhůru. Krutá čepel se zabodla hluboko do Vestressiny hrudi. Svaly chvíli bolestivě kladly odpor a pak se dýka ponořila do čehosi měkkého a dužnatého.

Genasi vytrhla zbraň z rány a Vestress se náhle začala topit. Z jejích chapadel bublal ichor, hrnul se jí do očí a stékal po tvářích jako horké zelené slzy.

Mramorová podlaha jí letěla naproti. Vestress nezaznamenala dopad, ale postupně začala vnímat novou a vzdálenou bolest. Když si uvědomila její zdroj, zalila ji hrůza. Azařina dýka se prořezávala obličejovým chapadlem.

Genasi odhodila jeden škubající se výrůstek stranou a natáhla se po dalším. „Navzdory všemu se ropušáci stali nástrojem, pomocí nějž jsem získala svobodu. Tohle bude jejich odměna,“ vysvětlila. „Jak ta drowka brzy pozná, já vyrovnávám všechny účty.“

Klepání na trup lodi bylo stále naléhavější. Sharlarra se zamračila. „Možná jsem se měla zeptat na heslo, kterým odpovědět,“ zamumlala.

Pokrčila rameny, přistoupila ke stěně a i ona vyťukala čtyřverší v nezaměnitelném rytmu „Mořské panny“, jedné z nejoplzlejších písniček, které se v krčmách v Přístavu Lebek zpívaly. Zdálo se, že to neviditelného zvěda uspokojilo. Nyní bylo načase předat varování dál.

To představovalo problém. Podle Khelbena byl Caladorn Cassalanter na palubě. Sharlarra jej neznala příliš dobře, ale na plese při poslední Zimní slavnosti spolu tančili. Nesporně existovala možnost, že si domyslel, co se stalo s jeho drahokamy posázenou sponou na plášť. Nikdo by žádného z učedníků Khelbena Arunsuna nepodezříval z krádeže, ale věž Černá hůl teď byla daleko. V přiléhavých tmavých šatech a s bohatě zdobeným, šlechtice hodným mečem u boku se podezřele podobala šikovnému půlčíkovi po úspěšné noci. Jenom byla vyšší. A střízlivá.

Náhle dostala nápad. V duchu si představila Fjodorovu tvář a postavu a zahalila sebe i svou výstroj kouzlem iluze. Výsledek prozkoumala v bronzovém zrcadle nad umyvadlem a při pohledu na nepříliš elegantní obraz sebou škubla – kožený kabátec, plátěná košile, tmavé vlněné kalhoty zastrčené do nízkých obnošených bot. Sklonila pohled k „vypůjčenému“ meči, který měl nyní podobu těžké černé zbraně, ozdobené jen hrubě opracovanou medvědí hlavou na hrušce.

Vydala se ke dveřím a cestou tasila meč. Zbraní projelo zahučení magické energie a baryton spustil vřelou píseň:

„Kdo tasí meč, tak mému hlasu poroučí,

jen na můj rozkaz pak tvoje píseň zní,

ať dobro jásá a zlo krvácí,

tvou ruku vede chvalozpěv vítězný!“

Sharlarra podrážděně zaklela. Kopnutím zavřela dveře a modlila se, aby to nikdo neslyšel. „Zpívající meč! Zatraceně a k ďasu s tím chlapem!“

„Rozhodně nevelím pekelným branám,

poryvy ohně, ty vrhat nezvládám,

přesto však bolest smrtelná čeká

muže, co hněv tvůj do boje přivolá,“

zazpíval meč omluvně.

„Děkuju mockrát, ale dneska jsme tady v přestrojení,“ řekla meči. „To znamená žádný zpěv.“

Ucítila, jak moc podivně zeslábla, podobně jako by si člověk zklamaně povzdechl, a pak magie opět jasně zazářila. Meč přešel od zpěvu k přednesu.

„Ne, jiná píseň nikdy tě neuctí,

v zvonivém metru řeč má se vznáší!

Pozvednu svůj hlas jedině ve verších,

a tvé jméno náhle životy zháší.“

Sharlarra s pocitem marnosti zaťala zuby a podívala se ke stropu. Pomalé šoupání bot na palubě ukazovalo, že muži jsou v klidu. Námořníci ještě nepostřehli blížící se nebezpečí. Plýtvat nyní časem znamenalo později prolévat krev.

„Ještě jedno slovo a nechám tě roztavit a předělat na nočník. Jasné?“

„Hmm hmmm-hm hmm…“

„Podělaná Mystro!“ vybuchla. „Proč jenom Danilo nekoupil sembijský meč? Ty zbraně aspoň chápou, co se jim říká! Poslouchej: žádný zpěv, žádné deklamování, žádné mumlání ani prázdné tlachání. Jenom zabíjej. Potichu.“

Meč konečně zmlkl. Sharlarra si pospíšila úzkou chodbou a vyškrábala se po žebříku. Vytáhla zamaskovanou zbraň a namířila ji na moře.

„Blíží se mořští zlobři, hoši! Pořádně je přivítáme!“ zařvala a ze všech sil se snažila napodobit Fjodorův rašemenský přízvuk.

Několik námořníků se zastavilo a podivně se na ni zahledělo. Elfka si příliš pozdě uvědomila, že iluze nezahrnuje i její hlas – stále mluvila vlastním vášnivým elfím hlasem. Zapomněla ukrást jednu z berserkrových zbraní. Bez ní nebyla iluze dokonalá.

Meč v její ruce se tiše uchechtl.

Sharlarru zachránil křik ze strážního koše a řinčení zbraní, které si muži připravovali a chystali se čelit dalšímu nepříteli.

O zábradlí pleskl pár obrovských rukou s plovacími blánami. Jeden z pirátů vyrazil vpřed a sekl šavlí, ale vzhůru vystřelila další ruka, chytla muže za zápěstí a bez námahy úder zastavila. Rychlé zakroucení piráta odzbrojilo a přinutilo klesnout na kolena. Odvalil se stranou vteřinu předtím, než na palubě zadupaly mohutné nohy.

Tvor, přikrčený v obranném postoji, se nepodobal vodnímu zlobrovi v žádné z knih, co kdy Sharlarra viděla. Hlavu měl jako ryba, s ostnatou vzpřímenou ploutví, která začínala na temeni a táhla se po zádech. Dvě velké ploutve po stranách připomínaly přerostlé elfí uši a ohromné kulaté oči byly temné a hladové jako oči žraloka. Šeredná hlava byla rozdělena širokou tlamou, plnou bodcům podobných zubů. Ocas, podobající se tomu, jaký mají mořští hadi – dlouhý, vlnitý a zakončený dvojitou řadou ostnů – trčel z mohutně osvaleného humanoidního těla. Čtyři silné paže, vyzbrojené límcem loketních bodců, se protahovaly v očekávání bitvy.

„Mořští ďábli!“ zařval statný muž se zrzavým plnovousem. „Sahuagin na palubě!“

Ze Sharlařina meče vytryskl zvonivý bojový pokřik a zbraň v podstatě skočila k přikrčenému netvorovi. Elfka jej následovala, jak to jen šlo, a cestou mumlala kouzlo vroucí krve.

Sahuagin srazil úderem otevřené dlaně útočící meč stranou. Jednou z horních rukou sevřel Sharlařinu tuniku a trhnutím si elfku zvedl na úroveň očí. Další ruka se s drtivou silou sevřela kolem pravé paže a čelisti se vyčkávavě rozevřely dokořán.

Černé oči zesklovatěly a kolem netvorových vyceněných tesáků zavířila páchnoucí pára. Všechny jeho ruce se začaly divoce třást, zatímco tělo se spalovalo zevnitř. Sharlarra vykroutila ruku s mečem ze sevření a rychle netvora zabila sekem do břicha, po němž se na palubu vyvalily kouřící vnitřnosti.

Pečlivě se tomu svinstvu vyhnula a obrátila se, aby prozkoumala zmatek kolem. Přibližně tucet tvorů bojoval zbraněmi, které vylovil z moře – starodávnými kopími a zrezivělými zubatými meči. Piráti si je snadno drželi od těla.

Možná až příliš snadno.

Elfka couvala z bitky a cestou odrážela rány a bodnutí mořských ďáblů. Když se ocitla mimo změť sekajících zbraní a klejících pirátů, rozběhla se k záďové nástavbě a vyšplhala po žebříku nahoru.

Z této výhodné pozice měla dobrý rozhled po celé lodi. Jak tušila, na opačné straně několik sahuaginů tiše šplhalo přes zábradlí a mířilo přímo do podpalubí.

Tito netvoři neměli hrubé, všemi zapomenuté zbraně, patřící utopeným námorníkům. Byli vyzbrojení halapartnami s bodci, vytesanými z mořské slonoviny, a kolem pasu měli opasky plné skvělých dýk. Na každém opasku visela síť.

Byli na lovu a zjevně si přáli dostat úlovek živý.

Sharlarra zděšeně svraštila obočí. Zanedlouho sahuaginové zjistí, že je jejich kořist pryč. Podle toho, co o nich slyšela, pobijí všechny lidi na palubě jen tak pro zábavu.

Pohlédla dolů na meč. „Myslíš, že bys dokázal napodobit Fjodorův hlas?“

„Bez mluvení to nepůjde,“ poznamenal meč poněkud sarkasticky.

Sharlarra to ponechala bez odpovědi. „Jenom občas zařvi nějaký válečný pokřik, pár povzbuzujících slov, varování – prostě něco takového.“

„Je to lepší než nic.“

„To je od tebe velice laskavé. Jdeme.“

Seskočila z nástavby a meč strašlivě zařval – zvuk, z něhož běhal mráz po zádech a který vyvolával představu útočícího zraněného medvěda. Dva netvoři – a Caladorn Cassalanter – se za zvukem bezděčně otočili.

K šlechtici, který na okamžik neudržel pozornost, se vrhl třetí sahuagin. Sharlarra namířila na nové nebezpečí meč a její rychle pronášené zaklínadlo bylo pohlceno varovným výkřikem zbraně.

Netvor se zastavil těsně před Caladornem a zvednutá zbraň zařinčela o miniaturní hradbu síly. Sharlarra spěšným pohybem bariéru zrušila – právě včas, aby to mužovu protiútoku dovolilo proniknout skrz.

Elfka se prudce obrátila doprava, následujíc pobídnutí meče. Čepel se zaklesla do hrotů rezavého trojzubce a Sharlarra se tak dostala k sahuaginovým tesákům mnohem blíž, než kdy toužila.

Sahuagin se odporně zašklebil a vrazil spojené zbraně elfce do obličeje. Ta se instinktivně přikrčila, ignorujíc ostrou bolest v rameni, když byla její ruka s mečem tlačena dozadu. Volnou rukou si vytáhla nůž z boty a celou vahou bodla vzhůru.

Tlustá kůže ráně odolávala déle, než by Sharlarra pokládala za možné. Pak nečekaně povolila a jílec narazil do netvorova břicha. Sahuagin zavřískl bolestí, stáhl se a sklonil trojzubec k dalšímu útoku.

Jeden z dobře vyzbrojených sahuaginů přešel palubu, odstrčil zraněného netvora stranou, postavil se před Sharlarru a hrozivě se k ní naklonil. K jejímu překvapení nezaútočil a jednu ruku držel vysoko nad hlavou. Netvor ze sebe vydal řadu hlasitých štěbetových mlasknutí, která jako by ozvučela všechna prkna na lodi.

Po celé lodi sahuaginové přestávali bojovat a zůstávali stát ve střehu s připravenými zbraněmi. Něco v jejich chování se změnilo. Dokonce i když boj ustal, působili netvoři najednou mnohem hrozivěji.

„Kde je drowka?“ zasyčel vůdce.

„Chceš odpovědět, nebo mám já?“ zeptal se tiše meč.

„Řekni jim, že ji nikdy nevydáme,“ pobídla ho Sharlarra. Meč Fjodorovým hlasem zakřičel odpověď.

„To určitě,“ odsekl pirát se zrzavým plnovousem. „Já jsem tady kapitán a říkám, vezměte si ji a zmizte!“

Ohavná hlava se se škubnutím otočila k mluvčímu. „Kde ji schováváte?“

„Schováváme?“ zeptal se kapitán nevěřícně. „Kdyby hořela, ani bych na ni neplivl.“

„Kavalír,“ zamumlala Sharlarra.

„Zrádce! Zbabělce!“ přeložil meč hlasitě.

„Žvásty,“ obořil se na Fjodora kapitán. „Žádný člověk, co se paktuje s temným elfem, nemá co jinému člověku nadávat do zrádců. Vydej ji, nebo tě zabiju vlastníma rukama.“

Vzduchem zaviní zářivý trojzubec a zabodl se do paluby kapitánovi u nohou. Všechny oči sledovaly jeho cestu zpět až k moři.

Na zábradlí zlehka balancoval tucet mořských elfů. Vysoká žena se zelenou kůží a oholenou souměrnou hlavou, aby předvedla zvláštní vzory na kůži, upřela na kapitána pohrdavý pohled.

Elfové hbitě seskočili na palubu a vrhli se na stejně dychtivé sahuaginy. Námořníci se dlouho drželi zpátky a tvářili se nejistě. Sharlarra si všimla konfliktu, zrcadlícího se v kapitánově obličeji – konfliktu stejně zuřivého, jako byl ten mezi mořskými elfy a jejich smrtelnými nepřáteli.

Nakonec kapitán zvedl zakřivený meč. „Je to naše loď, hoši! Nepotřebujem, aby ji za nás bránili nějací vychrtlí elfové! Na ně!“

Vlna pirátů se vzedmula vpřed a Sharlarra ji následovala – nebo, přesněji řečeno, následovala meč. Duch bitvy tu zbraň zcela pohltil a ona teď řvala nějakou rašemenskou válečnou píseň. Sharlarra zaujala postavení za zády mořských elfu, a ačkoli se její meč zaklesl do sahuaginova trojzubce, chladným pohledem varovala kapitána, aby se držel dál. Podle toho, co Sharlarra viděla, by ji ani trochu nepřekvapilo, kdyby pár elfů utrpělo zranění způsobené něčím jiným než čepelemi či drápy sahuaginů.

Dnes ne. Tam, odkud pocházela, drželi všichni elfové pohromadě.

Nedaleko od ní bojoval mořský elf s jedním ze sahuaginů, kteří měli síť. Netvor používal ostnatý cep, kterým se pokoušel zahnat elfa do správného postavení, ale ačkoli stále znovu a znovu vrhal síť, jeho kořist pokaždé uklouzla a s udivující elegancí uhýbala a uskakovala.

Sahuagin na menšího protivníka vytrvale tlačil a nutil mořského elfa ustupovat mezi dvěma vířícími chumly bojovníků k zábradlí. Síť se roztáhla a snášela se na elfa jako medúza rozhodnutá obklíčit kořist. Nebylo kam uhnout a mořský ďábel už slavil vítězství úšklebkem od ucha k uchu.

Stříbrná čepel švihla vzhůru a proťala síť, jako by rozřízla zralou hrušku. Sahuaginova hlava se pomalu zaklonila a pak se skutálela na palubu. Nepřestala se usmívat.

Kouzelný nůž, všimla si Sharlarra. To musí být ten Xzorsh, o kterém mluvila Liriel.

Její pozornost upoutal dychtivý výkřik meče. Hnal se k ní čtyřruký sahuagin, který se oháněl čtyřmi blýskavými zbraněmi.

Sharlarra na útočícího mořského ďábla vrhla svazující kouzlo a zmrazila ho uprostřed kroku. Rychlým bodnutím tvora dorazila. Nebylo to zrovna čestné, ale to podle jejího názoru nebylo ani to, že má někdo pár rukou navíc. V každém případě měla plné ruce práce s nestvůrou, tvrdě útočící v závěsu za Čtyřručkou.

Sharlarra dlouho stála a bojovala se sahuaginem a její maskovaná zbraň si vesele prozpěvovala, zatímco narážela, řinčela a skřípala o netvorův zrezavělý meč.

Mořskému ďáblovi se podařilo dostat zpívající zbraň dolů, pak zvedl tlapu s dlouhými drápy a dupl na čepel. To Sharlaře vykroutilo zbraň z ruky.

Střemhlav uskočila před výpadem, odvalila se stranou a zvedla se s první zbraní, která jí přišla pod ruku, dlouhým tenkým šperhákem. Sahuagin stál jako ohavná černá socha, zmrazený uprostřed strašlivého bočního seknutí.

Xzorsh prošel kolem a nedbalým žduchnutím znehybněného mořského ďábla povalil. Netvor se svalil na palubu, stále zmrazený v útočné pozici.

„Moje první kouzlo,“ řekl mořský elf pyšně. „To mě naučila sama Liriel. Kde je?“

Mluvil tiše, ale Sharlarra jej zřetelně slyšela. Všimla si, že bitva utichla a změnila se jen na několik šarvátek. Na lodi nezůstali téměř žádní sahuaginové ani mořští elfové. S největší pravděpodobností usoudili, že na lidech nezáleží, a rozhodli se pokračovat v boji v moři.

Elf přimhouřil oči. „Kolem tebe se vznáší závoj magie, silnější, než může přivolat berserkrovské šílenství. Možná vypadáš jako Fjodor, ale nejsi.“

Sharlarra se usmála. „Pokud jde o tebe, měla Liriel pravdu – skutečně to vypadá, že máš vrozené nadání. Požádala mě, ať ti najdu učitele. Možná bychom v tomto rozhovoru měli pokračovat v soukromí.“

Elfova tvář se rozzářila v radostném úsměvu. „Máš elfí hlas.“

„Nejen hlas,“ zapředla, „ale tady nahoře ti to nebudu předvádět.“

Mořský elf to ocenil uchechtnutím a jako první sestoupil do lodního podpalubí. Zamířili do kajuty, o kterou se drowí dívka a Rašemenec dělili, a zavřeli za sebou dveře.

Elfka obratem zrušila iluzi a objevila se před Xzorshem ve vlastní podobě.

„Jsem Sharlarra Vindrith a nedávno jsem odešla z učení u Khelbena Arunsuna, také známého jako Černá hůl, arcimága Hlubiny. Drowka mě požádala, abych ti našla učitele. Mezitím by mi bylo potěšením předat ti něco z toho, co jsem se naučila.“

„Zlatá elfka, která učí ztracené umění příslušníka mořského lidu!“ užasl.

„Ne zlatá elfka,“ opravila jej a pokrčila rameny. „Jsem… něco jiného, ačkoli mi nikdo nikdy nedokázal říct co přesně.“

Kývnutím to vzal na vědomí. „Kdy můžeme začít?“

„Jakmile budou naši dva přátelé bezpečně v cíli, nebo za sebou alespoň budou mít pořádný kus cesty, tak pro tebe pošlu. Můžu ti poslat zprávu po obyvatelích přístavních vod?“

„Ovšemže ano!“

„Tak na ni počkej.“ Mořský elf zaváhal, takže Sharlarra vytáhla z vaku Lirielin malý síťovaný měšec s drahokamy, jeden si vytřepala do ruky a zbytek podala mořskému elfovi.

„Jeden kámen potřebuju, abych mohla Liriel sledovat. Zbytek si vezmi jako potvrzení mého závazku.“

Xzorsh přijal měšec a sledoval, jak Sharlarra vyvolává kouzelnou bránu a prochází skrz.

„Jednoho dne,“ řekl toužebně, „dokážu tohle i víc!“

Sledoval, jak se brána začíná ztrácet a její pestré barvy kloužou po povrchu jako duha zachycená v dětské mýdlové bublině. A stejně jako ona pomyslná bublina se rozplynula. V místě, kde před chvílí byla brána, stála vysoká elfka s havraními vlasy.

„Kde je?“ dožadovala se žena hlubokým, poněkud zastřeným hlasem.

„Koho hledáte?“ zeptal se Xzorsh.

„Učedníka Khelbena Černé hole.“

Elf mlčky vyčkával a uvažoval o této nové hádance. Učednice mu předvedla schopnost měnit podobu, ale Xzorsh předpokládal, že je učednice opravdu krásná elfská dívka s rudozlatými vlasy a fialovýma očima, v nichž září zlaté jiskřičky. Ve skutečnosti o Sharlaře nevěděl nic kromě jména, jež mu prozradila. I to mohlo být smyšlené. Dokonce i její hlas mohl být výsledkem magie. Liriel mu nejednou řekla, že je příliš důvěřivý.

Přesto cizinka věděla o jeho touze naučit se umění magie a svěřila mu celé jmění v drahokamech.

Elfka sledovala jeho pohled k měšci a vytrhla mu ho z ruky.

„Byl tady,“ prohlásila zachmuřeně. „I běsnící zelený drak po sobě zanechává méně nápadnou stopu!“

„Tyto drahokamy mi byly dány do zástavy,“ řekl Xzorsh tiše, ale rozhodně. „Já vám je nedám.“

Elfka si jej změřila odhadujícím pohledem. „Pomocí těchto drahokamů je možné drowku sledovat. Jejich vlastnictví s sebou může nést problémy.“

„Ať klidně přijdou. Nikdy jsem nečekal, že Umění bude snadné.“

„Budiž.“ Hodila mu drahokamy a mávla na něj, ať ustoupí ode dveří. Uhnul stranou a ona dveře škubnutím otevřela.

Otevřeným poklopem proudil dovnitř tenký paprsek měsíčního světla. Elfka široce roztáhla prsty a natáhla se po něm. Zatímco jí světlo proudilo mezi prsty, začala se zmenšovat a zároveň stoupat ke zdroji paprsku. Stačil pouhý okamžik a změnila se v zářící částečku prachu, která kroužila ve slabém světle a pak byla pryč.

Xzorsh vše sledoval lesklýma očima a srdcem naplněným touhou. Zíral na proud světla ještě dlouho poté, co elfka zmizela, jako by mu vířící zrnka prachu mohla šeptem prozradit tajemství tohoto zázraku.

Nakonec sklopil pohled k malému váčku ze síťoviny, který držel v rukou. Uctivě přejel prstem po elegantně zakroucené runě, jež byla značkou čaroděje.

Jednoho dne bude mít taky takovou. Vzduchovými bublinami bude procházet do vzdálených moří a následovat měsíční světlo, kamkoli půjde.

Takové sny měl v srdci, když tiše vyšplhal po žebříku a nikým nepovšimnut vklouzl do moře.

6.

Dračí oči

Merdrith Šílený, který kdysi býval zulkirem mezi thayskými Rudými mágy, se zamyšleně poškrábal na nose podobném zobáku a studoval malý hedvábný váček, který držel v natažené paži. Na rozdíl od Brindlora se nedotkl vyšité kouzelnické pečeti.

Gorlist rychle zalétl k pěvci smrti pohledem. Drow se nenucené opíral o protější stěnu, ruce i nohy měl překřížené a v obličeji výraz zdvořilého zájmu. Po boku mu stál jeden z mladých válečníků, který jej sledoval snad na každém kroku.

Obecně platilo, že Vhaeraunovi následovníci dávali přednost společnosti jiných mužů. Brindlor nechtěl mít se ženami za žádných okolností nic společného. Gorlistovi to vyhovovalo. Rovněž Brindlor mu vyhovoval – tedy samozřejmě až na jeho nenápadný, avšak tvrdohlavý nesouhlas s tím, že mezi sebou mají lidského kouzelníka.

Gorlist měl své důvody, proč do jednotky zařadit i Merdritha. Kouzelník možná vypadal vysušený a scvrklý jako starý strom, ale plamen jeho nenávisti plál zářivým ohněm. Gorlist neměl sklony věřit komukoli z jakékoli rasy, ale podle jeho názoru propůjčovala posedlost mimořádnou cílevědomost a čistotu srdce. Merdrithově nenávisti Gorlist dobře rozuměl.

„Toto je pečeť Laerel Stříbroruké,“ oznámil kouzelník. „Tu už jsem neviděl dobrých padesát let. Tedy ne že by těch posledních padesát let bylo nějak zvlášť dobrých.“

Gorlist tyto poznámky zvažoval ve světle toho, jak tajemnou kouzelnici popisoval Stopař Lumík. Lidé během padesáti let děsivě zestárnou, ale v očích trpaslíkovi podobného člověka byla Laerel mladá a krásná. Vyslovil postřeh nahlas.

„Laerel Stříbroruká bude tak krásná, jak si přeje, ještě v době, kdy se fakani tvých fakanů obrátí v prach,“ řekl kouzelník otevřeně. „Mocní kouzelníci jako já si najdou způsob, jak na několik desítek let smrt podvést. Laerel zažila přicházet a odcházet celá staletí. Každý, kdo se ji pokusí sledovat, s největší pravděpodobností vběhne do magické pasti, která by dokázala uvěznit i kostěje na celou tuto i následující věčnost. S tou se nechcete zaplést. U Mystřiných křivek, já se s ní nechci zaplést!“ Hodil váček na stůl, kde přistál s hlasitým zacinkáním.

„Chci ten drahokam,“ prohlásil Gorlist rozhodně. „Najdi jiný způsob.“

Kouzelník se nad tím zamyslel a pohladil si tenký, na červeno nabarvený cůpek, který nahrazoval bradku. „Ty drahokamy byly součástí dračího pokladu, je to tak? Drak na poklad nikdy nezapomíná. Pátrej po pokladu dračíma očima.“

„Dračíma očima,“ zopakoval Gorlist způsobem, jaký používá člověk, který chce někoho ponouknout k další odpovědi.

„Přesně. Zeptej se draka,“ řekl Merdrith pomalu, jako by poněkud nechápavému dítěti vysvětloval něco zcela očividného.

„Drak je mrtvý,“ oplatil mu Gorlist stejnou mincí.

Kouzelníkova letitá tvář se netrpělivě svraštila. „A tím chceš říct co?“

Brindlor se odstrčil od stěny. „Myslím, že vím, kam tím míří. Potřebujeme nekromanta, takového, co umí mluvit s mrtvými draky. Půjdeš s námi, Falaile, a vezmi s sebou tucet odvážných chlapů.“

Mladý válečník pěvci smrti zasalutoval a odkráčel.

„Gratuluju k povýšení na velitele,“ řekl Gorlist s pronikavou jízlivostí.

Pěvec smrti se jen usmál. „Pokusím se být té cti hoden. Jdeme?“

Gorlist spolkl ostrou odpověď a vyšel za pěvcem smrti z jeskyně, která kouzelníkovi sloužila jako pracovna. Jeho otec, kouzelník Nisstyre, nikdy pěvce smrti nezaměstnával a pro ty, kdo to dělali, neměl nic než pohrdání, ale Nisstyre byl navzdory všem svým řečem o vybudování nového drowího království až přehnaně opatrný a zůstával příliš v utajení. On, Gorlist, dostane doslova i obrazně skalp Liriel Baenre a ukáže zotročeným drowím mužům, že žádná žena není nedotknutelná, žádná nestojí mimo dosah jejich mečů a moci jejich Maskovaného boha. K tomu potřeboval Brindlora.

Existovala nicméně hranice toho, co byl ochoten od Brindlora přijmout. Pěvec smrti si mezi Gorlistovými lidmi rychle našel přátele. Dokud se nebude snažit vybudovat dalekosáhlejší mocenskou základnu, bude všechno v pořádku. Chvíle, kdy některý drow naznačí, že se jeho loajalita změnila, však bude posledním okamžikem Brindlorova života.

Před kouzelníkovým brlohem na ně čekal malý houf drowů. Gorlist jim řekl, co potřebovali vědět, a rázným krokem se vydal tunely k Pharxovu doupěti.

Obrovská skalní síň byla temná a pustá a jediným zvukem byl pravidelný zvuk kapající vody z některé z předsíní, doprovázený vzpomínkami na vybojované a prohrané bitvy. Qilué a její kohorta si poklad přivlastnily a odvlekly. Nezůstala tu jediná mince.

V sousední komnatě našli Pharxovo tělo. Moc z něj nezbylo. Obrané kosti pokrývalo pár matných šupin a celé mohutné mrtvé tělo tak vypadalo jako kostlivý rytíř, práchnivějící v plátové zbroji.

Drowové se meči a sekerami pustili do práce. Po dlouhé době se zpoceným mužům podařilo vyprostit lebku. K odnesení mohutné lebky bylo zapotřebí všech třinácti válečníků. Na každé straně jich bylo šest a jeden vzadu a cestou do krypty vypadali jako čestná stráž nesoucí rakev.

Namáhavě se prodírali řadou chodeb, z nichž každá byla o něco užší než předchozí. Když se přiblížili k nekromantově jeskyni, už jim nezbývalo nic jiného než lebku tlačit a naklánět ji potřebným směrem, aby ji úzkou chodbou vůbec dostali. Skřípění kosti o skálu způsobovalo vibrace, které ze stěn tunelů a na namáhající se drowy shazovaly malé kamínky.

Hluk byl přerušen divokým pronikavým zaječením a z ukryté jeskyně vyrazil vysoký elf. Obrátil se k drowům a divoce přitom mával nohama i rukama.

Všech čtrnáct drowů jako jeden muž tasilo meče.

Elf přikroužil blíž, ale Brindlor je zvednutím ruky zarazil. Gorlist si všiml, že elf je vyšší než většina lidí a pokrytý slabě zelenou šupinatou kůží. Divoké oči měl zlaté a rozdělené svislými zornicemi, takže vypadaly jako oči hada.

Nebo draka.

„Polovičního draka,“ zamumlal Brindlor, jako by odpovídal na válečníkův nevyřčený dotaz. „Šílený jako brouk gasinta, ale má nadání na nekromantskou magii. Za ty peníze bys lepšího čaroděje nesehnal.“

„Kolik mu platíme?“ zeptal se Gorlist.

„Neplatíme.“

Tato logika zrovna nevyvolávala důvěru, ale než mohl Gorlist něco namítnout, Brindlor polovičnímu drakovi přednesl jejich žádost. Šílený nekromant přikývl a uctivě položil ruku na Pharxovy ostatky. Z gigantické lebky začal stoupat žhnoucí opar. Za několik okamžiků vířil vzduchem přízračný obraz hlubinného draka, kroužil kolem lebky a proplétal se prázdnými očními důlky jako kočka, která se ovíjí kolem nohou oblíbeného člověka.

„Pharxův duch,“ řekl Brindlor tiše. „Můžeš mu položit čtyři otázky, nebo vznést čtyři požadavky. Vybírej pečlivě. Mrtví mají sklony dávat záludné odpovědi.“

Gorlist udělal krok vpřed, šťastný, že při pátrání zjistil jméno kouzelného kamene. „Hledám rubín z Chissentry. Řekni mi, kde se nachází.“

Mohutná lebka se k němu obrátila, ale hlas zazněl shora z místa, kde kroužil dračí přízrak. „Jak to mám vědět? Rubín z Chissentry nebyl součástí mého pokladu.“

„Jedna nula pro draka,“ zamumlal Brindlor. S úsměvem opětoval Gorlistův vražedný pohled a pokynul k lebce.

„Byl tam přidán až po tvé smrti,“ upřesnil Gorlist, „a odnesen ze síně s pokladem společně s drahokamy, které jsi znal. Cítíš známé drahokamy kolem velkého rubínu, obtíženého magií?“

„Ano.“

Pěvec smrti se na Gorlista ironicky podíval. „To jsou dvě. Chceš poslední otázku přeformulovat a zkusit to potřetí?“

Gorlist zaťal zuby a pokusil se znovu. „Popiš mi kameny, které vidíš spolu s rubínem, a řekni mi, kde je najdu.“

Přízračný drak se rozplynul ve tmě, jako by odlétl pátrat po kamenech. Za chvíli se znovu rozzářil tak rychle, že to na okamžik vypadalo, jako by měl hmotné tělo.

„Diamanty z Nssidry,“ přemítal. „Dvacet diamantů, uchycených ve stříbrném filigránu. Lemují kámen, který hledáš. Vidím, jak zdobí elfskou ženu, rudozlatou pochodeň, planoucí za zdmi z černého kamene.“

„Černý kámen,“ zabručel Brindlor, který nevypadal ani trochu překvapeně a už vůbec ne šťastně. „Řekni mi toto: označuje černý kámen hrobku prastarého draka?“

Dračí duch se podíval na pěvce smrti a přízračné zuby se zableskly v úsměvu. „Odpověď na tuto otázku už znáš, pěvce smrti, jinak bys ji nepoložil. Sbohem. Zazpívej náš příběh dobře.“

S těmito slovy se duch rozplynul. Poloviční drak se také vrátil zpět do jeskyně. Jeho nesouvislé blábolení se utišilo a změnilo na podivný strohý žalozpěv v jazyce, který Gorlist nikdy neslyšel.

S tváří rozpálenou vzteky se prudce obrátil k pěvci smrti. „Jen čtyři otázky, a ty jednu z nich vyplýtváš na něco, co už víš?“

„Možná jsem doufal, že se ukáže, že se mýlím,“ usmál se Brindlor křivě, „ale vezmu-li v úvahu, jakou kouzelnici hledáme, a stopy, jež nám prozradil Pharxův duch, je náš cíl děsivě jasný.“

Gorlistovi to vůbec jasné nebylo. Drow pěvci smrti na okamžik záviděl jeho znalost lidského světa i schopnost brát na sebe podobu jiných ras a vmísit se mezi cizí lidi na cizích místech. Takové umění vám poskytlo znalosti a znalosti dávaly výhodu.

Gorlist byl však válečník, ne pěvec smrti. Bude bojovat, ne stát stranou a skládat písně o činech, které vykonal lepší drow!

„Dračí poklad si tě najal pro tvé znalosti Noci nad zemí,“ řekl stroze. „Ukaž, že si svůj plat zasloužíš, a mluv jasně.“

Brindlor se poklonil. „Jak přikazuješ. Legendy praví, že město Hlubina kdysi bývalo dračí pevností. Bardové mnoha ras zpívají písně, v nichž se o tomto městě mluví jako o hrobce prastarého draka. Takže to vypadá, že máme namířeno do Hlubiny, kde oblehneme věž Černou hůl a uneseme zrzavou elfku, která žije uvnitř. Tento čin, až bude dokonán, by měl ospravedlnit peníze, které dostávám.“

Věž Černá hůl, zopakoval si Gorlist v duchu. Nebyl odborník na život v Hlubině, ale dokonce i on slyšel o této věži a o mágovi, který jí vládne.

Ospravedlní to jeho honorář? Jestli se Brindlorovi podaří najít způsob, jak vykonat tento zázrak, bude možné za spravedlivou odměnu považovat všechno bohatství, které bývalo součástí dračího pokladu!

Nedaleko jeskyně, kde byly Pharxovy kosti bez lebky uloženy k odpočinku, se Liriel s Fjodorem brodili tunelem plným krys a opatrně kráčeli na vysokých dřevěných chůdách. Opěrky byly téměř tři stopy nad zemí a dřevo bylo natřené kolomazí, aby to krysám zabránilo ve šplhání. Dokonce i přesto se hladoví škůdci divoce rojili kolem a ve zběsilé snaze dostat se k živému masu, nacházejícímu se těsně mimo jejich dosah, po sobě vzájemně šplhali.

Liriel opatrně našlapovala a přitom se šklebila. „Začíná se mi stýskat po stokách. Kdybych se nad tím trochu zamyslela, určitě bych dokázala najít zajímavý způsob, jak se téhle havěti zbavit.“

Její společník zavrávoral a rukou se přidržel nízkého kamenného stropu, aby získal rovnováhu. „Žádná magie,“ připomněl jí. „Je to rozkaz paní Qilué.“

„Rozkaz?“ zopakovala Liriel. „Proč si myslíš, že je naší povinností poslouchat její rozkazy?“

„Tohle je její území,“ upozornil. „Její služebník nám řekl, co máme v téhle chodbě očekávat, a dal nám vše, co budeme potřebovat, abychom prošli.“

Drowí dívka odkopla obzvlášť neodbytného hlodavce. „A za to máme být vděční? A kromě toho, čemu by to uškodilo? Je nebetyčný rozdíl mezi kněžskými kouzly a magií kouzelníků.“

„Nevím, čemu by to mohlo uškodit,“ přiznal Fjodor, „ale v této záležitosti se spokojím s tím, že zůstanu v nevědomosti.“

Liriel dál nenaléhala. Qilueino nevhodně použité teleportační kouzlo a následné vniknutí kruté drowí bohyně do Eilistraeeiny pevnosti, to vše bylo příliš čerstvé a znepokojivé.

Krysy se náhle s vyděšeným pištěním rozprchly. Fjodor seskočil na kamennou podlahu a tasil meč. Rovněž Liriel odhodila chůdy, ale přivolala vrozenou drowí magii, která ji udržela ve vzduchu. Z tajných pouzder vytáhla dva nože a vyčkávala.

Ozval se šustivý zvuk a na Fjodora se řítil pavouk velikosti loveckého psa.

Liriel ztuhla uprostřed hodu. Dlouhý okamžik stála polapená v noční můře nehybnosti, zatímco se v ní svářily zákaz útočení na pavouky a touha ochránit přítele.

Fjodor naštěstí takové zábrany neměl. Máchl černým mečem a smetl na bok proud jedu, který po něm stvůra plivla. Vrhl se stranou, pak změnil směr a převalil se zpět, takže ležel přímo pod pavoukovýma předníma nohama.

Hlava s protáhlými čelistmi se prudce sklonila. Fjodor vrazil meč do ústního otvoru a přetočil se stranou. Pavouk se převalil na chlupatá záda. Osm nohou zuřivě tlouklo do vzduchu, jak se tvor pokoušel převrátit.

Rašemenec vyskočil na nohy a s mečem stále v ruce se předklonil. Jedna pavoučí noha se zkroutila kolem zbraně, zatímco další omotala Fjodorovo zápěstí. Jediné mocné trhnutí mu vyrvalo meč z ruky a odhodilo zbraň pryč.

K pavoukovi se mihla stříbřitá šmouha a jeden z Lirieliných nožů se zabořil až po zdobený jílec. Stvoření zasyčelo, ale dál se zmítalo a snažilo dostat na nohy. Nůž minul životně důležité orgány.

Liriel se kousla do rtu. Do elfského mistra šermu měla daleko, ale s vrhacími zbraněmi měla stejně dobrou mušku jako kterýkoli drow, jakého znala. Naposledy minula cíl někdy před vlastním obřadem dospělosti!

Nebyla si jistá, co ji znepokojuje víc – vědomí, že selhala, nebo podezření, že ve skutečnosti vůbec neminula.

Fjodor zbraň, již mu poslala, dobře využil. Sevřel dýku oběma rukama a divoce jí trhl přes chlupaté tělo. Zmítající se údy znehybněly a zakulacené tělo splasklo jako protržený měch na víno. Od mrtvoly se na všechny strany rozběhly stovky maličkých pavoučků, dětí, které osvobodila matčina smrt.

Válečník vstal a otřel si tvář. Podíval se na Liriel. K vlastnímu překvapení nespatřila v jeho tváři žádné obvinění nebo zklamanou důvěru.

„V mé zemi žije spousta obtížných a škodlivých tvorů,“ řekl tiše. „Rašemencům by bez nich možná bylo líp, ale žádný z nás by proti nim nepozvedl zbraň. My to tak neděláme.“

Na okamžik na něj upírala pohled a pohnutím nebyla schopna slova. Od chvíle, kdy opustila rodnou zemi, viděla mnoho zázraků, ale žádný nebyl tak podivuhodný jako schopnost tohoto muže nahlédnout do jejího srdce. Krátce poté, co se setkali, jí věnoval šperk nevyčíslitelné ceny, prastarého pavouka uvězněného v jantaru. Třebaže ji ujišťoval, že takové věci jsou v jeho zemi běžné a vůbec ne drahé, Liriel věděla, že by jí přívěsek záviděly všechny kněžky v Menzoberranzanu. Jak to mohl vědět? Jak mohl rozumět věcem, které nikdy neviděl?

Drowka mu kývnutím poděkovala a snesla se dolů k němu. Zalétla pohledem do tunelu vpředu a rozevřela zlaté oči. „Nikdy jsem nezabila pavouka, ale možná nebudu mít na výběr,“ zašeptala. „Podívej.“

Luskla prsty a objevila se malá koule modrého světla. Pohybem ruky vyslala kouzlo dál kamennou chodbou.

V azurovém světle zářily tisíce jemných vláken. Fjodor zatajil dech a vychrlil rašemenskou kletbu.

Chodby byly přehrazeny vrstvami a vrstvami pavučin. V nich číhaly pavoučí děti, které už nyní byly velké jako havrani a rychle rostly dál.

Liriel na okamžik pevně zavřela oči. Jednou rukou tasila meč a v druhé vyčarovala ohnivou střelu.

Fjodor ji chytil za zápěstí dřív, než mohla planoucí zbraň vrhnout vpřed. „Podívej se na ty sítě. Vidíš, jak se třpytí?“

Zamyslela se nad jeho slovy. Pavučiny, dokonce i ty přirozené, byly neobyčejně silné a odolné. Toto nebyli obyčejní pavouci a sítě budou jistě nepřirozeně pevné. Oheň dost silný na to, aby nově utkané sítě zničil, by nejspíš spotřeboval všechen vzduch v chodbě.

Menší ohnivé kouzlo by možná nadělalo nějakou škodu, ale smrtelně nebezpečné děti měly hbité nohy. Většina z nich by před malým ohněm rychle utekla a vyčkala na vhodnou příležitost. Liriel zalétla pohledem k Fjodorovi a zvažovala, jakou mají proti stovkám číhajících stvůr naději.

Rty se jí zkroutily ve slabém, zlověstném úsměvu, když ji napadlo řešení. „Vylez na ty balvany,“ řekla Fjodorovi a kývla k hromadě kamení, která se zvedala vysoko nad vlhkou podlahu. „Ať se stane cokoli, nesahej na stěnu.“

Prudce zastrčila meč zpátky do pochvy a nechala ohnivou střelu spadnout na zem. Ta zasyčela a zhasla v louži, pokryté špinavou pěnou, zcela nepovšimnuta temnou elfkou, která ji vyvolala.

Liriel znovu přivolala schopnost levitace. Vznášela se ve vzduchu a začala zarikávat. Vlhký páchnoucí vzduch se zavlnil a temnotou si našel cestu tenký rozeklaný paprsek světla. Dívka ho sevřela a vrhla po lesklých pavučinách jako oštěp.

Vzplál modrý oheň a se syčením si propaloval cestu od jedné pavučiny k druhé. Drowka odvrátila hlavu stranou, pevně zavřela oči před ničivou září a jednou rukou si zacpala nos, aby zmírnila zápach spálených pavouků.

Uplynuly hodiny, nebo snad jen několik vteřin. Cítila, jak se jí kolem kotníku sevřela Fjodorova ruka a stáhla ji dolů. Vykroutila se mu z utěšujícího objetí a vyrazila vpřed, aniž sežehlým tělům věnovala jediný pohled. Fjodor ji beze slova následoval, jako by chápal, že porušení celoživotního tabu ji zanechalo v tak křehkém rozpoložení, že by se její vyrovnanost mohla zhroutit dokonce i pod jeho dotykem.

Zbytek cesty uběhl bez vážných potíží. Netrvalo to ani hodinu a našli komín, který jim popsal služebník Qilué, a podařilo se jim po jeho zrádných hladkých stěnách vyšplhat.

Liriel sevřela poslední úchyt a zaklepala na dřevěný strop. Poklop se odsunul. Do otvoru se vysunula krásná elfí tvář, lemovaná zlatorudými vlasy a osvětlená pečlivě zacloněným světlem svíčky.

Sharlarra drowí dívku přivítala přátelským úsměvem. Chytila Liriel za zápěstí a s překvapivou lehkostí ji vytáhla nahoru.

Liriel se rozhlédla kolem. Nacházeli se v malé místnosti s podlahou a stěnami z tmavého dřeva. Vzduch prostupoval kvasnicový pach piva. Nejspíš krčma. Další člověk, statný muž s ustupujícími vlasy, který měl na těle válečníka oblečenou zástěru hostinského, pomohl Fjodorovi nahoru k nim.

Liriel si odhrnula z obličeje vlasy špinavé od sazí. „Jak jsi nás našla?“

Elfka jí ukázala velký vybroušený drahokam. „Tohle je z tvého podílu na dračím pokladu. S jeho pomocí jsem tě dokázala vystopovat na loď a pak sledovat vaši stopu až sem do hospody U Zející brány.“

Dívčiny oči se rozzářily zájmem. „To kouzlo bych se ráda naučila.“

„Někdy jindy,“ zamumlala Sharlarra a vrhla pohled po starším muži. „Naší první povinností je dostat vás dva z města. Přinesla jsem rukavice, kterými si zakryješ ruce, a módní pláště s kápí. Znám kouzlo, které změní tvůj vzhled tak, abys vypadala jako lidská dáma, a Durham – náš laskavý hostitel a majitel tohohle skvělého podniku – má dva koně, kteří na vás čekají ve stájích za hostincem, osedlaní a se zásobami.“

„Koně,“ řekla znechuceně Liriel.

„No, myslela jsem si, že velcí ještěři by mohli být trochu nápadní,“ zazubila se Sharlarra. „Cesta, která vede od Východní brány, protíná říčku. Za mostem se stočte na sever a jeďte podél vody až k jejímu prameni na kopci v malém lese. Tam se s vámi setkám a vyprovodím vás na další část cesty.“

Fjodor se postavil vedle Liriel a napřáhl ruku. „Pojď do Rašemenu,“ řekl tiše. „Jestli hledáš dobrodružství a přátelství, není lepší místo, kde hledat.“

Elfka vypadala podivně dojatě a uchopila jeho ruku do svých. „Šťastnou cestu,“ popřála jim.

Dvojice kývla Durhamovi na pozdrav a tiše vyklouzla zadními dveřmi. Hostinský upřel na elfku zasmušilý pohled.

„Tvému pánovi arcimágovi se to nebude líbit.“

Věnovala Durhamovi úsměv plný naděje. „Musí o tom vědět?“

„Zdá se, že to vždycky ví.“

Sharlarra si povzdechla. „Správná připomínka. V tom případě bych raději měla změnit podmínky závěti dřív, než začnu balit. Neboj se, budu v ní na tebe pamatovat.“

Muž se zasmál a otcovsky ji poplácal po tváři. „Už běž.“

Počkal, až Sharlarra odejde, a pak spustil těžký dřevěný poklop zpátky na místo a pečlivě do štěrbiny nasypal prášek z váčku na opasku.

Vypadalo to, jako by se látka vsákla do dřeva a zakryla tak všechny stopy po tajném vchodu. Byl to dar od arcimága Hlubiny, dlouholetého přítele, který nikdy zcela neschvaloval Durhamovu úlohu samozvaného strážce bran Podhůří. Khelbenu Arunsunovi by se zaručeně nelíbilo, že si jeho učednice vzala patronát nad tou hezkou malou drowkou a jejím rašemenským společníkem.

Durham tomu nutkání ovšem dokonale rozuměl. Za dřívějších dnů by býval udělal totéž.

Když o tom tak uvažoval, den pro něj ještě zdaleka neskončil.

Možná, přemítal Durham, by jeho starý přítel Khelben mohl ještě chvíli počkat, než se o dnešním nočním dobrodružství dozví.

7.

Návrat domů

Ubrány sídla rodu Hunzrin se Shakti zastavila. Zahalená v piwafwi a ukrytá v jím propůjčené neviditelnosti upřeně hleděla na dům, v němž prožila dětství a který byl jejím dědictvím.

Rodinné sídlo leželo v okrajové části Menzoberranzanu, blízko k polím a pastvinám, péče o něž byla úkolem rodu Hunzrin. Stavba nebyla tak velká jako mnoho jiných sídel ve městě a zahrnovala pouze tři velké stalaktity, několik spojovacích můstků a řadu poněkud zchátralých hospodářských stavení.

Přesto Shakti cítila pýchu. Nebyla to velkolepá usedlost, ale je její, nebo alespoň brzy bude. Podle osobních standart, které halily jeden z můstků, její starší sestra konečně podlehla záhadné zhoubné chorobě. Prapor s jejím znakem – směšně vypadající věc v podobě siluety rothe v kruhu, jenž měl symbolizovat kolo sýra – už nevisel jako druhý v pořadí. Na jeho místě visel prapor zdobený Shaktiným znakem, vidlemi plnými magické energie. Nyní byla dědičkou své matky a nejvyšší kněžkou, těšící se ničím nezkalené přízni Lloth. V mnoha směrech vypadala její budoucnost nádherně temně.

Nejprve se však musela vypořádat se záhadným tajemstvím, které jí bylo svěřeno. Bylo by do nebe volající bláznovství ukázat se v sídle rodu Hunzrin dřív, než budou tyto záležitosti vyřešeny. Měla mladší sestru, která by neváhala využít slabinu, již představoval Shaktin nejistý status.

Shakti, stále zahalená neviditelností, kráčela městem k sídlu rodu Baenre. Když se přiblížila k vnější zdi, rozevřela plášť a ukázala se strážím. Magické ochrany dům obklopovaly jako vodní příkop a bylo rozumnější přijít nezakrytě než být chycena při tom, jak se pokouší dovnitř vplížit tajně.

Okamžitě ji obklopil oddíl stráží. S přimhouřenýma očima vyslechli její požadavek na audienci a vyslali rychlého posla, aby zprávu předal Matroně matce. Trielina odpověď dorazila vzápětí: vznášející se disk, který návštěvnici důstojně přepraví.

Shakti se na disku usadila a s hlavou vysoko vztyčenou pokračovala v cestě několika dalšími bránami, které střežily vstup. Nepochybovala, že Gromf se o jejím příchodu doslechne nejpozději do hodiny.

Rozhodně si tu myšlenku vyhnala z hlavy. Bude potřebovat všechen svůj důvtip, aby se vypořádala s mazanou a zrádnou Triel. Jakákoli ztráta pozornosti by mohla být smrtící.

Disk ji donesl přímo ke dveřím Trieliny audienční síně. Shakti z něj sestoupila a vydala se na dlouhou cestu k Matroninu trůnu. Komnata byla obrovská, s vysokým klenutým stropem a složitě zdobenými stěnami. Každý krok se tiše odrážel, zvuk podobný tomu, když kámen dopadne do hluboké studny. Takový přístup měl nahnat strach, ale skutečnost, že to věděla, účinky ani v nejmenším neoslabovalo.

Triel její příchod sledovala přivřenýma karmínovýma očima. Drobná kněžka přidala k matčinu trůnu nádherně vyřezávanou podnožku. Shakti usoudila, že nebylo příliš důstojné, když Matrona se vší pompou seděla na trůnu a nohy se jí houpaly ve vzduchu jako dítěti.

Zastavila se v uctivé vzdálenosti a hluboce se poklonila. Matrona Baenre sledovala Shaktin projev úcty pevnýma, nečitelnýma očima, kterým Shakti čelila stejně neochvějným pohledem. Podívala se ženě z rodu Baenre do očí a oznámila: „Matrono Triel, selhala jsem.“

Dlouhou chvíli se v komnatě vznášelo ticho, zatímco Triel zkoumala toto podivné prohlášení a hledala v něm hluboko ukryté významy.

„Nepřivedla jsi s sebou Liriel,“ řekla nakonec.

„Nepřivedla,“ přiznala Shakti, stále na kolenou. „Lloth má s princeznou záměr, který stále ještě plně nechápu.“

Karmínové oči První Matrony se nebezpečně zúžily. „Troufáš si hovořit jménem Lloth?“

Shakti sklonila hlavu. „Pouze opakuji slova, která mi řekl její služebník yochlol.“

Odměnilo ji další ticho – tentokrát kratší, ale stejně mocné. „Kde jsi se s tímto služebníkem setkala?“

„V Propasti.“

Trielina oční víčka zamžikala. Matrona Shakti pokynula, ať vstane a posadí se. „Vyprávěj mi ten příběh od začátku.“

Kněžka se posadila do nabízeného křesla. „Podle vašeho rozkazu jsem shromáždila mocné spojence a vydala se Liriel pronásledovat. Rovněž ona se obklopila přívrženci a naše síly se střetly v zuřivé bitvě.“

„Kdo se s ní spojil?“

„Mnozí. Lidé z dalekého ostrova jménem Ruathym a tlupa mořských elfu.“

Triel se prudce napřímila. „Dcera z rodu Baenre ve spojení s povrchovými elfy? Co je to za ohavnou lež?“

„Není to lež,“ trvala Shakti pevně na svém. „Kdybych chtěla pozměnit pravdu ve vlastní prospěch, nevyprávěla bych něco, co bude vašim uším znít příjemněji?“

První Matrona toto upozornění vzala na vědomí strohým přikývnutím a naznačila Shakti, ať pokračuje.

„Liriel si probojovala cestu do pevnosti illithidí čarodějky, starodávných ruin města, které patřívalo povrchovým elfům a nyní je pohřbeno hluboko na mořském dně. Osvobodila mořské elfy, které illithidí čarodějka věznila, a vedla je do bitvy. Sama bych takové spojenectví pokládala za nemožné, kdybych je neviděla na vlastní oči.“

„Prohrála jsi boj s lidmi a povrchovými elfy,“ shrnula to Triel hlasem překypujícím pohrdáním.

„Ne,“ odvětila Shakti klidně. „Prohrála jsem s mocí Lloth.“

Matroniny drobné ruce sevřely opěradla trůnu. „Už jsi prokázala svou neschopnost. VVvaruj se toho, abys ke svým chybám přidala i rouhání!“

Shakti pokračovala. „Vyzvala jsem Liriel na naishedareth,“ vyřkla jméno obřadního souboje mezi dvěma kněžkami, jehož úkolem bylo rozhodnout, která z nich se těší větší přízni Lloth.

Triel se uklidnila a rty se jí zkroutily v jízlivém úsměvu. „Odvážný krok,“ ušklíbla se. „Jsi nejvyšší kněžka a ona sotva akolyta!“

„Je z rodu Baenre a já ne,“ odvětila Shakti bez obalu. „Můj hadí bič byl zabit, má kouzla odvrácena.“

„Takovou moc ta dívka nemá,“ řekla Triel nejistě.

„Ona sama ne. Ale stala se z ní Zedriniset.“

Z Trieliny tváře se pomalu vytratil hněv. Toto slovo, jedno z nejposvátnějších v jazyce drowů, bylo jen zřídkakdy vyslovováno nahlas. Byla to pocta a moc, kterou každá kněžka potají toužila získat pro sebe a obávala se, že ji spatří v některé z ostatních.

„Vidělas to.“

„Nejen já. Během bitvy o Ruathym proudila moc Lloth skrze dceru Baenre.“

Malá kněžka se to snažila strávit. „Přesto jsi ji vyzvala.“

Shakti sklonila hlavu a doufala, že její postoj je přiměřeně pokorný. „Za svou domýšlivost jsem byla uvržena do Propasti.“

Matrona nad těmito slovy dlouho uvažovala, zkoumala je a pátrala po vrstvách lstí a skrytých záměrů, které byly ve všech vztazích mezi drowy běžné. Když promluvila, zaměřila se na tu nejočividnější otázku.

„Přesto jsi tady.“

„Jsem tady,“ souhlasila Shakti. „Byla jsem odsouzena za útok na členku rodu Baenre, Pavouči královna však rozumí mému srdci. Kněžky z rodu Hunzrin vždy podporovaly rod Baenre. Jsem vaší služebnicí. Potrestat mě příliš přísně by mohlo vrhnout ohavné světlo na hladkou temnotu vaší cesty. Llothin služebník mne podrobil zkoušce a shledal mě důvěryhodnou. Vrátila jsem se z propasti se znameními přízně Lloth.“

Shakti sáhla do svého roucha a vytáhla hadí bič s pěti hlavami. Kostlivé hlavy se vztyčily a pak se První Matroně s úctou poklonily.

„Toto je bič, který jste mi dala vy sama,“ vysvětlila Shakti. „Byl zničen v boji s Liriel a během mého pobytu v Propasti obnoven mocí Lloth.“

Triel si nemrtvou zbraň pochybovačně prohlížela. „To tvrdíš, ale každá nejvyšší kněžka dokáže oživovat mrtvé. Budeš muset být přesvědčivější.“

„Llothin služebník mi dal i toto na důkaz Llothiny nejvyšší přízně, kterou chová k rodu Baenre, a jejího přání, aby vzkvétal víc než všechny ostatní rody.“

Podala Triel bublinu duší. Matrona do ní upřela pohled, ale její zrak se Shaktinu nemohl rovnat.

Matrona rodu Baenre vyštěkla rozkaz na své stráže. Muži zmizeli a za okamžik je nahradila dvacítka dobře vyzbrojených žen. Byla to její osobní stráž, ženy pečlivě vybrané pro zuřivost a očarované kouzlem věrnosti. Ženy kolem Trielina trůnu vytvořily kruh.

Triel kývla a všechny ženy tasily dvě zbraně, které zkřížily s těmi, jež držely ženy vedle nich. Místností se rozlehlo slabé hučení, jak připravenou ocelí proudila ochranná magie. Z kruhu nebylo možné seslat žádné kouzlo a žádné by vevnitř nepřetrvalo.

Triel hodila kouli směrem k jedné bojovnici poblíž. Koule se roztříštila dřív, než dopadla na podlahu, a vybuchla v obláčku zářícího nazelenalého kouře. Kouř odplul a zastavil se těsně u hučících mečů. Jelikož se nemohl rozptýlit, ztrácel se jen pozvolna. Když se rozplynul, všechny ženy zůstaly v úžasu zírat na vysokou drowí ženu, stojící v ochranném kruhu. Oči měla omámené a vlasy rozcuchané, ale tvář nebylo možné s nikým zaměnit.

„Quenthel,“ řekla Triel zvláštním hlasem.

Nepochybně to byla Quenthel Baenre, mocná kněžka zabitá před mnoha lety. Nemohlo to být jinak, protože kdyby se kterýkoli jiný drow pokusil získat její podobu, magický kruh by kouzlo rozehnal. Quenthel padla v boji a její tělo se vrátilo do města, kde je podle zvyklostí k uctění vysoce postavených kněžek spálili na popel. Mrtvá těla méně významných drowů byla nabalzamována a uložena jako zdroj, který byl využíván, když bylo třeba získat oddíly bezejmenných zombiích vojáků.

Spálena na popel – a přesto stála zde. Quenthel byla nepochybně naživu. Nebylo možné popírat jasné znamení přízně Lloth. Rodu Baenre byla navrácena mocná kněžka!

Vskutku znamení Llothiny přízně, přemítala Triel. Jedna kněžka z rodu Baenre navrácena z mrtvých, z další se stala Zedriniset, Vyvolená bohyně!

S tak mocnými spojenci by Triel nikdy neměla nouzi o nepřátele. A co Shakti, již sama bohyně tak poctila a svěřila jí takové informace?

Matrona rodu Baenre na sobě nedala tyto myšlenky znát a rázným mávnutím ruky stráž propustila. Pak se obrátila k oběma kněžkám, které ji ostražitě sledovaly, a její pohled sklouzl z jedné spiklenkyně k druhé – neboť to nepochybně byly spiklenkyně.

„Jak jste se dostaly ven z Propasti?“

Vzkříšená drowí kněžka na Triel dlouhou chvíli nehybně zírala.

„Já… já nevím,“ přiznala a zapotácela se, jako by se chystala omdlít. Čirou silou vůle se napřímila. Na tváři se jí objevilo něco z nadutého chování, které si Triel pamatovala.

Triel se podařilo usmát a řekla to jediné, co říci mohla.

„Vítejte doma, sestry.“

Té noci se Brindlor, pomocí kouzel přestrojený za lidského přístavního dělníka, prodral do přecpané smradlavé krčmy v přístavní čtvrti Hlubiny. Pozorně si prohlížel dav a pátral po opáleném Seveřanovi se zrzavým vousem a tvrdýma nedůvěřivýma očima.

Našel toho muže, jak sedí sám u malého stolu poblíž dveří do kuchyně, nohy má položené na jediné další židli a divokým pohledem vyzývá každého poblíž, ať si na ni zkusí dělat nárok.

Brindlor se prodral ke kapitánovi. Opřel se o zeď a sebral korbel piva z tácu, který jedno z děvčat neslo kolem – obratná krádež, za kterou si od rudovousého piráta vysloužil obdivné přikývnutí.

„Rušná noc,“ poznamenal Brindlor hrubým jazykem známým jako obecná řeč, který okořenil drsným přízvukem mrazivých Severních zemí. Kývl ke kuchyni poblíž. „Řek bych, že příliš rušná, když nechaj mořský kapitány sedět tak blízko latríny.“

Kapitánovou tváří se mihla jiskřička pobavení. „Zdá se, žes tu někdy jedl rybí polívku.“

„Zkusil jsem to. Nedokázal jsem tu břečku spolknout.“ Brindlor se poplácal po uměle zvětšeném břiše. „No nic. Todle nebude poprvý, co se najím piva. A mám pořádnej hlad!“ Zacinkal měšcem a zazubil se. „Když budu mít židli, platím.“

Pirát nakoukl do vlastního džbánku a sundal nohy z druhé židle. Očividně pro něj nabídka piva zadarmo měla větší cenu než soukromí.

„Víš, že jsem kapitán,“ poznamenal. „Co dalšího ještě víš?“

„Moc ne,“ odpověděl Brindlor nenucené, „dneska ráno jsem dělal v docích a pomáhal vykládat Narvala. Viděl jsem tě se správcem doků a slyšel, že ti ríkaj Ibn. Já jsem Wolfrich,“ řekl a natáhl k němu mohutnou tlapu.

Ibn na Seveřanovo jméno reagoval spokojeným přikývnutím a potřásl si s ním rukou. Oba muži zachovávali mlčení, dokud nevypili další rundu piva a pak ještě jednu.

Ve skutečnosti toho Brindlor o Ibnovi věděl hodně. Pocházel z Ruathymu, dobrý námořník, který byl velice pyšný na své dědictví a stejně silně nenáviděl elfy. Byl proslulý zamlklostí a nikdy nepronesl tři slova tam, kde stačilo jedno. Tento zvyk měl jedinou výjimku – kdykoli se Ibn dostal na břeh, dopřál si několik korbelů. A čím víc pil, tím víc mluvil.

„Potkal jsem jednoho z tvejch hochů,“ promluvil Brindlor. „Leigaara. Vyprávěl mi dobrou historku.“

Ibn, zrudlý působením piva, se zamračil a vrhl po Brindlorovi podezřívavý pohled. „Co za historky vykládá?“

Maskovaný drow pokrčil rameny. „Nic, co bych bral zrovna jako nezvratnou pravdu, ale bylo to pěkný a zajímavý vyprávění. Něco o tapiserii duší a o mořským elfím strážci.“

Ibn se zatvářil kysele. „Bohužel musím říct, že je to čistočistá pravda.“

„Opravdu?“ Brindlor se dlouze a zamyšleně napil piva. „Ty toho mořského elfa znáš?“

„Jestli ho znám? Až moc dobře, proklatě. Jmenuje se Xzorsh. Od chvíle, kdy jsem začal pracovat pro Hrolfa Nezkrotného, se ten elf na nás lepil jako mokrý podvlíkačky. Vzal si do hlavy, že budou chránit loď, on a elfové, kterým velí. Hrolf leží pod vlnama i se svojí lodí, ale ten zatracenej elf si našel jiný důvod, proč mě sledovat. Drowí holka, to je, co?“

„Skutečně.“ Brindlor mávnutím přivolal děvče s dalším džbánem a nalil jim oběma další pivo. „Co by chtěl mořský elf od drowí holky?“

„Kouzla,“ odpověděl námořník stručně. „Představuje si, že se z něho stane kouzelník s plovacíma blánama, to je, co? Ta drowka slíbila, že mu najde učitele.“

Brindlor se opřel a pohladil si bradu, porostlou žlutými vousy. Chvíli mlčky přemýšlel a pak se na Ibna po očku podíval. „Ten Xzorsh je někde poblíž?“

„Co bys kamenem dohodil, teda pokud máš dobrou ruku. Naposled jsem slyšel, že plave v přístavu spolu s ostatníma mořskýma lidma.“

„Hmmm. Velí hodně elfům?“

„Nemůžu říct přesně kolika, ale bylo jich dost, aby víc než jednou otočili boj na moři v náš prospěch,“ řekl Ibn zdráhavě.

„Teda, opravdu chápu tvůj problém.“

Ibn se poctivě pokusil zaostřit rozmazaný zrak. „Vážně?“

„Dát drowí holce jakoukoli zbraň je risk,“ poznamenal Brindlor. „Měl jsem co do činění s temnýma elfama. Všichni jsou hrozní, to ti povídám, ale ženské jsou z nich nejhorší. Neudělají nic bezúčelně. Je možné, že pro tohohle Xzorshe a jeho mořské elfí kamarády plánuje nějaké využití.“

Ibn na něj dál zíral nechápavýma očima. Drow potlačil povzdech. Možná byl s tím pivem až příliš štědrý.

„Jestli chtějí kořist, tak žádný pirát mezi Hlubinou a Lantanem nedokáže s mořskýma elfama, co ovládají kouzla, soupeřit,“ vysvětlil, „a žádný poctivý námořník proti nim nedokáže vyhrát námořní bitvu, kdyby k ní došlo.“

Ibn nad tím dlouho uvažoval.

„Samozřejmě chápu, že bys chtěl toho mořského elfa chránit, když je to tvůj přítel.“

Ibn byl náhle zcela střízlivý. „Není to můj přítel. Mám povinnosti k lodi a chlapům na palubě.“

„A Xzorsh tvoji loď zná,“ uzavřel významně Brindlor.

Kapitán jej pozoroval očima, jež byly náhle jasné a bystré. „Jsi nějaký ochotný, dokonce i na chlapa, co má v sobě půl soudku vína. Máš na tom nějaký zájem?“

„Rád bych.“ Brindlor se důvěrně předklonil. „Hledám loď, která by odvezla náklad k severní Měsíčnině. Oba na tom pěkně vyděláme, teda pokud loď dopluje bez otázek. Bylo by chytrý omezit riziko, co to půjde, jestli mi rozumíš.“

Ibn do sebe obrátil zbytek piva a založil si ruce. „Dokud platíš, poslouchám.“

Zvony z Ilmaterova chrámu odbily dvě hodiny po půlnoci a propustily kajícníky z úmorných modliteb. Vypotáceli se do noci, nerozeznatelní od opilců, kteří nejistě vrávorali domů z jedné z mnoha přístavních krčem. Tiché zvonění se neslo doky Hlubiny a na moře, kde se mísilo se šepotem neviditelných vln.

Ibn se potuloval přístavem, s rukama spojenýma za zády v záměrně nedbalé pozici. Kývl na strážného, postaršího námořníka téměř tak nemluvného jako on sám. Zastavil se několik kroků od něj, obrátil se k moři a vytáhl dýmku.

„Zakouříš si?“ nabídl a podal muži balíček voňavého tabáku.

Strážný si jej vzal, nacpal si vlastní dýmku a zapálil ji. Oba muži bafali v přátelském tichu a sledovali, jak měsíc klesá k mořské hladině.

„Už jsem měl města dost,“ poznamenal Ibn. „Chlap potřebuje mít moře po ruce.“

„Jo,“ souhlasil strážný.

„V těch smradlavých hospodách a na rovných postelích se nedá spát. Jsi námořník. Vsadím se, že pořád spíš v houpací síti.“

„Jo“

„Moje je na támdletý lodi, a tam bych si rád lehl na noc. Vím, že je to trochu proti předpisům. Řek bych, že mě to bude něco stát.“

Strážný zvedl prázdnou dýmku, aby naznačil, čím bude třeba platit. Ibn si sáhl do kabátu a vytáhl několik balíčků tabáku. Stařík si je chvíli prohlížel a pak zvedl tři prsty.

„Slušná cena za dobrý spánek,“ přikývl Ibn. Zboží změnilo majitele a pirát se tiše vydal k lodi.

Došel až do lodní kuchyně, ramenem zatlačil do průchodu těsně nad mořskou hladinou a otevřel jej. Pod ním stála dřevěná truhla. Ibn odklopil víko a vytáhl flašinet, podivný nástroj, který vypadal jako loutna, ale hrálo se na něj tak, že se otáčelo klikou, čímž se rozechvívaly struny, a mačkáním kláves, aby vznikl tón. Strčil nástroj do vody a začal chrčivě hrát počáteční takty „Bujaré holky Lolindy“. Melodii doprovázelo podivné klapání a skřípění, jemuž Ibn nedokázal porozumět.

Využívat písňové melodie a rytmy jako signály byl Hrolfův nápad. Veselý pirát měl zálibu v dobře zazpívaných písních. Jeho vlastní zpěv však působil téměř takovou bolest jako jeho meč. Při té vzpomínce se na Ibnově tváři objevil zřídkakdy vídaný úsměv.

Pak se vodní hladina zavlnila a vedle něj se vynořila až příliš známá tvář. Ibn zahodil flašinet a sáhl pro dýmku.

Xzorsh si člověka ohromeně prohlížel. Ibn nikdy předtím přivolávači píseň nepoužil, nikdy se nechtěl setkat s někým z mořského lidu. Co nejlépe zmatek zakryl a zdvořile čekal, až kapitán řekne, co má na srdci.

Ibn k otvoru vyfoukl kroužek kouře. „Přišel jsem kvůli té drowí holce,“ řekl nakonec.

Mořský elf přikývl a vyčkával, až bude námořník pokračovat. Ibn vypadal neklidně a znepokojeně. Xzorsh to přičítal mužovu nepřátelství vůči elfům a jeho nechuti prokázat jim službu.

„Tady,“ řekl Ibn nakonec a strčil Xzorshovi do rukou s blánami stříbrný medailon. „Jde o toho učitele. Tohle tě odnese, kam je třeba. Už se mě na nic neptej,“ ukončil řeč hádavě. „Co vím, to jsem řekl.“

Mořský elf mu poděkoval a pověsil si medailon kolem krku.

Známý chlad moře okamžitě zmizel a nahradily jej kamenné stěny a až příliš suchý vzduch. V loužích na podlaze stála voda, ale působila mamě a nezdravě. Xzorsh se zvědavě sklonil a ponořil prsty do mělké kaluže. Ochutnal ji a v radostném poznání rozevřel oči.

„Sladká voda!“ vykřikl, užaslý, že něco takového skutečně existuje.

„To sotva,“ ozval se za ním pobavený melodický hlas.

Xzorsh se rychle narovnal, obrátil se a spatřil dva drowí muže.

Nejprve pudově pocítil strach a ruka mu vylétla k pásu se zbraněmi. Zarazil se dřív, než tasil, a v duchu se pokáral za svou bezděčnou omezenou reakci. Samozřejmě že jsou to učitelé, které mu Liriel slíbila. Nečekal drowy, ale jaké jiné kouzelníky by mohla znát?

Oba muži jej sledovali přicházet a jejich matné chladné oči mu připomínaly žraloka. Xzorshův úsměv se vytratil a elf zůstal stát několik kroků od nich.

„Drahokamy,“ řekl jeden z nich.

Xzorsh vytáhl váček ze síťoviny, který dostal jako zástavu, a podal jim ho. „Tohle patří Liriel. Protože o nich víte, předpokládám, že vám je nabídla jako odměnu za to, že mě budete učit. Ačkoli je to od ní laskavé, raději bych zaplatil sám. Vrátíte jí ty drahokamy a přijmete mé slovo, že vám za ně při první příležitosti dám stejnou hodnotu v mincích a perlách?“

Drow s krátkými vlasy odpověděl nepatrným úsměvem. „Dostane, co jí náleží. To ti můžu slíbit.“

Nebylo pochyb o tom, co má drow na mysli. Nebo – když teď o tom Xzorsh přemýšlel – o jeho charakteru. Zlo se z něj šířilo jako inkoust z chobotnice a naplňovalo řídký vzduch téměř hmatatelnou nákazou.

Xzorsh si příliš pozdě uvědomil, že se dopustil strašlivé chyby. Zahlédl v drowově černé ruce nůž, všiml si zručného hodu a rolující letící zbraně. Zadunění při dopadu znělo spíše jako úder pěsti. Zíral na jílec, který mu trčel mezi žebry.

Hasnoucíma očima vyhledal tváře drowů. „Je to pravda, to, co se o vás říká.“

„A nejen to,“ zasyčel drow s krátkými vlasy. Došel k němu, sevřel jílec a začal jím otáčet.

Druhý drow přistoupil k nim a chytil druha za ruku. Podíval se Xzorshovi do obličeje a mořskému elfovi připadalo, že v jeho mírném úsměvu vidí účast a možná i vřelost.

„Domnívám se, že jsi několik nepříjemných věcí slyšel i o ní,“ řekl překrásným melodickým hlasem.

Xzorsh přikývl a čekal, až laskavý drow pomluvy popře a sejme z Lirieliných ramenou nezasloužený plášť zla.

Brindlor se na umírajícího elfa něžně usmál. „Ty strašlivé věci, co jsi slyšel? Jsou naprosto pravdivé.“

Pěvec smrti s potěšením sledoval, jak se oči mořského elfa naplnily zoufalstvím a pak se z nich vše vytratilo. Podíval se na Gorlista a mrkl.

„Existuje víc než jeden způsob,“ oznámil, „jak zakroutit nožem.“

Sharlarra seskočila z „vypůjčeného“ koně a vzala otěže do ruky. Znala les tak dobře, že věřila víc svým nohám než koňským.

Kráčela podél řeky, zatímco se měsíc zvedal nad les a vrhal listnatým závojem koketní pohledy. Lahodná vůně pečeného králíka ji dovedla až k tábořišti, které leželo kousek od pramene.

Liriel seděla u táborového ohně a ve světle tančících plamenů studovala malou knihu. Když zaslechla elfčin příchod, zvedla hlavu. V očích jí náhle vzplál temný plamen a opět rychle uhasl. Sharlarra to chápala. Než se setkala s Qiluéinou partou, měla stejné pocity ohledně drowů.

„Kde je tvůj přítel?“ zeptala se Sharlarra, když vešla do kruhu světla.

„Loví. Podniká průzkum. Staví tábor.“ Drowka odbyla záhady, o nichž věděla jen málo, pokrčením ramen.

Sharlarra si od ní vzala knihu a očima přejela složité znaky. Rychle ji vrátila zpět, neboť měla dost rozumu, než aby příliš dlouho hleděla na kouzelné runy. „To kouzlo neznám.“

„To doufám! Je drowí.“

„Písmo se trochu podobá magickému písmu, používanému v Thayi,“ poznamenala.

Přes Lirielinu tvář přelétl stín, ale rychle zmizel. „Řekni mi o Rudých mázích.“

„No, jsou plešatí…“

Drowí dívka obrátila oči v sloup. „Ty nejsi zrovna velká vypravěčka, co?“

„Něco mi říká, že máš vlastní příběh,“ prohlásila Sharlarra.

Po chvíli mlčení Liriel přikývla. Začala vyprávět o prvním setkání s lidským kouzelníkem. Byl to otrok z řad zajatců, kořist, kterou měla vystopovat tunely Temných říší a zabít ocelí či kouzlem. Nakonec to byl vlastně její učitel, kdo s člověkem bojoval a zabil ho. Liriel příběh ukončila bezstarostným pokrčením ramen, jako by nic z toho nemělo žádný význam. Sharlarra měla zřetelný pocit, že dívka vynechala mnohem větší část příběhu, než pověděla.

„Je to obřad dospělosti,“ uzavřela Liriel. „Máte v Hlubině něco takového?“

„Svým způsobem ano. Mladí muži ve skupinách po třech a čtyřech chodí po oblíbených hospodách, strašně se opijou a čůrají do veřejných kašen. Musím říct, že váš obřad je celkem vzato mnohem důstojnější.“

Lirieliny rty sebou zaškubaly pobavením nad tou temnou ironií, ale pohled zůstával pevný. „To jsem neměla na mysli. Co vy povrchoví elfové? Jak slavíte konec dětství?“

Elfka odvrátila pohled. „To nemůžu říct. Každý klan nebo osada mají vlastní zvyky.“

„Určitě ale…“

„Když jsem byla dítě, chytila mě banda thayských otrokářů. Odvlekli mě do Přistavu Lebek a prodali.“ Prudce pokrčila rameny. „Je těžké nechat za sebou dětství, které jsi nikdy neměla.“

Chvíli seděly mlčky. „A teď je z tebe kouzelnice,“ řekla Liriel.

„Znám několik kouzel, ale není to moje práce.“ Sharlarra na vysvětlenou zvedla jednoho z Lirieliných vrhacích pavouků.

Liriel úžasem vytřeštila oči a pak je hrozivě přimhouřila. Okamžik hrozby však rychle pominul a dívka zaklonila hlavu a radostně se rozesmála. „Skvělá práce! Tenhle trik bych se ráda naučila.“

Sharlarra vytáhla z vaku stříbrnou karafu a podala ji temné elfce. Liriel se zkusmo napila a její jantarové oči se překvapeně a potěšeně rozevřely.

„To je qilovestualt! Kde jsi sehnala drowí víno?“

Elfka rozpřáhla ruce ve skromném odmítavém gestu. „Když máš dost peněz, obratné prsty nebo pochybné známé, seženeš v Hlubině cokoli. Ne – nech si to,“ dodala, když jí Liriel podala víno zpátky.

Drowí dívce se okamžitě vkradl do očí ostražitý pohled. Jen málokdo, ať už žil na povrchu nebo pod sáhy a sáhy skály, dával něco jen tak za nic. Sharlarra se pousmála, neboť chápala, jakými cestami se Lirieliny myšlenky ubírají. „Pověz mi o drowech a budeme ten dluh považovat za splacený.“

Liriel zvedla obočí barvy sněhu. „Co chceš vědět?“

„Cokoli. Všechno!“

Koutky Lirieliných úst se pozvedly v úsměvu. Podala Sharlaře láhev a gestem ji vybídla, ať se napije. V přesně načasovaném okamžiku pak řekla: „Tak pro začátek třeba to, že tohle víno se dělá z kvašených hub.“

Elfka se polekaně rozkašlala, následkem čehož se jí silný nápoj doslova propálil hrdlem a vytryskl jí z nosu. Po chvíli kašlání a prskání si otřela oči, z nichž jí tekly slzy, a žalostně se na Liriel usmála.

„Drowí humor?“

„Jen velice mírná ukázka,“ přikývla Liriel a zazubila se. „V Menzoberranzanu nemáme moc způsobů, jak si užít trochu legrace. Takové žerty jsou jeden z nich – a čím zákeřnější, tím lepší.“

„Věci směřují k chaosu, je to tak?“

„Samozřejmě! Jak jinak by se udržoval pořádek?“

Elfka svraštila čelo. „Udržujete pořádek skrze chaos?“

„A ono to jde i jinak?“

Při pohledu na Lirieliny zjevné rozpaky se zasmála. „Pověz mi, jak to funguje.“

„Navenek je to velice jednoduché. Všichni a všechno má své postavení. Nejprve jsou to rody – ty bys je asi nazývala rodiny nebo klany. Jejich pozice je odvozena od jejich síly a Matrony nejmocnějších rodů vládnou v Radě osmi. Uvnitř každého rodu se neustále bojuje o pořadí a postavení. Totéž ve školách, arénách, ceších, tržištích, a dokonce i hodovních síních.“

„Myslím, že tomu začínám rozumět,“ řekla Sharlarra. „Probíhá tak neustálé soupeření v poměrně pevné struktuře. To vysvětluje skvělé drowí zbraně a proslulou moc vaší magie.“

„Částečně,“ souhlasila Liriel, „nezapomínej ale, že kovář má dva způsoby, jak povýšit. Může tvrdě pracovat a zlepšit své schopnosti. Nebo může lepšího kováře prostě zabít.“ Opět se usmála, ale tentokrát úsměv nedosáhl až k očím. „Tato technika taky vyžaduje dobré zbraně a mocnou magii.“

„Správná připomínka,“ řekla elfka. „Neuraz se, ale podle toho, co jsem slyšela o drowech z Temných říší, se dá bezpečně usoudit, že druhý způsob je ten, kterému se většinou dává přednost.“

Lirielin úsměv se zcela vytratil a její jantarové oči zvážněly. „Když jde o drowy, není bezpečné předpokládat cokoli.“

„Budu si to pamatovat.“

Několikrát si podaly láhev s drowím vínem. Fjodor se k nim připojil, vzal si nabízenou láhev a obrátil do sebe doušek hořkého nápoje, aniž se zašklebil nebo hnul brvou.

„Odkud vůbec víš něco o drowech z Temných říší?“ chtěla vědět Liriel.

Fjodor Sharlaře nabídl vlastní čutoru a elfka nabídku odbyla pohybem ruky. Měla velice nepříjemné vzpomínky na ráno poté, co poprvé okusila silný rašemenský jhuild.

„Kouzelník z klanu Harpel – výstřední tlupa dokonce i na lidské kouzelníky – vedl dlouhý rozhovor s potulným drowem z tvého rodného města. Sepsal o tom pojednání, které koluje mezi vůdci města a předními kouzelníky.“

Liriel se zašklebila. „A ke kterým z nich patříš ty?“

„K oběma a ještě i k dalším,“ odvětila Sharlarra s hranou vážností.

Společně se zasmály a opět si předaly láhev. „Měla jsem příležitost promluvit s Qilué. Řekla mi o drowech několik věcí.“

„Odkud ji znáš?“

„Přes její sestru Laerel Stříbrorukou, paní – a možná jedinou spásnou ctnost – svého bývalého mistra, arcimága Hlubiny.“

Liriel o tom chvíli přemýšlela. Přejela pohledem k Fjodorovi a v jejích pozoruhodných očích vzplál výraz naděje a radosti. Sharlarra krátce zauvažovala nad tím, jaký vzkaz drowí dívka v oněch slovech zaslechla. S bodnutím lítosti si uvědomila, že nemá čas to zjišťovat.

Elfka vstala a oprášila si šaty. „Jestli chcete, můžu vyvolat bránu, která vás dostane do Vysokého hvozdu a zkrátí vám cestu o celé dny.“

Liriel přeletěl po tváři poplašený výraz. Pověděla Sharlaře, co se přihodilo v Přístavu Lebek. Zatímco poslouchala, uvažovala elfka o tom, jaké následky by mohlo mít, pokud se zaplete do nepříjemné situace, v níž se tito dva uprchlíci nacházeli. Ale kde by byla ona, kdyby jí Laerel nepomohla v době, kdy byla až po krk ve stoce? Bylo načase splnit slib, který si toho dne dala: stát při někom, kdo bude její pomoc potřebovat tak, jako ona potřebovala Laerelinu.

Sharlarra odbyla Lirielino varování mávnutím ruky. „Já se Lloth nebojím.“

Drowčiny oči vzplály. „Pak jsi blázen!“

„To už jsem slyšela,“ řekla mírně, „ale přinejmenším jsem blázen, co zná pár šikovných kouzel.“

Liriel sevřela rty a zvažovala to. „Možná bys mi mohla pomoct s tímhle.“ Rozvinula tapiserii a vysvětlila, oč se jedná.

Sharlarra měla pochyby, ale pokusila se. O několik neúspěšných kouzel později jim jedno zjednodušené kouzlo přineslo důležitou informaci.

Zavrtěla hlavou. „Tohle je elfská magie. Ironií je, že to je jedna ze škol, o které nic nevím.“

„Povrchoví elfové,“ řekla Liriel a vyslovila ta slova jako nadávku.

„O těch jsem nikdy neslyšela,“ řekla Sharlarra zlehka. „My máme měsíční elfy – ti jsou obvykle připravení užít si – zlaté elfy, o kterých čím míň mluvíš, tím líp, lesní elfy a divé elfy – tam jsou rozdíly poněkud nezřetelné – a mořské elfy. Legendy tvrdí, že kdysi existovali elfové známí jako avariel, okřídlení elfové. Podle toho, co vím, klidně ještě mohou nějací být. Dokonce existují lythari, elfové, kteří se dokážou proměnit ve vlky. Ale povrchoví elfové?“

„Tak nazýváme elfy, kteří nejsou drowové.“

„No, možná je načase naučit se pár nových urážek,“ navrhla Sharlarra. „Když chceš rozzuřit měsíčního elfa, řekni mu šedý elf. Zlatého elfa nejvíc naštve, když ho nazveš měsíčním elfem.“

Liriel se tomu pokusila porozumět. „Elfové se skutečně dělí na tolik druhů?“

„Hloupé, že?“

Drowí dívka byla bystrá. Sharlarra zahlédla, jak se jí zablesklo v očích, když pochopila význam, a zamyšlený svit, jakmile o tom přemýšlela.

„Elfské umění a magie už je na světě velice dlouho,“ pokračovala zlodějka. „Slyšela jsem, že jsi navštívila ruiny Ascarle. Elfové, kteří ho postavili, byli poraženi před staletími a magie, jež přetrvala, byla změněna, aby posloužila temnějším záměrům. V podstatě stejné je to v Myth Drannoru. Pradávný mythal stále existuje a mnozí hledají způsob, jak jej překroutit.“

„Mimo jiné i moji lidé,“ dodala Liriel. Sharlarra viděla, jak se drowí dívka smutně pousmála, a věděla, že tato informace zapadla na místo. Neochotně se zvedla k odchodu a s leknutím si uvědomila, že se s drowkou doopravdy nebučí. Zdálo se, že už mezi nimi vzniklo pouto, nenucený sesterský vztah, jenž byl stejně podmanivý jako nečekaný.

„Jde po vás lovec,“ řekla bez obalu. „Vysoká elfka, která si říká Trn. Je to bojovnice Eilistraee, což znamená, že zbraně dokáže podpořit i kouzly. Dávejte si pozor.“

„Kousek se s tebou projdu,“ nabídl se Fjodor.

Sharlarra odvázala koně a zamířila s ním zpátky k prameni. Na mýtině se zastavili. Rašemenec zaklonil hlavu a dlouze a pomalu se nadechl.

„Ve vzduchuje cítit zima,“ poznamenal. „Listí už červená a zláme. Do deseti dnů hodně opadá.“

Zlodějka přikývla. O lese toho věděla dost, aby si uvědomila, jak těžké bude nenápadně projít mezi obnaženými stromy. Cesty budou ucpané karavanami, které vezly zboží do dalekých měst a vesnic a připravovaly se na poslední trhy a dlouhou zimu, jež bude následovat.

Z důvodů, které nedokázala pojmenovat, v ní představa Rašemenu něco probudila. Její pohled se téměř neodolatelně stáčel na východ. Zamyšleně se podívala na Rašemence.

„Moje nabídka, že otevřu bránu do Vysokého hvozdu, stále trvá.“

„Je to riskantní,“ namítl Fjodor.

„A co není, když cestuješ s drowkou?“

Rašemenec se zašklebil a přikývl. „Dokonale to chápeš. Chtěl jsem si s tebou promluvit mezi čtyřma očima ještě i z jiného důvodu. Ta elfka, o které jsi mluvila, Trn. Je to Měsíční lovec, a není to Liriel, koho pronásleduje. Poslaly ji za mnou rašemenské Čarodějnice. Když padnu v boji, odnese mě domů.“

Sharlarra zamyšleně přikývla. „Mí lidé pokládají za velice důležité spočinout mezi kořeny stromů v rodné zemi. Díky, žes mi to řekl.“

„Kdo jsou tví lidé?“

Ačkoli to byla rozumná otázka, zahnala Sharlarru opět do defenzivy. „Však víš. Lid. Elfové,“ řekla zlehka.

Fjodor se jen usmál. „Moje nabídka taky platí. Pojď do Rašemenu a poslechni si legendy o elfích dívkách s ametystovýma očima.“

Její oči, podobné drahokamům, vypadaly čím dál zamyšleněji, ale neodpověděla.

Sledoval, jak elfka rychlými pohyby splétá kouzlo. Objevil se jasný magický ovál. Fjodor si všiml, že stromy za ním jsou skrz portál mamě vidět. Připadalo mu to jako zázrak, že by mohli projít tímto závojem a vynořit se někde daleko.

Tato myšlenka přivolala další. „A co koně?“

Sharlarra lítostivě zavrtěla hlavou. „Dva lidé, ne víc. Nic lepšího nedokážu.“

„Nevadí. Stejně bychom museli koně většinu cesty lesem vést. Vrátila bys je majitelům a poděkovala jim za mě?“

„Jak víš, že nejsou moji?“

Rašemenec jen povytáhl obočí. Elfka se zazubila a vyhoupla se do sedla. Odcválala pryč a zbylé dva koně vedla za sebou.

Fjodor narovnal ramena v očekávání bitvy a vrátil se do tábora. K jeho překvapení se s ním Liriel nedohadovala. Rychle si posbírala věci a následovala jej na mýtinu.

Prošli bránou, hrající duhovými barvami – a do ležení drowích žen.

Temné elfky zareagovaly jako hejno vyplašených ptáků. Ty, které vypadaly, že spí, byly v okamžiku na nohou a se zbraněmi v ruce. Tanečnice v šatech barvy měsíčního světla se vrhly pro meče. Kolem obou společníků se vytvořil těsný kruh a za ním další.

Drowí ženy si zajatce dlouho měřily pohledem. „Que‘ irrerar stafir la temon?“ zeptala se jedna z nich.

Jazyk se podobal drowí řeči, jíž Liriel mluvila od narození, ale intonace byla jiná – měkčí, plynulejší, s jemnými trylky spíše než s tvrdými mlaskavými zvuky. Podle jejich oblečení Liriel soudila, že jsou to kněžky Temné panny. Zavrtěla hlavou na znamení toho, že nerozumí, a sundala si medailon, který jí dala Qilué.

Jedna z drowek, vysoká žena oděná v průsvitném rouchu, vykročila vpřed a vzala ho do ruky.

„Koho jsi zabila, abys ten amulet získala?“ dožadovala se odpovědi obecnou řečí.

Liriel se při tom obvinění naježila. „Nikoho,“ zavrčela. „A teď se mě zeptej, koho jsem ochotná zabít, abych si ho udržela.“

Vůdkyně přejela pohledem své řady. Všechny až na jednu ustoupily. Ta, která zůstala, podala ženě meč.

Fjodor vyrazil vpřed. Zastavil jej tucet stříbrných čepelí – a výboj magie, který jej zmrazil stejně jako dech bílého draka. Vůdkyně zjevně měla v úmyslu vzít Lirielinu poznámku jako výzvu a nehodlala trpět žádné zasahování ani rozptylování. Fjodor bezmocně sledoval, jak jeho přítelkyně tasí meč a staví se do střehu.

„Dolor,“ vyrazila ze sebe žena podle drowích zvyků své jméno.

„Liriel.“

Po kněžčině tváři přeběhl zvláštní výraz a její meč nepatrně klesl. Liriel vycítila výhodu, již zcela nechápala, a učinila výpad.

Žena prudce a zlehka jako chmýří uhnula stranou a odpověděla bleskovým protiútokem. Liriel vyskočila nad čepel a využila schopnost levitace, aby se vznesla do dostatečné výšky.

Mezi shromážděnými ženami proběhlo překvapené mumlání, které rychle získalo hněvivý nádech. Fjodorovi pokleslo srdce. Tento prostý, pro Liriel tak přirozený čin ji nevyhnutelně označil za drowku z Temných říší. Jen málokterý drow dokázal vrozenou magii přinést na povrch, natož si ji nějakou dobu udržet.

Kněžka neměla v úmyslu prohrát. Namířila mečem na Liriel a volnou ruku vymrštila k měsíci. Mezi stromy pronikl tenký, ostře zkosený proud světla a dopadl na kněžčiny holé nohy. Žena s napřaženým mečem sklouzla po měsíčním paprsku k Liriel.

Liriel zrušila levitační kouzlo a klesla dolů mimo dosah. Její protivnice také seskočila na zem. Přikrčila se jako kočka a vrhla se na menší drowku. Liriel klesla k zemi a odvalila se stranou. Rychlým plynulým pohybem vstala a učinila výpad vpřed. Druhá drowka ránu odrazila.

Měsíc na obloze vystoupil vysoko a tiché hvězdy pozorovaly pokračující smrtelný tanec. Liriel bojovala, jak nejlépe uměla, ale její soupeřka byla vyšší, silnější a zkušenější. Nějaký instinkt, kterému Fjodor nerozuměl, kněžku ponoukal, aby útočila rychle a zuřivě – příliš rychle na to, aby Liriel stačila vytáhnout některou z mnoha vrhacích zbraní. Protože byla neustále nucena reagovat, nedokázala bitvu ovládnout.

Necitlivost ve Fjodorově ruce ustoupila bolestivému brnění. S námahou se mu podařilo posunout ji nepatrně blíž k meči. Drowí ženy v kruhu kolem něj se předklonily a kůži na krku mu propíchly hroty tuctu mečů.

„Ještě jednou se pohni a zemřeš,“ zavrčela jedna z nich.

Liriel hrozbu zaslechla. Zalétla k němu pohledem a velké oči měla vytřeštěné úzkostí a odmítáním.

Jediný okamžik nepozornosti byl vše, co kněžka potřebovala. Provedla výpad a její meč skřípal o Lirielin, dokud se jílce nesetkaly a nezaklesly.

Liriel sáhla po noži. Druhá drowka jí sevřela zápěstí. Rychlým zakroucením Liriel odzbrojila a dívčina zbraň odlétla pryč. Dalším zakroucením ji kněžka donutila klesnout na kolena. Pak přemožené drowce položila ostří meče na krk.

Vyčkávavé ticho bylo přerušené hrdelním zavrčením a na mýtině se objevila vysoká černovlasá žena. Jediným pohledem posoudila situaci a pak se vrhla na Lirielinu přemožitelku.

Převalily se. Liriel rychle ucouvla z dosahu boje k odhozenému meči. Elfka s bledou kůži Eilistraeeinu kněžku rychle přemohla, ačkoli se Fjodorovi zdálo, že ta nekladla příliš velký odpor.

Liriel popadla meč a přikrčila se do střehu. „Ty a já, Trn,“ řekla a pohybem ruky k sobě elfku přivolávala.

Elfí žena ohrnula nos a obrátila se zpět ke kněžce. „Oceňuju tvoji starost, Dolor, ale na tuhle drowku dozírám já.“

„Chráníš ji?“ zeptala se kněžka nevěřícně.

„Dozírám na ni,“ zopakovala elfka pevně. „Jestliže bude třeba ji zabít – a já nejsem přesvědčená, že k tomu nedojde – bude to můj úkol.“

8.

Nepříjemné pravdy, nebezpečné lži

Cestou zpátky do sídla rodu Hunzrin kráčela Shakti nezakrytě a vítězně. Matrona Triel Baenre ji poctila svou přízní. Ať se Gromf Baenre doslechl cokoli, neodváží se proti ní podniknout kroky.

Přinejmenším ne teď.

Osamělá kněžka přecházela po nádvoří sídla Hunzrin a každých několik kroků zalétla pohledem k bráně. Shakti zahlédla svou matku a usmála se.

Stráže u brány ji hned nepoznaly. Ukázala jim rodový odznak a zamračeně na ně vyvalila oči. Dali si to do souvislostí a uvedli ji dovnitř.

Přistoupila k matce a poklekla na jedno koleno. „Matrono Kintuere,“ pronesla formálně.

Starší žena si ji prohlížela přimhouřenýma očima. „Co má tahle tvá dlouhá nepřítomnost znamenat? Odešla jsi z akademie, dokonce i z města, bez mého svolení! A teď se o tvém návratu musím dozvědět z řečí a klepů sloužících?“

Shakti vstala, rovněž bez matčina svolení. „Triel Baenre mne odeslala z akademie a poslala na tajnou misi.“

Kintuere se ušklíbla. „No nejsme my důležití? Copak to bylo za tajemství? Nakupování chovných samců rothe, aby se vylepšilo stádo? Pátrání po nových druzích hub?“

„Quenthel Baenre byla vzkříšena k životu. To je vše, co vám mohu říct,“ odvětila Shakti klidně.

Matrona vytřeštila oči a pak zalétla pohledem k biči s hadími hlavami na Shaktině opasku. Byl to jen nepatrný, ale výmluvný pohyb. Pochopila, že její dcera a dědička je mocnější než ona, a v této vědomosti spatřila vlastní smrt.

Takové byly způsoby drowů a Shakti byla na okamžik v pokušení domoci se dědictví tady a teď.

„Ještě nejsem připravená obléci si plášť Matrony,“ řekla starší ženě. „Musím se věnovat jiným úkolům. Vládněte dobře, matko, a budete vládnout dlouho.“

Odkráčela, aniž vyčkala propuštění, a vydala se ke svým starým komnatám. Když míjela sloužící a stráže, zdravili ji uctivěji než kdykoli předtím. Možná se rozšířila novina o jejím přijetí u Triel Baenre. Možná jen zaznamenali přesun moci, k němuž došlo na nádvoří, a podle toho přizpůsobili své chování.

Poté co se vykoupala a oblékla si čisté šaty, propustila Shakti otroky a vytáhla ze skrýše v úzké spáře mezi dvěma kameny stránku pergamenu. Byla to stránka, kterou před nějakou dobou získala z jedné z Lirieliných knih.

Vydala se k Narbondelu, teplem naplněnému sloupu, který ukazoval běh času, a čekala, až nastane půlnoc a dorazí arcimág Menzoberranzanu.

U paty sloupu se náhle objevil Gromf Baenre, velkolepý v třpytivém piwafwi a vybraném rouchu. Shakti sledovala, jak na magické hodiny dramatickým hlasem a gesty sesílá kouzlo, které opět rozdmýchá jejich žár.

Do té doby vždy viděla pouze obřad a moc. Nyní chápala, čím tento obřad doopravdy je – krátkým řetězem, který arcimága připoutával k městu.

Gromf Baenre dokončil zaklínání a obrátil se k odchodu. Rozhodla se podstoupit ohromné riziko, zahalila se piwafwi a vyrovnala s ním krok.

Vím, že jste tady, oznámil jí medový hlas, který promlouval přímo do její mysli. Proč neřeknete to, co jste přišla říct, a neskoncujete s tím?

„Můj pane…“

TIŠE! zahřměl Gromfův hlas. Myslete si slova, která chcete říct. Uslyším je dostatečně zřetelně.

Shakti přikývla a ani na okamžik nezapochybovala, že mocný arcimág to gesto viděl. Liriel je mrtvá. Amulet, který nosila, se vrací rašemenským Čarodějnicím.

Na Gromfově tváři nebylo znát žádné emoce, dokonce ani reakci na ztrátu nadané dcery.

Přál jste si, abych vám ji vrátila, neboť její kouzelnické schopnosti by byly velice cenné. Nedokázala jsem to, ale místo ní nabízím sebe.

V Shaktině mysli se zamihotal tichý zatrpklý smích. Stala se z vás kouzelnice?

Jsem to, co jsem byla vždy, můj pane Gromfe. Kněžka Lloth.

V Menzoberranzanu netrpíme nedostatkem kněžek, poznamenal.

To je pravda, ale kolik z nich vám tajně naslouchá a hlásí vám, co vědí?

Gromf se zamračeně podíval jejím směrem. Mezi nimi se ocitl koboldí otrok, který se domníval, že se kouzelník mračí na něj, a vyděšeně zapištěl. Kouzelník nedbale mávl k prchajícímu otrokovi rukou a koboldova tunika vzplála. Nešťastné stvoření si s divokým vřískotem strhlo zrádný kus oblečení a odhodilo ho na zem, bosýma nohama se snažilo udupat plameny a při každém dupnutí kvičelo bolestí. Oba drowové bez zastavení pokračovali v chůzi.

To, co navrhujete, je nemožné. Absurdní! Triel by vám myšlenky na zradu vyrvala z mysli dřív, než by se stačily napůl zformovat.

To byjistě udělala, kdybych neměla jiné štíty než ty, které mi darovala Lloth, ale Vhaeraunovu masku je těžké postřehnout.

Arcimág se zatvářil naprosto bezvýrazně. Nemám tušení, o čem mluvíte.

Chcete to zjistit?

Jedinou odpovědí bylo naprosté ticho v její mysli. Shakti si dovolila kradmý úsměv a vedle arcimágových mentálních štítů vztyčila i jeden vlastní.

Po chvíli po ní Gromf vrhl zuřivý pohled. Pokračujte, ale pamatujte, že vaše slova vás zničí dávno předtím, než mi dokáži ublížit. Jestliže si přejete znát mé myšlenky, vezměte si je.

Gromf na tu nestoudnou ženu upřel naprosto nevěřícný pohled. V jantarových očích mu plála zuřivost, ale když mu začínal docházet význam jejích slov, plamen pohasl.

Dokážete mi zabránit vstoupit do mysli. Mně! užasl.

Shakti sklonila hlavu. Z milosti boží mohu. Víte, co si od této nové moci přeji nejvíce?

Po arcimágově tváři přeběhl kyselý výraz. Předpokládám, že to, co obvykle – předčasnou smrt své Matrony matky a hladké nástupnictví, vzestup vlastního rodu, místo v Radě osmi, temné radosti moci.

„Chci přežít,“ řekla Shakti tiše, avšak zřetelně. „Chci třímat moc, to ano, ale znám tohle město a vím, čeho mám naději dosáhnout. Nechci se nechat dohnat k šílenství omezeními moci, která je mi dosažitelná. Kdo toto umění ovládá lépe než vy?“

Gromf se pomalu otočil a podíval se jí přímo do tváře. Nepokáral ji za to, že promluvila nahlas, nebo za domýšlivost, ukrytou v jejích slovech. Bylo to poprvé, co v jeho jantarových očích vzplála jiskřička zájmu. Po chvíli se odvrátil.

Je toho víc, dodala spěšně a navrátila se k mluvení v myšlenkách. Sledovala jsem Lirielinu stopu a vím, kam má amulet namířeno. Vtom spočívá má cena. Jestliže máte zájem o Vhaerauna, mohl byste vyhledat jiné, kteří maskovaného boha následují. Pokud potřebujete uši a hlas v radě, určitě byste si mohl najít mocnější kněžku, která by plnila vaše příkazy, ale jen já vám mohu slíbit návrat Poutníka.

Zalétl k ní pohledem. Slibuje se snadno. Zapomněla jste, že po artefaktu pátrá i Triel?

Už ne. Řekla jsem jí, že Liriel je stále naživu a je vůlí Lloth, aby zůstala v Noci nad zemí a dál vládla artefaktem pro větší slávu Lloth. Gromf se tiše uchechtl. Má sestra tomu věřila?

Příjemná a líbivá lež snadněji vyvolává nedůvěru. Vyprávějte věci, které si lidé nepřeji slyšet, a je pravděpodobnější, že jim uvěří.

Arcimág si ji změřil pohledem. Prohnané, přiznal, ale zajisté to nebylo to jediné, co Triel přesvědčilo.

Shakti znovu sklonila hlavu. Jak říkáte, můj pane. Lloth poskytla zásadní důkaz své přízně rodu Baenre tím, že oživila Quenthel a Triel ji tak získala pro sebe.

Quenthel. Říkáte, že je naživu?

Ano, lorde Gromfe.

Následovalo dlouhé ticho, během něhož Gromf zvažoval možnosti, tkvící v tomto novém přesunu moci. To by mělo Triel potěšit, řekl nakonec.

Kdo ví? poznamenala Shakti. Udělala jsem, co mi yochlol nařídil, až na jedinou věc. Podle Llothina příkazu musím najít způsob, jak vám vynahradit ztrátu Liriel.

Yochlol. Llothin příkaz. To byla mocná slova, která zůstala po mnoho dalších kroků viset v hutném tichu.

Jděte k Narbondelu, řekl Gromf nakonec. Najděte trojici illithidů svlečených z kůže, vyrytých do sloupu. Třikrát se dotkněte hlavy prostředního illithida. Po třetím dotyku se z kamene vynoří malý oblázek a vsune se do vašeho střevíce. Nevyndávejte ho. Když s vámi budu chtít opět mluvit, dozvíte se to. Najděte si soukromí a uchopte kámen do levé ruky.

S těmito slovy arcimág zmizel. Nepřestal ji však sledovat. Všiml si spokojeného úsměvu na kněžčině tváři a jejího sebevědomého kroku, když zamířila zpět ke sloupu.

Díval se, jak mezi složitými řezbami hledá illithidy stažené z kůže a přejíždí po nich prsty. Přesunula váhu na pravou nohu, což naznačovalo, že si oblázek našel cestu do její boty.

Myšlenkou poslal Gromf svou „zprávu“.

Kněžkou projel záblesk moci, až bolestivě vyjekla a prameny bílých vlasů se jí divoce roztančily kolem tváře. Rychle si vlasy uhladila a navzdory bolesti v noze odkráčela obdivuhodně vyrovnaným krokem pryč.

Gromf ji sledoval k jezeru. K molu bylo přivázáno několik malých člunů, připravených převážet dělníky mezi pevninou a ostrovem, na němž se pásli rothe. Vzpomněl si, že rod Hunzrin má na starosti péči o tato zvířata a produkci masa, sýra a vlny. Zašklebil se a přidal do kroku, zamýšleje zadržet kněžku dřív, než odpluje na to bezútěšné místo.

Sevřel jí paži a přinutil vyrovnat s ním krok. Udělali dva kroky a ocitli se v jeho soukromé pracovně.

Shakti se snažila nevypadat vyvedená z míry tím, že byla tak náhle někam přenesena. Opatrně od něj poodstoupila. „Nečekala jsem, že takováto pocta přijde tak brzy.“

„Jestli chcete, říkejte tomu zkouška. Předpokládám tedy, že má výzva byla jasná?“

„Naprosto, můj pane.“

„To je dobře, že alespoň něco,“ zavrčel. „Vaše vyprávění bylo jakž takž zábavné, ale argumenty odporují logice a rozumu. Matrona Triel věří, že je Liriel naživu a že je Llothina vůle, aby její neteř zůstala na povrchu a vlastnila Poutníkův amulet. Jak si myslíte, že by moje drahá sestra reagovala, kdybych ten artefakt získal a použil?“

„Bohyně je nevypočitatelná,“ řekla bez váhání Shakti. „Má v oblibě vychytralé a smělé. Kdybyste získal Poutníkův amulet, nebylo by očividné, že Liriel už není v přízni Lloth?“

„To by řekli mnozí,“ uznal Gromf. „Vše, co se pod touto kamennou oblohou stane, je přičítáno vůli Lloth. Dobře tedy, pokud můžete, přineste mi Poutníka. Dám vám na povel oddíl žoldnéřů.“

„Raději ať se se mnou setkají za hranicemi města,“ navrhla. Z volného rukávu vytáhla tubus a vytřásla z něj velkou mapu, kterou roztáhla na stole. „Tady jsou tunely pod zemí Rašemen,“ řekla a ukázala na ně. „To je rodná země Lirielina lidského milence. Po její smrti se Poutníka zmocnil. Vrátí ho Čarodějnicím, které tam vládnou.“

„Člověk?“ zopakoval znechuceně Gromf. „Je to pravda, nebo je to další z těch nepříjemných lží, o nichž se domníváte, že je můžete vydávat za pravdu?“

V Shaktiných očích se objevil záblesk paniky. „Záleží na tom, když získáte Poutníka?“

Gromf pokrčil rameny. „Vlastně ne. Ty bojovníky vyšlu okamžitě.“ Krátkým mávnutím ruky ji propustil a pak dodal: „Ještě jedna věc.“

Obrátila se zpátky k němu. Podal jí malou křišťálovou lahvičku. „Až nastane správný okamžik, toto urychlí odchod vaší matky. Matrona Kintuere není členkou Rady osmi. Osvědčte se jako Matrona matka a osud vaší rodiny se může rychle vylepšit. Teď běžte a poslužte sobě i mně.“

Kněžka mu odpověděla zářivým úsměvem. Gromf si k velkému překvapení uvědomil, že se z ní stala přitažlivá žena. Ne krásná, jako bývala Sosdrielle Vandree, ale Lirielině matce se krásou mohla vyrovnat jen málokterá drowí žena, dokonce ani její dcera ne.

Pocítil vzácné bodnutí lítosti, které rychle odehnal pryč. Už mnoho let si na milenku nevzpomněl.

Shakti zdvořile vyčkávala. Gromf si uvědomil, že na ni zírá. „Proč otálíte?“ obořil se na ni. „Řekl jsem, že můžete jít.“

Kněžka se uklonila. Pohybem ruky vykouzlila zahalenou bránu. Ze záhybů jejího roucha se vynořilo pět kostlivých hadů a obřadně odtáhli závěsy stranou. Prošla skrz. Závěsy se spustily zpět na místo a brána zmizela.

Byl to působivý odchod, to jí Gromf musel přiznat. Ne náhodou to byla připomínka toho, že se Shakti těší přízni Lloth. Gromf měl v mnoha směrech mnohem větší moc, ale jak mu kněžka právě předvedla, skutečná moc v Menzoberranzanu nakonec vychází z bohyně.

Možná mu ten lidský artefakt, Poutník, nabídne možnosti, které doposud nevzal v úvahu.

9.

Bojující drow

Na malé mýtině ve Vysokém hvozdu se kněžky temných elfu ze Sabatu vichrů shromáždily kolem zbytků ohniště a s hrozivým zaujetím naslouchaly Trninu stručnému vyprávění o Lirielině nedávné minulosti. Čas od času zalétaly pohledy jejich rudých očí jako dvojité plameny k místu, kde stáli záhadná mladá drowka a její společník, těsně mimo doslech a střeženi početnou stráží.

Když bylo vyprávění u konce, Dolor, kněžka, jež Liriel vyzvala k boji, vstala a promluvila.

„Ta dívka představuje nebezpečí pro nás všechny i pro ty, jimž sloužíme,“ řekla. Se rty sevřenými do tenké rovné čárky se znovu posadila a dala tak jasně najevo, že bylo řečeno vše, co řečeno být mělo. Pohledem elfku vyzývala, ať se odváží proti jejím slovům protestovat.

Trn drowce zamračený pohled klidně opětovala. „Ty jsi tady nejvyšší kněžka. Je na tobě rozhodnout, zda těm dvěma pomůžete, nebo ne, ale lesem projdou.“

Několik kněžek se na elfku zlobně zahledělo, ale žádná z nich její prohlášení nezpochybnila. Bojovnici Eilistraee měly v úctě všechny Střípky měsíce. Tyto rozptýlené skupiny následovníků Temné panny tak byly pojmenovány podle nebeských úlomků, které následovaly měsíc při jeho cestě noční oblohou – nepatrné body světla, roztroušené v temnotě, oddělené, avšak přesto sjednocené svým uctíváním Božské lovkyně.

„Jak se lady Qilué ke svému zármutku dozvěděla, není možné tyto poutníky přemístit prostřednictvím měsíční magie,“ upozornila jedna z nich, „a pěšky je to do Rašemenu daleko.“

„Ne zeměmi mého lidu,“ řekla Trn.

Kněžky zůstaly zcela zticha. Několik okamžiků ohromeně zíraly na elfku.

„To bys udělala?“ žasla Dolor. „Proč, když ještě nikomu – dokonce ani Ysolde nebo Qilué – nebylo dovoleno tvůj domov spatřit?“

Elfka vstala. „Jednou vám o tom Liriel možná poví. Samozřejmě je pravděpodobnější, že to udělá, když mi pomůžete zajistit, aby cestu přežila.“

Jedna z kněžek na to reagovala krátkým výbuchem trpkého smíchu. „Takže máme bojovat za šlechtičnu z Temných říší, za kněžku Lloth. Předpokládám, že tví lidé se k nám připojí?“ řekla jedovatě.

„Požádám je o to.“

Ticho, které po této odpovědi následovalo, bylo dokonce ještě hlubší a pronikavější než to předchozí. Ty, kdo byly povahou laskavé, předpokládaly, že kněžčina otázka byla pouze řečnická. Ty méně velkorysé v tom správněji rozpoznaly zlovolné rýpnutí. Nikdo od bojovnice ve skutečnosti neočekával žádnou odezvu, a už vůbec ne tuto!

Trn vstala. „Zadujte na rohy. Pošlete zprávu Ysolde a Sabatu zpěněné vody, že zítra, dřív než se rozplyne ranní mlha, budeme my tři – drowka, Rašemenec a lovec – kráčet pod jejich stromy.“

Zamířila k místu, kde Liriel a Rašemenec čekali na rozsudek. Mladá drowka netrpělivě odstrčila jednu ze strážkyň stranou. Bojechtivě udělala krok vpřed a do cesty se jí postavily dva zkřížené meče.

„Trvalo vám dlouho rozhodnout se, jestli je mě třeba zabít,“ zavrčela Liriel a vmetla tak Trn do tváře její vlastní nedávná slova. Ve zdánlivém úsměvu odhalila zuby. „Jestli si myslíš, že tohle byla nějaká práce, jen počkej, až se pokusíš to rozhodnutí provést.“

Elfka přelétla Liriel pohledem a zastavila se na Fjodorově ostražité tváři. „My tři teď vyrazíme. Zavedu vás až k Ašanskému jezeru.“

„Hranice Rašemenu,“ poznamenal toužebným hlasem. Dlouho si vysokou elfku prohlížel. „Bojovala jsi za Liriel, když jsem já nemohl. Za to ti děkuji.“

„Pro šedého elfa je to až moc zdvořilostí,“ řekla Liriel, která si vzpomněla na Sharlařiny rady ohledně urážení povrchových elfů.

Fjodor se zatvářil zděšeně. „Malá vráno, tohle je Měsíční lovec!“

Drowka místo odpovědi ukázala na oblohu na klesající měsíc. „Támhle je. Když jsem jí ho teď našla, můžeme vyrazit?“

Elfka jen ohrnula nos. „A kam bys šla? Ano, do Rašemenu, ale znáš cestu?“

Liriel se vyčkávavě podívala na Fjodora. Ten si po chvíli povzdechl a zavrtěl hlavou. „Bolí mě to přiznat, ale nedokázal bych na mapě označit naši polohu, ani kdybys mi dala nůž na krk. Kde jsme teď?“ zeptal se Trn. „Kolik dní cesty od Rašemenu?“

„Pěšky byste se tam nedostali dřív, než naplno udeří zima. Pojďte se mnou a spatříš rodnou zemi zítra večer.“

Zamyslel se nad tím. „O cestování pomocí kouzel toho moc nevím, ale nejsou brány jako dveře? Člověk překročí práh a okamžitě se octne někde daleko. Přesto mluvíš o dni cesty.“

„Někde daleko,“ zopakovala Trn. „Říká se, že Rašemenci na dajemmě jsou neohrožení cestovatelé. Je to pravda?“

Liriel, která tomu všemu naslouchala neobvykle tiše, se krátce zasmála. „Cestuje se mnou,“ zdůraznila.

„Dobře řečeno,“ odvětila Trn chladně. Obrátila pozornost zpět k člověku. „Půjdeme zemí mého lidu,“ řekla jim.

Fjodor sebou překvapeně trhl. Trn zaznamenala náhlý záblesk porozumění a to, jak úžasem rozevřel oči. Tento muž zjevně pozorně naslouchal starým rašemenským příběhům. A co bylo důležitější, věřil jim.

„Vyhnanství, nebo mlčení,“ připomněla mu.

„Tvé tajemství a má čest,“ odpřísáhl a zvedl dva propletené prsty.

Liriel si dala ruce se zaťatými pěstmi v bok a obrátila se k příteli. „Co se to tu, u Devíti pekel, zrovna stalo?“

Trn se náhle široce rozmáchla a udeřila Liriel do tváře. Překvapené drowce se nicméně podařilo zvednout obě ruce zkřížené v zápěstích, aby ránu zastavila. Elfčina pěst dopadla přímo na kryt a s omračující silou vrazila Liriel spojené ruce do obličeje. Dívka obrátila jantarové oči v sloup a zhroutila se na zem.

Fjodor jediným plynulým pohybem tasil meč a postavil se mezi elfku a padlou přítelkyni. „Dokud jsem naživu, nikdo Liriel neublíží,“ řekl tiše.

Elfka zvedla jedno ebenově černé obočí. „Kdybych ji chtěla zabít, nechala bych Dolor, ať to dokončí.“

„Proč tedy?“ dožadoval se odpovědi a kývl k omráčené dívce.

„Víš, kdo jsem,“ řekla Trn, „a proto by ses neměl potřebovat ptát. Nejsi jako tahle drowka, která mluví o povrchových nebo šedých elfech. Jsi Rašemenec a slýchal jsi příběhy o zemích, kterými musíme projít. Země mého lidu jsou i nejsou na tomto světě. Nevím jistě, zda nás tam oči drowí bohyně mohou sledovat. Viděla jsem Lloth hledět Lirielinýma očima. Nebudu to riskovat.“

Rašemenec sebou při těchto slovech trhl a vzdychl. „Liriel nebude spát dlouho. Už teď se hýbe,“ upozornil.

Elfka vytáhla z váčku na opasku sušený výhonek nějaké byliny. „Tohle je z mé vlasti. Má velice silnou vůni a udrží ji v hlubokém spánku.“

„Nemohla jsi to zmínit předtím?“ chtěl vědět Fjodor.

„Někoho to udrží ve spánku,“ zdůraznila. „Množství potřebné k tomu, aby někoho do hlubokého spánku dostalo, je mnohem větší a může být nebezpečné. Kdybys tohle věděl, zvolil bys bylinu?“

Probouzející se drowí dívka slabě zasténala. Fjodor zastrčil meč. Sehnul se a vzal Liriel do náruče. Pak se zvedl a podíval se Trn do očí.

„Nebyla to moje volba,“ řekl tiše, „a ani tvoje. Nepřeješ si pozvat do své země Pavoučí bohyni. Chápu, proč jsi to udělala, ale nelíbí se mi to. Až příště dojdeme na křižovatku, řekni nám o cestách, kterými se můžeme dát, a nech Liriel zvolit tu, po níž půjde.“

„Rozumná řeč.“

Elfka propletla stonek rostliny tkanivem Lirielina pláště tak, aby se sušená bylina opírala o dívčinu tvář. Liriel ve Fjodorově náruči okamžitě povadla.

„Neublíží jí to,“ řekla Trn podrážděně, když v Rašemencových očích zahlédla záblesk obav. „Ani kvůli tomu nebudeš ospalý nebo zapomnětlivý. Vezmi rozum do hrsti a pojď.“

Obrátila se a vešla do lesa. Fjodor šel za ní s drowí dívkou v náručí a modré oči mu svítily vzrušením a očekáváním. Zítra se bude muset s Liriel vypořádat, ale v jeho srdci hořela rašemenská nedočkavá dychtivost vidět a vědět.

Všichni mladí lidé v jeho zemi, muži i ženy, strávili rok nebo i více na pouti zvané dajemma. Žádnému z nich nebylo nikdy dovoleno spatřit místo, na něž jej Trn slíbila vzít – nebo přesněji, těch několik, kteří nechtěně vešli do její země, se už nikdy nevrátilo. Nebo se možná někteří vrátili, ale místa, která navštívili, ani zázraky, jež spatřili, si nepamatovali. Byliny Měsíčních lovců byly skutečně silné.

Náhle jej přepadly pochybnosti. Co když navzdory opatřením, která Trn podnikla, dosáhne moc Lloth až do dalekých míst? Pochyboval o tom, ale i Qilué a její kněžky vpád Pavoučí královny překvapil. Co když je pravda, že kamkoli Liriel jde, ať už při vědomí, nebo ne, Lloth ji bude následovat?

Je-li tomu tak, není pravděpodobné, že ještě někdy spatří Rašemen. Trn a její lid jsou nelítostní. Neodpustí nikomu, kdo ohrozil jejich domov.

A pokud jde o to, co Fjodorovi lidé? Co jim přináší a jak na to oni odpoví?

Najdi Poutníka, řekla mu othlor Sofie. Přines ji zpět. Ona bude svazovat a lámat, uzdravovat a ničit.

Fjodor hleděl na dívku ve své náruči. Poprvé plně pochopil, proč Čarodějnice mluvila o amuletu jako o „ní“. Někdy v průběhu cesty se jeho úkol změnil. Přinese starodávný artefakt zpět do Rašemenu, ale nějakým záhadným, avšak důležitým způsobem to už nebyl Poutník z legend. Byla to Liriel.

Díky Zraku, který byl jeho dědictvím i prokletím, Sofiin vnuk věděl, že je tomu tak.

Po tváři mu přelétl smutný úsměv. Bylo požehnáním, že přes všechnu svou moc Liriel netušila, jaký osud před ní leží.

Uplynul den a blížil se soumrak, když Sharlarra zastavila u shluku kamenných domků, určených k ubytování pocestných, které stály jeden den ostré jízdy od Hlubiny. Seskočila z koně a znechuceně se ušklíbla nad nejnovější sbírkou lebek vystavených na kamenném podstavci před správcovou boudou. Úšklebek byl vzápětí vystřídán úsměvem, když se ven vyhrnul stařík s křivýma nohama, aby ji přivítal.

Ke správcově hlavě se lepilo pár matných pramenů kdysi rudých vlasů a jeho houpavá chůze připomínala námořníka na palubě lodi zmítané bouří. Meč, zavěšený na stále mohutném rameni, se leskl ve slábnoucím světle a pečlivě vystavené ostatky neúspěšných banditů a zlodějů koní poskytovaly pochmurné svědectví o starcově schopnosti ubránit stanoviště.

Elfčin hostitel na ni chvíli mžoural. Pak se uslzené modré oči radostně rozsvítily.

„No jestli tohle není paní Judita, která přijela navštívit svojeho starého učitele šermu! Pojď dál, děvče, srdečně tě tady vítám.“

Sharlaře chvilku trvalo, než její uši přivykly silnému hrdelnímu přízvuku severní Měsíčniny. Shaymius Azur býval učitelem šermu v rodině Thannů. Pamatoval si Juditiny zlatorudé vlasy, což bylo vše, co dokázal rozeznat ze zastřených obrysů, na něž se lidé podle všeho změnili. Co se Shaymia týkalo, byl šťastný, že si lady Judita starého učitele pamatuje. Stárnoucího muže tyto návštěvy tak těšily, že Sharlarra neměla srdce ho o tuto milou představu připravit.

Vzpomněla si na něco, o čem se jí Danilo zmínil na posledním večírku u Galindy Havranostromé, a řekla: „Měla tudy projet karavana ze Západní Brány. Věřím, že všechno proběhlo v pořádku a že jsi dostal krabici s vínem a dožínkové koláče?“

Shaymius se spokojeně poplácal po břiše. „Dostal. Medovina byla hladká jako zadek elfí holky. Ve vzduchu už je cítit noční mrazík a nic nezazené zimní bolesti líp než džbánek horké kořeněné medoviny. Koně samo sebou přijdou na řadu jako první, ale dáš si džbánek?“

„Jestli nám koně nějaký nechají, tak určitě.“

„Nebuď hloupá, děvče. Koně ne…“ Stařec zmlkl, když mu došlo, že to byl žert, a obrátil oči v sloup. Z opasku sundal škrabku na kopyta o hodil ji elfce. „Za to mi pomůžeš tyhle tři hezké hřebečky uložit ke spánku. Když už o tom mluvíme, na co potřebuješ tři koně? Podle toho, jak vypadají, jsi nejela tak rychle, abys potřebovala měnit koně?“

Sharlarra zvedla přední nohu a začala z kopyta seškrabávat kousky rozdrcených žaludů, které se na ně lepily. „Klisny na venkovských statcích jsou v říji.“ Až potud to byla pravda a Shaymius si z toho vyvodí vlastní závěry.

Starý muž souhlasně zabručel a poplácal koně, na němž Liriel odjela z Hlubiny, po lesklém černém boku. „Jo, tohle jsou dobře vybraní samci. Lady Kassandra se teda pořád stará o plemenné knihy?“

„To by mě vůbec nepřekvapilo.“ Matriarcha rodu Thann řídila všechny stránky rodinných obchodů a podle toho, co Sharlarra pozorovala, se o totéž pokoušela i u všech jednotlivých členů rodiny. Lady Kassandra měla tak silnou vůli, až Sharlarra věřila, že všichni hřebci na odlehlých statcích Thannů by v této záležitosti instinktivně očekávali její radu, ať už má plemenné knihy, nebo ne.

„Skvělá dáma, tvoje matka,“ řekl Shaymius a upíral na Sharlarru pohled, jako by ji vyzýval, ať se mu odváží odporovat. „Má dobré oko na obchody.“

„Nechat tě pracovat tady byla tedy určitě dobře odvedená práce,“ přešla elfka přímo k jádru věci. „Koně by si nikde nemohli přát lepší péči než u tebe a žádný z kupců, který kdy spal pod touhle střechou, si jediným slovem nestěžoval.“

Správce spokojeně přikývl. Třebaže je starý, jeho zaměstnavatelé jsou spokojení a má své místo jisté. Dal se do čištění černého hřebce a naštěstí si vůbec nebyl vědom skutečných okolností současného postavení.

Sharlarra samozřejmě řeči zaslechla. To byla jedna z výhod toho být učednicí ve věži Černá hůl. O hrdinských činech mladého Shaymia Azura se skládaly balady a lady Kassandra ochotně zaplatila vysokou cenu, aby lesk jeho staré slávy dopadl na jejího prvorozeného syna. Nějakou dobu dokonce přehlížela i správcovy pravidelné ranní výlety do rváčského doupěte, cely ve vězení v Hlubinském paláci, určené těm, v nichž pití probouzelo bojechtivost. Cena Shaymiovy svobody, vyplácené několikrát do měsíce, však byla brzy větší než jeho výplata. Tato skutečnost, společně se stupňující se šeptandou, učinila celé záležitosti přítrž. Dědice titulu a majetku rodu Thannů se nesmí dotknout žádný špinavý skandál.

Byl to Danilo, kdo správce přesvědčil, aby Shaymia ještě naposledy vykoupil na svobodu a nabídl mu toto nové zaměstnání. Starý válečník, kterého život ve městě stále více nudil a který toužil po dobrodružstvích, jež už nikdy znovu nepřijdou, nový úkol nevnímal jako trest vyhnansrví za rvačky, ale jako ocenění svých schopností, které tak běžně stavěl na odiv. Pokud šlo o Dana, Shaymius Azur si podle něj zasloužil této příjemné lži věřit až do smrti.

V tom s ním Sharlarra mohla jen souhlasit.

Jakmile byli koně nakrmeni a bylo o ně postaráno, usadili se stařec s elfkou u krbu ve správcově domku, aby džbánky kořeněné medoviny zalévali příběhy a písně o zašlé slávě. Přestože měla Sharlarra tyto vzácné chvilky se starým válečníkem ráda, ulevilo se jí, když Shaymiovy historky konečně vystřídalo mlčení. Jen pro jistotu zazpívala ještě jednu baladu a pokračovala dál, dokud zpěv nepřerušilo starcovo pronikavé chrápání.

Odplížila se od ohniště a ven z boudy a zamířila na mýtinu za stájemi. Z vaku vytáhla velký safír a lahvičku Arunsunova kouzelného prášku, kterou ukradla Danilovi. Než se uloží ke spánku, musí splnit ještě jeden úkol ve prospěch jiné ztracené existence, která se pokouší najít místo v tak často matoucím světě.

V Hlubině zůstal mořský elf, jenž čekal na pomoc při své snaze stát se kouzelníkem. Ačkoli Sharlarra dosud nenašla vhodného učitele, chtěla elfa ujistit, že na něj nezapomněla – a když už bude u toho, vzít si zpátky váček s drahokamy, který Xzorshovi nechala v zástavě. Poté co opustila Liriel a Fjodora, Sharlarru napadlo, že když společně s Khelbenem dokázali drowí dívku vystopovat pomocí věcí, jež předtím vlastnila, jiní pravděpodobně dokáží totéž. Xzorsh měl v blanitých rukou bohatství, ale nebezpečné bohatství.

Mladá kouzelnice rychle prováděla prsty tajemná gesta kouzla, sice složitého, ale téměř stejného jako to, které ji Černá hůl nedávno naučil. Dokončila kouzlo a připravila se na jeho účinky. Sevřela ji neviditelná ruka a táhla po magické cestě. Na okamžik se kolem vlnily všechny barvy, které kdy viděla nebo si představovala, jako nějaká šílená duha.

Prudce se zastavila. Dočasně oslepená zářivým světlem kouzelného přenosu se zhluboka nadechla a očekávala vůni slané vody a všemožné pachy Přístavní čtvrti. Místo toho její smysly naplnil měďnatý pach čerstvé krve a zatuchlý vzduch typický pro místa, která nikdy nespatřila slunce. Ten druh míst, která znala až příliš dobře.

„Tlarra kilaj,“ zamumlala jednoduché elfské kouzlo, které ji naučil Khelben a pocházelo z dávných dob jeho dětství. Zrak se jí okamžitě rozjasnil.

Stála v kameny poseté jeskyni, nevlídném místě mamě osvětleném svítícím lišejníkem, který porůstal kamenné stěny, a s narůstajícím děsem hleděla do tváře stejně polekaného drowího válečníka.

Drow, muž s krátce zastřiženými bílými vlasy a vytetovaným drakem na tváři, se krčil nad tělem velkého ještěra a nožem odřezával pruhy masa. Stvoření ještě nebylo mrtvé. Ocasem rovným jako tyčka ani ztuhlýma nohama nehýbalo, ale očima divoce koulelo.

Na povrch Sharlařiny mysli se začala vynořovat zapomenutá informace. V Harpelově pojednání se tvrdilo, že drowové dávají přednost pojídání živých zvířat, neboť věří, že bolest smíšená s hrůzou dává masu určitou pikantní příchuť.

Temný elf vyplivl napůl sežvýkané sousto syrového masa a zvedl se na nohy. V ruce se mu objevil meč tak rychle a hladce, že Sharlařiny oči vůbec nezachytily, kdy jej tasil.

Zlodějka potlačila třas a rovněž tasila. Už když to dělala, pochopila marnost své snahy, dokonce ještě dřív, než zahlédla stíny, jak se pohybují a přesouvají. Z nekonečné podzemní noci se vynořil kruh temných válečníků a začal se stahovat kolem ní.

„Zapitta doart!“ vyštěkl drowí lovec. Jeho komplicové se okamžitě zastavili. Rudýma očima zalétl k safíru, který Sharlarra stále svírala v ruce.

„Jsou další?“ zeptal se důrazně a jeho obecná řeč měla zároveň hrubý i melodický přízvuk.

Elfka rychle pochopila, co má na mysli. Chtěl vědět, zda za ní může dorazit ještě někdo další.

„Další takové drahokamy?“ zeptala se a pokrčila rameny. „Řekla bych, že tři nebo čtyři. Tohle je jediný, který mám, ale na aukci bylo pár dalších nebroušených kamenů a několik kouzelníků přihazovalo.“

„Dej mi ho.“

Ze všeho nejdřív Sharlarru napadlo kámen mu hodit, ale uvědomila si, že takový čin by mohl být považován za útok. Znepokojovalo ji, že by to nebyl útok a nemá připravené žádné další kouzlo. Vstoupila do kouzelné brány, která neměla pevný cíl určení, aniž měla připravené obranné kouzlo. Byla to chyba, již by neudělal žádný učedník nováček, který by měl všech pět pohromadě.

Opravdu by měla začít věnovat důkladnější pozornost detailům. Věděla, že v těch se ukrývají démoni. Drow to patrně věděl také.

Pomalu se sklonila a položila drahokam na kamennou podlahu, zatímco meč měla stále připravený.

Drow několika rychlými plynulými kroky došel k ní. Než mohla Sharlarra zareagovat, temný elf jí uštědřil surový kopanec do žeber, který jí vyrazil dech a srazil ji na podlahu.

„Lži,“ ušklíbl se válečník, zatímco v kruhu obcházel oběť, „a ještě k tomu neobratné. Chyběl jen jeden drahokam. Myslíš si, že bych si nezjistil přesně, jakou cenu za propuštění pirátské lodi zaplatila?“

Sharlarru napadlo, že vůdce drowů nemluví ani tak k ní jako k ostatním elfům. Byla to chvástavá slova a možná i ospravedlnění. Pokud v těchto řadách vládnou neshody, možná by měla šanci k útěku, kdyby je trochu přikrmila.

Podařilo se jí nadechnout natolik, aby mohla mluvit. „To je dobré vědět za předpokladu, že toho o drahokamech víš dost na to, abys poznal, kdy ti místo safíru podstrčí kousek barevného skla.“

Zuřivý nenávistný výraz, který drowovi přeběhl po tváři, zamrazil Sharlarru až do morku kostí. Cítila, jakou námahu válečníkovi dalo, aby se nepodíval na ostatní temné elfy. Kdyby to udělal, spatřil by v jejich karmínových očích záblesky zlomyslného potěšení a na tmavých tvářích úšklebky. Přesto Sharlarra s mrazivou jistotou věděla, že za zahanbení jejich vůdce draze zaplatí.

„Vstaň,“ poručil drow.

Poslechla a snažila se při tom ignorovat bolest v potlučených žebrech. Drow zaútočil a uštědřil jí řadu bodnutí a seků, které dopadaly rychleji, než je Sharlarra stačila odrážet. Když muž opět poodstoupil, byla elfi zlodějka skutečně upřímně překvapená, že je stále na nohou.

„Tvůj meč,“ řekl drow a významně se podíval na drahokamy zdobený jílec.

Sharlarra sklopila pohled. Kameny z jílce byly vypáčené a zanechaly po sobě jen prázdná lůžka. Její protivník rozevřel dlaň a předvedl jí malou třpytivou hromádku – včetně safíru, který předtím položila na zem.

„Působivé,“ řekla a myslela to vážně.

„Možná pro tebe. Mohl bych ti vytáhnout plíce a játra, aniž bych zanechal jizvu.“

Lesk v drowových očích prozrazoval, jak rád by se do tohoto úkolu pustil, ale zatímco mluvil, mírně pohnul předloktím. Byl to nepatrný pohyb, přesto přitáhl pozornost. Sharlarra si všimla tenké vypouklé linky, která se táhla od loktu k zápěstí – stopy, již se drow očividně snažil zakrýt.

„Žádnou jizvu?“ zeptala se a významně se podívala na jeho paži. „Škoda, že tvůj předchozí protivník nebyl tak šikovný jako ty.“

Tmavá tvář se zkroutila vzteky a Sharlarra věděla, že udeřila na správnou strunu. Zemře – s tím se nedá nic dělat – alespoň však bude mít rychlejší a milosrdnější smrt, než byla ta, již prožíval polomrtvý ještěr.

Drow učinil výpad a záštitou meče zachytil Sharlařinu nyní nevyváženou zbraň. Obratným manévrem elfku odzbrojil a dalším rychlým úderem odrazil její pokus vytáhnout dýku. Drow se vymrštil, otočil, tvrdě švihl loktem do výšky, vrazil jej Sharlaře do obličeje a vzápětí ji udeřil hruškou meče.

Bolest vybuchla v jasném záblesku a ihned po ní vytryskl proud krve. Sharlarra se jí snažila co nejvíc otřít, ale oči ji pálily a slzely. Oslepená nedokázala odrážet nebo uhýbat opakovaným úderům, které jí drow uštědřoval naplocho mečem, ani výsměšným pálivým ranám ostřím.

Mamě, jakoby z velké dálky, si elfka začala uvědomovat nádherné světlo, přicházející odněkud zpoza jeskyně. Cítila, že padá, a nezáleželo jí na tom.

Snesl se na ni pocit klidu zmírňující bolest, který neměl nic společného s bitím, jež jí uštědřoval pomstychtivý drow. Navzdory všemu, co provedla, navzdory tolika chybám, kterých se v životě dopustila, na ni čekalo místo světla. Sharlarra nikdy nedoufala, že by něco takového bylo možné.

A když ji tedy nakonec obklopila temnota, elfka do ní vstoupila s úsměvem na tváři.

Khelben Arunsun se krčil v opuštěné jeskyni několik mil od Přístavu Lebek, osvětlené uhasínajícími paprsky oslepujícího světelného kouzla. Pečlivě dělil pozornost mezi zbitou elfku na podlaze jeskyně a tiché tunely za ní. Banda drowů se rozprchla jako švábi před světlem nečekaně rozsvícené lampy, ale když šlo o temné elfy, dokonce ani arcimág si nemohl dovolit sebemenší neopatrnost.

Sharlarra zasténala a pohnula se. Kouzelník jí rozevřel čelist, nalil jí do úst další léčivý lektvar a zachmuřeně přísahal, že učednici přinutí všechny tři si odpracovat. V duchu si dělal seznam nejodpornějších prací a pro jistotu si jich i několik vymyslel.

Elfčina víčka se zatřepetala, otevřela a oči se pomalu zaostřily. Na kratičký okamžik se v jejich zelených hlubinách zračila všechna bezútěšnost severské zimy.

Khelben se nemusel ptát, co to znamená. I on zažil chvíle, kdy jej ani trochu nepotěšilo, že se při probuzení stále nachází mezi živými.

Zakryl tyto myšlenky, aby se nezračily v jeho tváři, a hrůzostrašně se zamračil. „Holka hloupá. Co jsem ti říkal o boji s drowy?“

Sharlarra se namáhavě zvedla, podepřela na jednom lokti a špičky prstů druhé ruky si přitiskla na velkou bouli na čele.

„Nedělat to?“ zkusila.

„To taky.“ Kouzelník si povzdechl a posadil se na paty. „Lady Sharlarro Vindrith – pokud je to skutečně tvoje jméno – máš ponětí, co jsi provedla?“

„Myslela jsem, že pomáhám dvěma společníkům na jejich výpravě.“

„Vůbec jsi nemyslela! Liriel Baenre není jen nějaká obyčejná drowka, i když Mystra ví, že i to by bylo dost špatné. Otevřela se moci Lloth způsobem, jakým to kdy dokázalo jen málo smrtelníků. Byla, byť nakrátko, jakýmsi avatarem. Někteří by ji mohli nazvat Vyvolenou.“

Elfčina tvář opět ztratila barvu. „To tedy vysvětluje, co se stalo na Promenádě,“ řekla pomalu.

„Ano, slyšeli jsme o tom,“ zabručel Khelben. „Laerel odjela do Země věčnosti, aby se pokusila najmout elfí kleriky, kteří by pomohli posílit obranu Promenády. Má paní má ráda nemožné výzvy a beznadějné věci.“

„To je pravda, ale také ji přitahuje vaše veselá povaha,“ pokusila se o drzý tón a ironický úsměv. Nikdy předtím si takovou poznámku nedovolila. Nejspíš usoudila, že její učednictví jednou provždy skončilo.

Khelben na ni chvíli zůstal hledět. „Nezeptáš se na mořského elfa?“

Její maska se roztříštila a fialové oči získaly nešťastný výraz. „To není třeba,“ odpověděla tiše. „Hledala jsem Xzorshe a místo něj našla drowí válečníky. Nejsem tak hloupá, abych věřila, že mu poděkovali za to, že jim vrátil Lirieliny drahokamy, a nechali hojit.“

Tíhu takového břemene znal arcimág až příliš dobře.

„Pak není třeba říkat nic dalšího. S tímhle jsi skončila stejně jako já. Liriel musí na konec její zvláštní cesty sledovat někdo jiný a my se musíme naučit spokojit s čímkoli, co z toho vzejde.“

Khelben vstal a černou holí načrtl rozmáchlý kruh. Několik kroků od nich se objevil zářící oblouk, který sledoval arcimágův pohyb. Když byl kruh úplný, vlilo se dovnitř světlo, naplnilo temnotu a vytvořilo průhlednou kouzelnou hladinu. Khelben se obrátil k elfce. „Jdeš, nebo ne?“

Sharlarra se pomalu zvedla na nohy. „Vy mě chcete zpátky?“

„Nijak zvlášť, ale Laerel ano, a já jsem zjistil, že pokud dostane, co chce, je můj život mnohem příjemnější.“

Oči se mu zableskly pobavením na vlastní účet a při pomyšlení na svou paní se usmál s ohromujícím šarmem. Khelben si kouzlo své osobnosti dobře uvědomoval a neváhal ho použít. Spokojeně si všiml, že Sharlarra udělala krok k němu dřív, než si uvědomila, že se rozhodla vrátit.

Společně prošli bránou. Khelben zaznamenal lítost v dívčině tváři, spojenou s tím, že si uvědomila, že Lirielin osud leží mimo její dosah. Přesto se rozhodl, že si na ni v budoucnu bude dávat větší pozor.

A v lese daleko od nich se Liriel převalila ve spánku, sužovaná jedním ze snů, které ji začaly během odpočinku pronásledovat. Ve snu bloudila šedým světem, zbaveným slunečního tepla i chladné tajuplnosti Temných říší – a byla úplně sama.

Napůl bdělá a napůl ponořená ve snu zatápala po Fjodorově pokrývce a zjistila, že je prázdná. Na okamžik ji zcela pohltil pocit osamění a opuštěnosti a pak se kolem jejích pátrajících prstů sevřela silná ruka. Hřejivá přítomnost ji naplnila klidem a láskou.

Uklidněná spala dál.

Fjodor vše pozoroval z mista na stromě několik kroků od tábořiště, kde držel první hlídku. Všiml si náhlého neklidu, který jeho přítelkyni připravil o pokojný spánek, a jemného úsměvu, jenž vystřídal okamžiky rozrušení. Drowí dívky se dotkl měsíční paprsek a propůjčil jejím ebenově černým rysům chladivě modrý nádech.

Rašemenský válečník sledoval měkké světlo vzhůru do baldachýnu stromů. Na okamžik si představil noční oblohu ve své rodné zemi a dovolil si snít o tajemstvích, která jej čekají.

10.

Drsná probuzení

Liriel klopýtala prudce se svažujícím tunelem. Z nějakého důvodu, který nechápala, běžela pozpátku. Zvuky jejích kroků se rozléhaly jako dunění válečného bubnu a do nekonečna se odrážely hustou šedou mlhou. S nezmenšenou silou kráčely stále dál a dál.

Skopla boty, pokračovala v cestě bosá, ze všech sil se pokoušela nevšímat si úlomků ostrých jako břitva, kterými byla kamenná podlaha posetá, ale své krvavé stopy přehlížet nemohla. Chladný kámen nevysával z její krve životní teplo. Ve skutečnosti byly malé otisky stále jasnější, až se rozzářily rubínovým světlem, které rozpálilo vlhké stěny a naplnilo mlhou zahalený tunel nejasným karmínovým oparem.

Drowka také cítila krev, stejně živě, jako ji viděla. Sladce zemitá pachuť probudila někde hluboko v ní jakousi prvotní součást jejího já a jako zpěv sirény vábila dravce uvnitř.

Liriel zuřivě potřásla hlavou ve snaze udělat si v ní jasno a pročistit si mysl, avšak další vůně, ostrá a dřevitá a stejně neznámá jako silná, se nad ní vznášela jako mrak a udržovala krvavé vábidlo mučivě blízko. Nenechají na pokoji. První otisk nohy začal zpívat.

Z krvavé stopy se zvedal pramínek karmínové mlhy a společně s ním jasný soprán. Liriel poznala vzývání Lloth, které se v Arach-Tinilith každý večer zpívalo na bohoslužbách. Zářivé stopy se jedna po druhé připojily ke zpěvu. Tunel se naplnil složitým kontrapunktem několika hlasů, znějícím v rytmu dunivé ozvěny Lirieliných kroků. Tenká vlákna karmínové mlhy vířila a proplétala se v zubatých, klikatých vzorech a vytvářela vizuální ztvárnění chvalozpěvu – a kreslila potměšilé tváře a kynoucí ruce démonů a nestvůr, jaké Liriel nikdy nespatřila a ani neznala jejich jména.

Drowka tvrdě narazila do kamenné zdi. Když si uvědomila, že nemá kam jít, naplnilaji hrůza. Náhle dusnou lesní vůní prolétl jako meč chladný prudký vánek. Rudá mlha se soustředila do jednoho místa a v jediném prudkém poryvu vylétla vzhůru. Samotný tunel se rozplynul, pevný kámen přeměnil nájemný opar a pak se rozdělil na tisíce tenkých šedých vláken.

Liriel se probudila, lapala po dechu a tloukla sebou, stále zamotaná v noční můře. Uplynulo několik zoufalých okamžiků, než si uvědomila, že je zamotáná i ve skutečnosti. Pokrývaly ji silné vrstvy pavučin a poutaly ji k lesní půdě. Těsně mimo její dosah cupital krvavě rudý pavouk velký jako krysa. Pobíhal kolem, stále spřádal svazující sítě a bzučel si chvalozpěv na Lloth.

Na zem dopadla štíhlá obutá bota a pavoukova píseň skončila vlhkým výbuchem. Do pavučiny kolem Liriel se ponořily ruce s dlouhými prsty a sevřely ji. Prudkým trhnutím ji postavily na nohy a prudce odhodily stranou.

Dívku na okamžik obklopily nezaměnitelné víry a chaos kouzelné brány. Než stihla popadnout dech, vyhodilo ji to na zem pokrytou spadaným listím.

Liriel se několikrát převalila, zastavila, posadila se a smetla si z obličeje několik lepivých vláken. Fjodor klesl na kolena k ní a ona se mu vrhla do otevřené náruče. Tiskli se k sobě, dokud její divoce bušící srdce nezpomalilo a z vnitřního ucha se nevytratil přízračný zvuk vlastních kroků.

Nakonec se vymanila z objetí a vzhlédla do Trniny zachmuřené tváře. Elfka stála nad nimi. Ruku měla položenou na meči, jako by za drsnou záchranu očekávala odplatu, a její zlatozelené oči si Liriel měřily neochvějným pohledem bez jakéhokoli výrazu.

„Děkuju ti,“ řekla drowka vřele.

Elfka neodpověděla a místo toho se obrátila k Fjodorovi. „To byl nebezpečný a hloupý čin. Ten výhonek udržoval drowku ve spánku. Když jsi ho z ní sundal, umožnil jsi jí uniknout ze snu.“

„Měl jsem ji nechat samotnou a lapenou v pasti?“ zeptal se důrazně.

„Pokud je to třeba, aby Lloth svými špinavými prsty nedosáhla do mojí země, tak ano!“ zavrčela elfka. „Raději ať ten sen zůstane v Lirielině hlavě, než jej vypustit do skryté vlasti mého lidu!“

Lirieliny rozbouřené myšlenky se začaly uklidňovat a paměť se jí vrátila. Nejistě se zvedla na nohy a postavila proti elfce. „Uhodila jsi mě. Proč?“

„Bylo to jednodušší než se s tebou hádat.“

Při té odpovědi se Fjodor sytým basem zasmál, čímž si od obou žen vysloužil nevěřícný zamračený pohled. Zatvářil se vážně, třebaže v očích mu smích zůstal, a pokynul jim, ať pokračují.

„Do Rašemenu vede kratší cesta, taková, po níž nemůže kráčet žádný kouzelník. Nechtěla jsem, aby Llothiny oči tuto cestu spatřily. Kamkoli jdeš, ona tě následuje.“ Elfka zvedla jedno havraní obočí. „Sen, který tě tak rozrušil, to dokazuje, je to tak?“

Liriel se prudce odvrátila a začala přecházet. „Co ode mě chce?“ zeptala se zoufale. „Proč mě nenechá na pokoji?“

Trnin chladný pohled zledovatěl. „Pojď a podívej se.“

Obrátila se a odkráčela do lesa. Liriel s Fjodorem si vyměnili zmatený pohled, pokrčili rameny a vyrazili za ní.

Došli na malou mýtinu, příjemné místo poblíž hluboké průzračné tůně. Očividně to bylo místo, kam se s oblibou chodila napájet lesní zvířata. Okolním porostem se vinuly vyšlapané cestičky a na skloněných větvích visely chomáče srsti. Tyto detaily rychle postřehli a stejně rychle je i zapomněli, neboť na opačné straně mýtiny se jim naskytl pohled, který je udeřil do očí jako trpasličí válečné kladivo.

Dva drowí muži byli přivázáni ke stromům tak, že měli paže vytažené v bolestivé pozici vysoko nad hlavou. Oba měli jednu nohu zachycenou v kovovém zařízení, které vypadalo jako pevně sevřené čelisti s děsivými zuby, jednalo se o nějaký druh pasti. Byli mrtví už nějakou dobu, ale podle hlubokých ran, které po sobě zanechala jejich snaha vyprostit se z pastí a provazů, neměli rychlou smrt.

„Pasti na vlky,“ řekla Trn chladně. „Tihle drowové jsou nájezdníci, obyvatelé Temných říší. Nacházejí potěšení v bezohledném zabíjení. Zabíjejí elfy, zvířata i lidi – je jim to jedno. Zemřeli smrtí, kterou přichystali jiným.“

Liriel dlouze a pomalu hvízdla. „Ty se s ničím nepářeš, co?“

„Alespoň jsem je nestáhla z kůže,“ zdůraznila Trn. „Vraťme se k našemu problému. Tihle drowové nejsou spojenci uctívačů Vhaerauna. Prohlédni si jejich odznaky. Jsou z Temných říší.“

„To už jsi říkala. Proč je to důležité?“ zeptal se Fjodor.

„Vyvolejte kouzlo, které odhaluje magii, a uvidíte.“

Drowka pokrčila rameny a vyvolala jednoduché kouzlo. Mýtinu okamžitě naplnil blankytně modrý opar. Téměř všechno, co měli drowové u sebe, začalo zářit – boty, pláště, zbraně.

Podívala se na Trn. „Tihle útočníci jsou mrtví už pěkných pár dní. To všechno by se už mělo rozplynout.“

„Ano, mělo.“

Liriel užasle potřásla hlavou. „Jak je to možné? Nejsem z Temných říší pryč dlouho. Když jsem odcházela, nikdo nedokázal vytvářet kouzla nebo magické předměty, které by snesly slunce. Je možné, že se to tak rychle změnilo?“

„Něco se změnilo,“ souhlasila elfka. „Jak k tomu došlo a co to znamená, není dosud jasné. Ti, kdo věří, že bohové vědí víc než smrtelníci, a kdo zpozorovali zájem Pavoučí královny o tvou osobu, by mohli dojít k závěru, že v tom hraješ nějakou úlohu.“

Liriel se ztěžka posadila na spadlý kmen. „Co se to děje?“

„Zjistit to je úkolem othlor Sofie.“ Elfčiny oči zalétly k Fjodorovi. „Čarodějnice, která mě vyslala ve tvých stopách, mluvila o tvé výpravě za Poutníkem. Měla vidění, ve kterém spatřila drowku.“

„Spatřila Liriel?“ užasl a do hlasu se mu vkradla nepatrná naděje. „Viděla, co se stane, a schválila to?“

Trn si tiše pohrdavě odfrkla. „Nebuď hlupák. Vidění hovoří v symbolech. Čarodějnice spatřila vránu se zlatýma očima, která měla na krku amulet.“

Fjodor se obrátil k Liriel. „Othlor Sofie mi nakázala najít Poutníka a vrátit se. Přesně její slova zněla ‚a ona tě přivede domů‘. Poutník je můj osud, malá vráno. Neříkal bych to, kdyby to jméno náleželo jen zlatému amuletu.“

Dívka se natáhla pro jeho ruku a propletla prsty s jeho. „Tak proto sis byl tak jistý, že mě tví lidé pustí do Rašemenu,“ řekla zamyšleně. „Myslíš, že ta Sofie dokáže pochopit, co se děje?“

Vážně přikývl. „Patří k nejmocnějším wychlaran v naší zemi.“

„No tak to si pospěšme. Jak je to ještě daleko?“

Trn poklekla na jedno koleno. Odhrnula stranou spadané listí a vytáhla z boty nůž. Několika rychlými pohyby načrtla do písčité půdy hrubou mapu.

„Jsme tady, ve Vysokém hvozdu,“ řekla a poklepala na velký šedý valoun. „Moře je daleko na východě a tady leží Hlubina. Na dobrých koních byste se tak daleko dostali za dva nebo tři dny. Rašemen je zde.“ Zabodla nůž do země na vzdálenost paže.

Lirielino srdce pokleslo. „Nemám žádná kouzla na cestování, která by nás dostala tak daleko. Mluvilas o kratší cestě?“

„Ta vede mou vlastí. Je tam mnoho bran a moji lidé jimi bez obtíží cestují, ale nemůžeme znovu riskovat to, k čemu došlo.“ Chladně se podívala na Fjodora. „Mám s sebou bylinu, která roste jen u nás doma. Už jen samotná její vůně ti bránila probudit se. Když sníš jediný lístek, ponoříš se do hlubokého spánku, kam nedosáhnou ani sny. Bylina s sebou však nese určité riziko – někteří z těch, kdo ji ochutnají, se nikdy neprobudí – ale aspoň tě tvá bohyně nemůže následovat ve snech.“

Drowka prudce vytrhla ruku z Fjodorovy. „Ona není moje bohyně,“ prohlásila důrazně. „Vytáhni tu kytku. Od snů se nemám čeho bát, stejně jako se nemám čeho bát od ní!“

Elfka pokrčila rameny a sáhla pro váček s bylinami. „Já nejsem ta, kterou o tom musíš přesvědčovat.“

Shakti se prudce posadila, když ji jeden z vlastních strážných golemů vyburcoval ze spánku. Vykroutila se z tvorových kamenných rukou a vstala z postele. Na věšáku viselo připravené čisté roucho, které jí tam nechali sloužící, poslední dobou mnohem pozornější. Navlékla si ho a přepásala bičem s hadími hlavami a pak si nazula střevíce. Těsně za otevřenými dveřmi její komnaty se vznášel disk. Nebylo se třeba ptát, kdo jej poslal.

Rychle vytáhla z tajné přihrádky v psacím stole složený pergamen. Zastrčila si ho do rukávu a usadila se na disku, připravená vyrazit přes menzoberranzanskou jeskyni. Pocta, které se jí dostalo, téměř – ale jen téměř – utišila její podrážděnost kvůli ztraceným hodinám spánku. Po bezesném pobytu v Propasti představoval dokonce i neklidný odpočinek v Temných říších vítanou a nezbytnou útěchu.

Magický dopravní prostředek ji opět donesl ke dveřím audienční síně Matrony Triel. Tentokrát na ni čekaly dvě kněžky. Quenthel Baenre stála s hrdě vztyčenou hlavou vedle sestřina trůnu. Na sobě měla honosné vyšívané šaty z nejjemnějšího hedvábí a vlasy měla vyčesané ve složitých vlnách a copech, jejichž tvar pomáhaly držet šňůry černých perel. Na krku jí visel medailon, který byl symbolem Matrony mistry Arach-Tinilith.

Takto se tedy Triel rozhodla nově navrátivší se sestru využít, pomyslela si Shakti. Bylo to moudré rozhodnutí. Mocná a ctižádostivá Quenthel by byla silnou soupeřkou v boji o trůn Baenre. Tím, že z ní udělala hlavu kněžské akademie, dala Triel sestře vlastní království. Jen málokterá Matrona matka vládla takovou mocí jako Matrona mistra Arach-Tinilith, a jak lépe vystavit na odiv Llothinu přízeň než tím, že kněžku z rodu Baenre, která nedávno vstala z mrtvých, postaví do čela nejdůležitější pevnosti kultu?

Shakti sestoupila z létajícího disku a oběma kněžkám se uklonila. „Matrono Triel, mistro Quenthel. Je mi ctí, že…“

„Ticho!“

Tento rozkaz zahřímala drobná Triel a zaznívala v něm taková magická moc, že to Shakti umlčelo v půli věty. „Tvoje pochlebování mě nezajímá. Pověz nám o své schůzce s mým bratrem Gromfem.“

Pověděla jim většinu toho, co se mezi ní a arcimágem odehrálo. „Nezbývalo mi nic jiného než se s ním setkat,“ uzavřela to. „Poslal mě za Liriel a očekával zprávu o tom, co jsem dělala na povrchu. Těžko jsem to mohla menzoberranzanskému arcimágovi, potomkovi rodu Baenre, odmítnout.“

„To je pravda, ale proč jsi mu slíbila Lirielin amulet?“ dožadovala se odpovědi Matrona.

„Protože ho chce,“ řekla Shakti. „Moc, moc ho chce. Pátrání po Poutníkovi vyčerpá jeho zdroje, a co je ještě důležitější, odvede jeho pozornost od nebezpečnějších záležitostí. Mezi následovníky Maskovaného boha se vedou řeči o rebelii. Dřív nebo později se to arcimágovi donese. Nebylo by prozíravé zaměstnat ho někde jinde?“

Quenthel to pobavilo. „Krysa, co si honí vlastní ocas! Jak náležité. Řekni mi, jaké zdroje můj drahý bratr tomuto úsilí obětuje?“

„Najal si žoldnéřský oddíl. Nenápadně.“

„To je sotva něco, o čem by chtěl slyšet zpívat na tržišti,“ zamumlala Triel. Opřela lokty o opěradla trůnu, položila si bradu na sepjaté ruce a zamyslela se nad tím. Po chvíli se její rty stáhly v nepatrném úsměvu.

„Odhalím tenhle malý plán, a abych drahého bratra podpořila, poskytnu mu vlastní vojáky a zajistím úspěch výpravy – nebo, přesněji řečeno, její dlouhé trvání! Bylo by rozumné nechat si vyrobit kopii amuletu. Pokud bude někdy hrozit, že se mu tu Lirielinu cetku podaří najít, pošleme ho po stopě falešného amuletu. Tak se bude za vlastním ohonem honit o něco déle. Mezitím najdeš ten pravý a přineseš mi ho.“

Shakti uctivě sklonila hlavu. „Napadlo mě, že byste mohla říct něco takového, a přinesla jsem to, co vám umožní okamžitě začít. Vzala jsem to z jedné z Lirieliných knih.“

Podala Triel složený pergamen, stránku vytrženou z jedné knihy o lidech. Na ní byla pečlivě vyvedená podrobná kresba malé dýky v runami pokrytém pouzdře. Matrona ji strohým přikývnutím pochválila.

„Je toho víc,“ upozornila Shakti. „Gromf věří, že je Liriel mrtvá. Řekla jsem mu to, abych zajistila, že bude pátrat po artefaktu, ale ne po Zedriniset.“

Zedriniset: Vyvolená Lloth.

Zvolila toto slovo záměrně a zapůsobilo to. Vražedný záblesk v Trieliných očích prozradil, jaká odměna její až příliš oblíbenou neteř čeká. Shakti si poznání ukryla jako nejvzácnější poklad.

„Vychytralé, ale krátkozraké,“ podotkla Triel. „Co budeš dělat, když se Paní chaosu rozhodne, že se k nám Liriel musí vrátit?“

„Pokud je to vůle Lloth, sama princeznu přivedu zpátky,“ řekla Shakti. Kývla ke Quenthel. „Vezmeme-li v úvahu nedávnou poctu, které se rodu Baenre dostalo, nebude nemožné něčemu takovému uvěřit. A do té doby bude lepší, když arcimág nebude mít důvod svoji dceru hledat.“

„Jsi věrná,“ poznamenala Triel. V Matronině hlase zaznívaly ironie i zvědavost.

„A proč bych nebyla? Rod Hunzrin je už dlouho spojencem Prvního rodu. Když se vám nebude dařit, nemám tím co získat, ale z vaší přízně mohu získat mnoho.“

„Hrubé jako trpasličí sekera,“ zabručela Quenthel.

„Prozatím jsem tomu ráda,“ řekla Triel. „Ještě jednou promluv bez obalu a řekni nám, proč Gromf nemůže získat amulet.“

Shakti o této otázce dlouho uvažovala, ale odpověď ji napadla až nyní.

Všechno to do sebe zapadalo: její nemizící piwafwi, to, že bublina duší na povrchu vydržela i navzdory příchodu dne, Quenthelina vítězná slova při přeměně z yochlola na drowí ženu.

„Liriel použila Poutníkův amulet k tomu, aby přenesla drowí magii na povrch,“ řekla pomalu, „ale neuvědomila si, jak mocný ten lidský šperk je nebo že následky jejího kouzla mohou být mnohem rozsáhlejší, než by kdy pokládala za možné.“

Triel naklonila hlavu. „To si také myslíme.“

Kněžky chvíli setrvávaly v mlčení, ponořené ve vlastních myšlenkách.

Shakti se z obludnosti tohoto odhalení točila hlava. Posun ke strategickému myšlení byl silný a důsledky ohromující. V myšlenkách se vrátila k útoku staré Matrony Baenre na Mitrilovou síň, a zvláště k nešťastné bitvě na místě, které lidé nazývají Strážcovo údolí. Drowy neporazily spojené síly trpaslíků, lidských barbarů a kouzelníků, ale příchod dne. Kdyby taková bitva byla vybojována dnes, mohli by ji vyhrát! Až se to ostatní drowové dozvědí…

Toto byl samozřejmě důvod, proč si ji dvě ženy z rodu Baenre předvolaly. Až se to ostatní drowové dozvědí, co je udrží pod zemí? Proč by se menzoberranzanští muži podrobovali vládě Matron, kdyby měli jiné, přitažlivější možnosti?

„Náhle ses pro nás stala velice důležitou,“ řekla Triel tiše. „Jako kněžka-zrádkyně se dostaneš na místa, kam žádná z nás nemůže. Můžeš zajistit, aby se o tomto vývoji nikdo nedozvěděl. Budeš uši, které naslouchají, a meč, jenž umlčuje.“

Shakti sklonila hlavu na znamení souhlasu – neměla na vybranou – ale nedokázala se ovládnout, aby nevyjádřila výhrady. „Mnoho očí mne vidělo přicházet do domu Baenre. Ostatní kněžky se budou ptát proč.“

„Samozřejmě že budou, a my jim poskytneme vysvětlení, které každý pochopí. Válka zpustošila naše zásoby otroků a dělníků, narušila obchod, zpomalila produkci nezbytného zboží. Až budou urození i obyčejní drowové oblečení v nových vlněných šatech a budou hodovat na mase rothe a sýru, budou na rod Hunzrin hledět jako na věrné služebníky rodu Baenre. Dohlédni na to.“

Toto byl Shaktin největší sen, ještě větší než smrt nenáviděné soupeřky! Nedokázala radost zcela zakrýt. Konečně se dočkala uznání svých schopností a nadání! Byla stejně ctižádostivá jako ostatní drowové, avšak nepřála si vládnout. Dokázala řídit obchody a výrobu metodickým a puntičkářským způsobem, jehož většina chaotických příslušníků jejího druhu nebyla schopna. Při plnění úkolu, který jí Triel předložila, se může zaskvět.

Shakti se hluboce poklonila. „Vše bude provedeno. Měla bych však upozornit, že obchod s povrchem může být na nějakou dobu přerušen. Někteří z našich kupců uctívají Vhaerauna. Magie Temných říší, kterou si s sebou odnesli, se už dávno vytratila, takže nepředstavují bezprostřední hrozbu, ale musíme jim zabránit v návratu, aby toto tajemství neodhalili.“

„Souhlasím,“ prohlásila Matrona Triel. „Nejrozumnější by bylo kupce vyhledat a zničit. Tajemství se nesmí dostat mimo zdi téhle místnosti.“

„A co samotná Liriel?“

Matroně chvíli trvalo, než odpověděla. „Jestli to půjde, přiveď ji zpátky, když ne, zabij ji. Ze všeho nejdůležitější je získat Poutníka. Jestliže vyvolal tak hlubokou změnu, kdo ví, co dalšího by mohl dokázat?“

Nečekané objevení se lidského kouzelníka a jeho proklatého světla způsobilo, že měl Gorlist skutečně mizernou náladu. Mlčky se plížil zpátky k ležení Dračího pokladu. Brindlor nic neříkal, především proto, že zlověstné zamračené pohledy, které po něm Gorlist čas od času vrhal, jej upozorňovaly, aby se vyvaroval jakéhokoli srovnání s Merdrithem.

Gorlist se zastavil na okraji průrvy. Brindlor se uvážlivě držel krok za ním. Ze špinavé vody se zvedal zápach městských splašků a rozkládajících se těl a pěvec smrti netoužil do této nechutnosti přidat i ostatky vlastního smrtelného těla. Válečník vytáhl z Lirielina měšce několik drahokamů a hodil je do kalu.

„Pochopitelné,“ poznamenal Brindlor, „ale stejně je to škoda.“

Válečník k němu rychle obrátil pohled. „Neboj se. Nejvybranější kámen jsem schoval pro tebe.“

Sáhl do tajné kapsy a vytáhl velký rudý drahokam. Položil jej Brindlorovi do dlaně. Než stačil pěvec smrti ustoupit, Gorlist mu prudce ohnul zápěstí, srazil jej na kolena a zkroutil mu ruku za záda. Znovu si drahokam vzal a odhodlaně jej přiblížil k pěvcově obličeji.

Brindlor se zmítal, když se mu špičatý kámen přitiskl na čelo. Rubín zazářil jasným rudým světlem a začal si propalovat cestu do Brindlorovy lebky.

Brindlor se probral na pryčně, ačkoli si nevzpomínal, jak se tam dostal. Stejně tak nedokázal odhadnout, jak dlouho byl v bezvědomí. Vlastně si nebyl jistý vůbec ničím kromě pulzující pálivé bolesti těsně nad očima.

Opatrně se dotkl čela a ucítil tvrdý hladký povrch rubínu, který tam měl zasazený.

Drahokam na jeho dotek zareagoval zábleskem spalujícího horka. V mysli se mu vynořil živý obraz: drowí kněžka s hranatou krutou tváří a smyslnými plnými rty. Pozorně hleděla před sebe a její karmínové oči se pohybovaly, jako by si prohlížela místnost.

Nisstyre? zeptala se. Slova zněla v pěvcově bolestí otupené mysli jako vyzvánění zvonů.

„Mluvte potichu, nebo mě rovnou zabijte,“ zamumlal Brindlor.

„Vida, pěvec smrti i rubín se už probudili,“ ozval se Gorlist s náramným uspokojením. Vstoupil do Brindlorova zorného pole a chytil ho za tuniku. Hrubě ho vytáhl do sedu a opřel o stěnu. Když byl hotov, dřepl si, aby si byli tváří v tvář, a pozorně se pěvci smrti zahleděl do obličeje.

„Jenom opakuj, co říká. Ona moje slova dobře uslyší.“

Nisstyre? zeptala se kněžka znovu, důrazněji. Brindlor, stále omámený, otázku zopakoval.

„Je mrtvý. Dračímu pokladu nyní velí jeho syn Gorlist.“

Ten Gorlist asi budeš ty, je to tak?

Brindlor přetlumočil slova, když už ne jízlivou intonaci, jež byla pro drowí ženy typická.

Kdo je novým hostitelem kamene?

Brindlor usoudil, že je na čase, aby promluvil sám za sebe. „Jsem Brindlor Zidorion z Ched Násadu, pěvec smrti proslavený písněmi o temné slávě.“

„Bude zpívat o pádu a smrti Liriel Baenre,“ dodal Gorlist. Odmlčel se a pak mírně a zdráhavě sklonil hlavu. „Pokud si to stále přejete.“

Tvé a mé záměry jsou v souladu.

Brindlor odpověď zopakoval. Gorlist se usmál. „Myslel jsem si to.“

Přiveď všechny své muže do trolích jeskyni poblíž Jeskyně zářícího drakostěje. Tam se s vámi setkám.

Jakmile Gorlist uslyšel pokyny, třpyt v jeho očích prudce pohasl. „Vy se k nám připojíte? Není třeba, abyste se vystavovala nebezpečí dlouhé cesty tunely, natož Noci nad zemí! Rubín vám umožní vše vidět pěvcovýma očima.“

Časem mi možná tento pohled bude připadat užitečný nebo přinejmenším zábavný. Do té doby budete oba dělat, co vám řeknu. Sám Gromf Baenre dohlédne na to, aby vám dobře zaplatili.

V rubínu vzplálo spalující horko a pak se bolestivá přítomnost ztratila.

„Je pryč,“ řekl s úlevou Brindlor, který konečně promluvil sám za sebe. Obrátil ke Gorlistovi zuřivý pohled. „Co to má znamenat? Tenhle drahokam, ta ženská? Arcimág? Mám zpívat píseň o smrti princezny Baenre jejím vlastním příbuzným? Proč jsi mi neřekl, že pracujeme pro Gromfa Baenre? Mohl jsem si podříznout krk sám a ušetřit velkého arcimága potíží se zakrvácenou dýkou.“

„Až doteď jsem o zájmu Gromfa Baenre neměl tušení,“ řekl Gorlist. „A pokud jde o druhou věc, ta žena, Shakti Hunzrin, dala drahokam mému otci, kouzelníkovi Nisstyremu. Spolupracovali až do jeho smrti. Úkol mého otce je nyní můj.“

„Dal bych přednost tomu, kdyby drahokam tvého otce byl nyní tvůj,“ zavrčel Brindlor.

Válečník pokrčil rameny. „Rozhodl ses stát bardem. Neříká se, že všechno velké umění se rodí z utrpení?“

11.

Hraniční země

Merdrith stál v docích v Krontu a hleděl přes klamně klidné vody Ašanského jezera. Pár kroků od něj postávali místní malí podsadití rybáři a zkoumavě jej pozorovali. Navzdory tomu, že mu vlněná kápě zakrývala tetování na hlavě, rudé vousy měl začerněné sazemi a na sobě měl hrubý dřevorubecký oděv, vypadal Merdrith jako příslušník thayské kouzelnické šlechty. Rudé mágy v Rašemenu zabíjeli na potkání a ani v okolních zemích nebyli příliš vítaní.

„Cestujete sám?“ zeptal se muž.

„Jedno místo,“ potvrdil Merdrith.

„To vás přijde draho. Neměl jsem v plánu v Rašemenu zakotvit ani se přibližovat k žádnému přístavu. Můžu vás vysadit na břeh na okraji Jasanového lesa, asi den chůze na jih od Imilmaru. Nic víc pro vás udělat nemůžu,“ řekl obranným tónem.

Kouzelník tomu naprosto rozuměl. Přestože rybář nechtěl přijít o možný výdělek, nechtěl ani riskovat hněv mocných sousedů. Ten ubožák nepochybně zamýšlel zůstat přes noc v Imilmaru. Může prodat dnešní úlovek a varovat místního fyrru před podezřelým cizincem, kterého viděl kráčet podél pobřeží na sever. Jak se ukázalo, navrhované místo určení jeho záměrům dokonale vyhovovalo.

„Teskenské zlato může být?“ zeptal se a ukázal malý měšec z jelenice.

Rybář hrabivě vyvalil oči. Popadl nabízené peníze a ukázal řídké zuby v širokém úsměvu. „Brunzel vám uloží věci. Posaďte se a vemte si nepromokavý plášť. Touhle roční dobou by vítr z jezera zmrazil na kost i bílého draka.“

To už Merdrith věděl. Naposledy stál na březích Ašanského jezera uprostřed zimy, kdy patřil ke skupině Rudých mágů, pověřené sebevražedným úkolem zaútočit na strážní věž Čarodějnic a zaměstnat strážkyně na tak dlouho, aby to odvedlo jejich pozornost od hlavní části invazní armády. Navzdory očekávání magie těch několika málo Rudých mágů porazila tu, jíž vládly Čarodějnice z věže.

Třebaže neměla.

Tento nečekaný úspěch Merdritha stále fascinoval a mátl. Podnítil jej k tomu, aby se poprvé v životě zachoval skutečně impulzivně. Zabil ostatní mágy, kteří byli s ním, a přivlastnil si poklady z věže. Samozřejmě to byla velezrada, ale pokud se mu podaří uspět s tím, co měl v úmyslu, může se triumfálně vrátit do své vlasti a žádat pocty.

Připadalo mu zcela jasné, že jedinečná duchovní magie Rašemenu zeslábla. To bylo jediné možné vysvětlení vítězství. Kdyby dokázal odhalit zdroj nové slabosti a způsob, jak jej využít, Thay by měl konečně dobytí Rašemenu a zničení jeho nenáviděných Čarodějnic na dosah. Konkrétně o této věži se říkalo, že je pokladnicí kouzel a učených knih. Merdrith nebyl zklamán a z věže odcházel přesvědčený, že nalezne odpovědi, které hledá.

Jeho kořist zahrnovala čarodějnickou hůl, přesněji řečeno hůl přání ze složitě vyřezávaného ebenového dřeva. S ní zajistil jeden z nejmocnějších a nejlépe střežených úkrytů v celém Rašemenu, místo, kde ukrýval vlastní poklady a tajemství. Touhle dobou už by měl sedět v radě s nejmocnějšími thayskými mágy.

Pak se objevily dvě nečekané komplikace: tlupa drowích zlodějů a rašemenský válečník, který do všeho strkal nos. Drowové narazili na Merdrithovu skrýš – proslulou kouzelnou chaloupku – právě když byl v lese a hledal tam hovorné duchy. Temní elfové vybojovali bitvu s Merdrithovými gnolími válečníky, všetečným Rašemencem i samotnou chýší. Merdrith se z bloudění po lese vrátil právě včas, aby zahlédl poslední vlnu boje, když byl berserkr zahalen ledovým příkrovem. Rašemenci se podařilo z vězení uniknout a pošetile prošel kouzelnou bránou za drowem. Zraněná chýše také zmizela, přesně jak k tomu v případě zranění mělo dojít. Nikdo nevěděl, kam v takových případech chodí, ale podle tradice se sama uzdraví a o příští podzimní rovnodennosti se vrátí, aby opět obcházela rašemenskými lesy.

Merdrith, který měl před sebou téměř rok čekání, přišel o svůj cíl, magii i vlast. Pokud se do Thaye vrátí bez tajemství, po nichž pátral, popraví jej jako zrádce a zběha. Protože ho nic lepšího nenapadlo, uprchl na západ a začal žít jako poustevník ve Vysokém hvozdu, místě neblaze proslulém velkým množstvím bran do Temných říší.

Jeho první pokusy o navázání kontaktu s drowími nájezdníky skončily katastrofálně. Ve Vysokém hvozdu žily malé skupiny temných elfek, pokryteckých kněžek válečnic, jejichž bohyně očividně měla o Merdrithově charakteru a pohnutkách pochybnosti. Jednu z těch otravných černých děvek zabil a z rozhovoru s jejím duchem se dozvěděl o bitvě v podzemí Přístavu Lebek mezi bandou drowích zlodějů známou jako Dračí poklad a další skupinou drowích žen. Jednu z těch žen doprovázel rašemenský válečník a říkalo se o ní, že vlastní artefakt známý jako Poutník.

Merdrith se tedy vydal do Přístavu Lebek, aby tam pátral po drowí ženě, Rašemenci a té zlodějské tlupě. První dva byli dávno pryč, ale nový vůdce Dračího pokladu ochotně souhlasil s uzavřením spojenectví.

Všechno probíhalo hladce. Možná až příliš hladce. Podle Merdritha tkvěl problém v tom najít způsob, jak zabránit tomu, aby se Poutníka zmocnili dřív, než jeho současní strážcové dorazí do Rašemenu.

Neboť zde, a pouze zde, mohl amulet uvolnit veškerou moc.

Rybářská loď zamířila přímo ke břehu. Kapitán vyslal malý člun s jedním veslařem, aby cestujícího dovezl na souš. Merdrith se muži u vesla za námahu odměnil stříbrnou mincí, poslušně zamířil na sever a pečlivě se vzdálil od kraje jezera. Jakmile však rybářská loď zmizela z dohledu, obrátil se do stínů Jasanového lesa.

Našel malou mýtinu a z opasku vytáhl váček s ptačím zobem. Ten rozsypal v širokém kruhu a při tom zpíval starou rašemenskou písničku, kterou vymámil z ducha zabitého berserkra. V Rašemenu byla spousta duchů, kteří stále metali urážky a vedli pověrčivé řeči. Někteří z nich však nechtěně napomohli jeho pátrání.

Šustění listí a praskání ohýbaných větví ohlásily, že Merdrithovo volání bylo úspěšné. Zacouval zpět do úkrytu v porostu a čekal.

Na mýtinu opatrně vkráčela rašemenská chýše na nohách podobných nohám obrovského kuřete. Kromě překvapivé schopnosti hýbat se vypadalo stavení obyčejně – tmavé dřevo, stěny z propletených větví pomazané hlínou, došková střecha a zářivě natřené okenice. Ty byly zavřené, což bylo jen dalším důkazem, že proslulá obyvatelka chaloupky není doma.

Chýše došla doprostřed kruhu z ptačího zobu a několikrát se otočila kolem dokola, snad proto, aby prozkoumala okolní les, nebo možná v rituálu podobném tomu, jaký předvádějí ospalí psi. Ať už byl důvod jakýkoli, vypadala, že ji to uspokojilo. Mohutné nohy se složily a kouzelné obydlí se usadilo jako slepice sedící na vejcích.

Merdrith začal zpívat píseň, která se před řadou měsíců ukázala tak účinná.

„Zatímco ta paní spí,

kuří nohy za ni bdí.

Když pak paní odejde,

noha chýši pozvedne.

Když se paní vrátí zpátky,

pustí ji dům dovnitř vrátky.

Baba Jaga kouzlo sešle.

Poslyš, chajdo, klesni hnedle.“

U dveří bylo vidět pohyb v místě, kde přes nízké dveře visel malý kobereček, sešitý z pestrobarevných odsťrižků. Okraj koberce se zvedl do vzduchu a rychle se třepotal, jakoby rozechvělý silným větrem. Mýtina se naplnila dunivým pfffff!

Odpověď chýše strašidelně připomínala dítě, které se vysmívá menšímu kamarádovi. Merdrith se zamračil a sáhl pro hůlku.

Okenice se rozlétly a z otevřeného okna vylétl cínový talíř. Narazil do Merdrithovy ruky, roztříštil kost a vyrazil mu hůlku ze sevření, až odlétla pryč. Zatímco Merdrith poskakoval a klel, jedna mohutná noha s pařáty se natáhla, popadla hůlku a vtáhla ji pod chýši. Pak se chaloupka znovu usadila a čekala, jako by jej vyzývala, ať předvede, co umí.

Kouzelník už viděl dost. I předtím se pokusil prolomit obranu chýše pomocí všech kouzel, která ovládal. Nakonec mu vstup zajistila hůlka přání, již získal od Čarodějnice, ve spojení s dětskou písní. Nemá-li podporu rašemenské magie, nikdy neprojde dveřmi.

Toto vědomí jen posílilo jeho odhodlání dostat Poutníka. Dokonce i když to jeho pyšní thayští bratři odmítali přiznat, jediný způsob, jak Rašemen a jeho Čarodějnice porazit, byl pomocí jejich vlastní magie.

Brindlor byl poslední, kdo se vrátil do skrytého ležení Dračího pokladu, jeskyně, v níž byl stále cítit pižmový zápach gobra, kterého drowové násilím vypudili. Našel svého současného pána, jak se rozhořčeně dohaduje s Merdrithem, jejich lidským kouzelníkem. Půl tuctu drowů posedávalo u protější stěny a brousilo zbraně či hrálo v kostky, zatímco čekali na výsledek. Jak bylo jeho zvykem, Brindlor zůstával z dohledu, naslouchal a pozoroval.

Merdrith nebyl příliš vysoký, ačkoli byl přinejmenším o dlaň vyšší než Gorlist. Na holé lebce měl vytetované zářivě červené obrazce a řídký spletený vous nabarvený stejně křiklavou červenou barvou. V tuto chvíli jeho rozcuchané vousy ještě zdůrazňovalo cosi, co pravděpodobně byly saze, které se kouzelník poněkud nedbale pokusil odstranit. Místo kouzelnického roucha měl Merdrith na sobě kazajku ze srnčiny, nahodile opatřenou kapsami, a volné kožené krátké kalhoty, které mu jako zubaté krápníky visely kolem bot, sahajících až ke kolenům. Jednu ruku měl v hrubé dlaze a ovázanou kusem hadru. Na první pohled ten člověk vypadal jen jako výstřední poustevník. Gorlist věřil, že je tomu jinak. Brindlor doufal, že má válečník pravdu.

„Měli bychom se vydat přímo do Rašemenu,“ trval kouzelník na svém. „Drowka a její rašemenský společník míří tím směrem. Tvoji bojovníci si na ně můžou počíhat bez obav, že se jim do toho kněžky z Promenádního chrámu zase připletou.“

Gorlist se ještě víc zamračil. Neměl rád, když mu někdo připomínal minulé prohry. „Znám tu oblast a tunely mezi oběma místy. Je to hodně daleko.“

„Předpokládal jsem, že proto sis najal kouzelníka,“ poukázal Merdrith.

„Ty nejsi nic než nástroj,“ řekl temný elf chladně. „Neopovažuj se poučovat drowího válečníka o bojové strategii. Jakmile bude rozhodnuto, co podnikneme dál, použiješ magii, abychom to provedli.“

„Co je to za strategii, kterou má tvůj pěvec smrti zvěčnit v písni?“

„Použij drahokam. Najdi tu ženu. Až ji najdeme, zabijeme ji.“

„Ach ano,“ prohlásil Merdrith kousavě. „Proslavená mazanost temných elfu.“

Do Gorlistovy ruky vlétl nůž a bojovník jeho hrot přitiskl kouzelníkovi mezi oči. „Udělej kouzlo, starce, nebo ti seškrábu tetování i s kůží!“

Kouzelník pokrčil rameny a natáhl zdravou ruku. Gorlist si z opasku strhl váček s drahokamy a dva z nich vysypal člověku do dlaně.

Merdrith hodil kameny do mělké zahnívající louže. Zelená voda zavířila, zvedla se z ní pára a pak hladina kaluže získala křišťálově modrý lesk jako vyleštěné sklo. Merdrith se naklonil nad věštecké jezírko. Po chvíli se mu rty zkroutily v trpkém úsměvu.

„Kolik jsem toho v poslední době nacestoval, a kde je najdu? U zadních dveří,“ zamumlal.

Jeden z válečníků, mladý muž jménem Ansith, zvedl oči od brousku a zašklebil se. „Celé dny cesty. Další ztráta času.“

„Následujeme kouzelníka,“ připomněl mu Gorlist, „a děláme to co on.“

Tázavě se na Merdritha zadíval. Člověk místo odpovědi ukázal na kaluž. Gorlist přikývl a pak zalétl pohledem k drowům, kteří je sledovali. „Ansithe, Chissi, Taenflyrre, pojďte se mnou. Ty taky, Brindlore.“

S těmito slovy skočil do věšteckého jezírka. Klidný modrý kruh jej bez jediného šplouchnutí či zavlnění pohltil.

Brindlor, na něhož to udělalo dojem, vyšel ze svého „úkrytu“ a následoval bojovníky branou. Krátce padal temnotou a pak v podřepu přistál na lesní půdě.

Pěvec smrti si pozorně prohlédl okolí, všiml si, že měsíc už sestupuje z oblohy a někde poblíž teče řeka. Ve stejný okamžik jej napadlo, že zpěv řeky je osamocený.

Noc byla až příliš tichá. Neozývalo se vrčení dravců ani volání nočních ptáků. Utichl dokonce i sbor nočního hmyzu, který se obvykle halasně loučil s odcházejícím létem.

Ostatní ďrowové už zmizeli v lesních stínech. Brindlor se odplížil od téměř nepostřehnutelné brány a opatrně zamířil do vysokého kapraďového porostu.

Jeho pohled upoutal zelený svit, světlo tak slabé, že snadno splývalo se strakatou hrou měsíčních paprsků a lesních stínů. Jeho zdrojem byl Gorlist, který se krčil za padlým kmenem stromu, porostlým mechem. Dračí tetování na jeho tváři zářilo stěží patrným zeleným světlem.

Brindlora zalila vlna radostného vzrušení. Konečně dojde k bitvě, a se zeleným drakem! To bude píseň!

Gorlist se přísně zahleděl na mohutný, popínavými rostlinami zarostlý strom a trojici válečníků, která se ukrývala ve stínech. Prsty se mu zakmitaly v drowí znakové řeči a zjevně je varoval, aby se drželi stranou.

Po zastíněných tvářích válečníků přeběhl úžas, hněv a potlačovaná vzpoura. Brindlor tyto pocity dobře poznal, neboť přesně odrážely jeho.

Copak Gorlist nevidí, že jeho drowí společníci jsou neklidní a touží po boji? Nebylo pro ně přirozené strávit tak dlouhý čas bez toho, aby smočili ruce v krvi!

K Brindlorovu překvapení však mladí drowové vůdce poslechli a zůstali na místech. Brindlor toužebně sledoval, jak drak – nedospělý, kterého by nebylo úplně snadné ulovit, ale poskytl by jim noční zábavu – klouže hlubokou tmou.

Jeho dlouhé, vlnící se tělo nacházelo cesty hustým lesem, které by možná přehlédl i elf, a zářivě zelené šupiny se leskly v měsíčním světle. Tichý šepot pohybujícího se těla volal na Brindlora, stejně jako by noční vánek vábil milence. V pěvcových žilách krvežíznivě vřela krev, zuřivý instinkt, který hnal dravce za kořistí.

Jen s velkou námahou se Brindlor přinutil zůstat na místě a tiše ještě dlouho poté, co drak zmizel. Znovu se ozvalo váhavé cvrkání rozprchlých cvrčků a přeměnilo se na rovnoměrný sbor.

Ansith se vymrštil z úkrytu, znechuceně máchl mečem a přeťal hrst úponků. Rozhořčeně vyrazil k místu, kde ležel ukrytý jeho vůdce, a zuřivě kopl do kusu dřeva.

Gorlist už byl na nohou a o několik kroků dál. Tasil meč a přivítal drowův prudký útok obratným úkrokem stranou, následovaným rychlou otočkou a protiútokem na protivníkovy podkolenní šlachy. Ansith se napůl obrátil zpátky k němu a švihl mečem dolů, aby útok odrazil. Dokončil otočku a vykopl vysoko nad spojené čepele.

Když se Gorlist odkláněl, Ansith se po něm tvrdě ohnal druhou rukou, v níž držel zakřivený nůž.

Velitel sevřel vzpurnému drowovi zápěstí a se zuřivou silou jím škubl, avšak Ansith využil svou váhu jako zbraň a vrhl se na Gorlista. Společně spadli, vymanili se jeden druhému a jako kočky vyskočili na nohy. Kroužili kolem sebe a čekali na vhodnou příležitost.

Gorlist předstíral prudké bodnutí a přiměl protivníka k vysokému krytu. Než se meče dotkly, přikrčil se a znovu udeřil, tvrději a níž. Špička meče se vnořila mezi šněrování Ansithovy vesty a dotkla se vlnících se svalů, které mladý drow tak pyšně stavěl na odiv. Stejně rychle pak stáhl meč zpátky a vzhůru a smetl Ansithovu zbraň stranou dřív, než se kryt mohl změnit v útok. Byla to ohromující ukázka rychlosti: tři útoky proti jediné odezvě.

Gorlist s arogantním úsměvem na tváři ustoupil a meč držel téměř nedbale v nízkém obranném postoji. „Řekni mi, proč bych tě neměl zabít.“

„Protože nemůžeš,“ řekl bez obalu voják, jehož nekrvavý kousek, který velitel právě předvedl, ani trochu nezastrašil. Pyšně a vyzývavě zvedl hlavu. „Tyhle paže ani tohle tělo nehyzdí jediná jizva. Nikdy mě v boji nikdo neporazil. Jak říkala ta zrzavá elfka, ty něco takového tvrdit nemůžeš.“

Gorlistův úsměv pohasl a drow se se zuřivým vztekem vrhl na mladšího válečníka. Oba muži se do sebe zuřivě pustili meči. Ostatní se shlukli kolem a s výrazy zvráceného potěšení je sledovali.

„Temné oko ve vířící bouři oceli,“ zamumlal Brindlor, který drowa uznale sledoval. Zamyslel se nad tím slovním obratem a přikývl. Hodil se do celkové nálady a vyznění příběhu, který už v jeho mysli nabíral tvar.

Ansith si dlouho dokázal držet smrt od těla. Než mohl ochabnout, připojil se k boji jeho bratr Chiss – Brindlor tušil, že to nebylo z bratrské oddanosti, ale pouze z neuspokojené touhy po krvi.

Drowí bard sledoval nerovný boj a mračil se. Nijak by mu nevadilo zazpívat Gorlistovu píseň smrti, ale zatím mu nikdo nenabídl, že mu za to zaplatí. Pro něj bylo nejlepší udržet Gorlista naživu, dokud nebude příběh dovyprávěn a odměna zaplacena.

Zalétl pohledem k Taenflyrrovi a všiml si, že si jej mladý válečník měří chladnýma očima. Zelený drak, nebo ne, vypadalo to, že dnes v noci všichni okusí boj.

Než mohl Brindlor tasit, rozlehl se mezi stromy zvuk, nejprve stěží rozeznatelný od nočního větru, avšak stále sílící. Pěvcovo cvičené ucho okamžitě odhalilo jeho zdroj.

„Lovecké rohy,“ řekl právě tak hlasitě, aby přehlušil zvuk boje.

Soupeři od sebe okamžitě odskočili, lapali po dechu a zlobně se dívali jeden na druhého. Přesně věděli, co má Brindlor na mysli, ale touhu bojovat a zabíjet nebylo snadné potlačit.

„Lovecké rohy Eilistraee,“ upřesnil pěvec smrti, „svolávající následovníky Temné panny k radovánkám nebo boji. O to první já osobně nemám zájem, a ani si nejsem jistý, jestli by jim nás pět dopřálo nějaký slušný boj.“

Zazněl druhý roh, hlasitěji a blíže. Odpověděly mu dva další, každý z jedné strany malé skupiny.

Ansith si hřbetem ruky setřel z tváře pramínek krve a ušklíbl se na Gorlista. „Kněžky ti zachránily život,“ posmíval se mu.

„Dohlédneme na to, aby toho litovaly.“

Odpověď byla rychlá a nesla v sobě nezaměnitelný příslib mučení a smrti. Ansithův úšklebek se vytratil a nahradil jej dychtivý, téměř kamarádský úsměv. Očividně Gorlistova slova pochopil jako konec sporu a přesun zájmu z bratrovražedného sváru na společného nepřítele.

Ach ano, je tak mladý a hloupý, pomyslel si Brindlor škodolibě.

Pěvec smrti si všiml, jak se Gorlist místo odpovědi zamračil a jak zamračení zakolísalo tváří v tvář zjevnému potěšení jeho vojáků.

Brindlor potlačil úsměv. Možná že Gorlist začíná chápat, jak jeho otec, surový a mazaný kouzelník Nisstyre, dokázal udržet bandu odpadlých drowů pohromadě. Třeba Gorlist nepotřeboval nic jiného než pošťouchnutí, radu, jež by mu pomohla pochopit, co jeho následovníci potřebují.

Vydal se k bojovníkům. „Dokáže náš lidský kouzelník změnit Ansitha tak, aby vypadal jako ženská?“

V Gorlistových očích se rozhořel temný plamen, když porozuměl tomu, co pěvec smrti navrhuje. „Jestli ne, rychle se to naučí.“ Přejel pohledem z Chisse na Taenflyrra. „Vezmeme Ansitha zpátky do jeskyní v Přístavu Lebek a tam zemře jako holka.“

Chiss pokrčil rameny jako první. Koneckonců, i on proti veliteli zvedl meč a raději přijde o bratra než o ruku či oko. Dva drowí vojáci zbrklého mladíka popadli a odvlekli jej k bráně, kterou vedla cesta zpět.

Gorlist Brindlora odměnil chladným úsměvem. „Do Vysokého hvozdu se vrátíme, a to brzy. Zabití Ansitha podnítí jejich chuť na Temné panny.“

Jestli chce Gorlist tento nápad prohlásit za svůj, pomyslel si Brindlor, tím lépe. Pěvec smrti mu vysekl malou ironickou poklonu. „Já jsem bard. Co bych mohl namítat proti výhodám cvičení?“

Když se Fjodor s Trn zastavili na okraji lesní mýtiny a zahleděli přes stříbrnou hladinu Ašanského jezera, byla už obloha zbarvená zapadajícím sluncem. Elfí válečnice se sklonila nad nosítky ze srnčí kůže a březových větví, na nichž spala Liriel, obklopená výhonky rostlin se silnými účinky, které nerostly nikde ve Faerúnu. Měla plné ruce práce s bylinami, které odstraňovala společně s ochrannými zaklínadly, jež drowku držela v hlubokém spánku – a mimo dosah Llothiny pátrací magie. Fjodor, který měl dost rozumu na to, aby kouzelný národ vyrušoval při práci, se zahleděl k východu.

K domovu.

Rašemenec hltal známé obrazy: prudce se svažující kopce a stříbrná vlákna kamenitých řek, která se proplétala krajinou na cestě k Ašanskému jezeru. Jezero bylo obklopeno mělkým údolím. Lemovaly jej hory, porostlé hustým borovým lesem. Mohutné stromy se k sobě tiskly tak těsně, že z dálky vypadaly, jako když tvoří neproniknutelnou zeď. U okraje lesa rostly menší stromy, jejichž větve byly oděné v pestrých jasných barvách, vypovídajících o blížícím se příchodu zimy. Spadlé listí se vznášelo a tančilo v mrazivě štiplavém večerním vánku.

Fjodor se dlouze pomalu nadechl. Vůně, kterou k němu vítr přinášel, nepochybně patřila Rašemenu, kde dokonce i v létě jako by byl stále cítit blížící se sníh. Přestože z místa, kde stál, je neviděl, ve vzduchu bylo cítit výraznou vůni bobulí jalovce. Dokonce i borovice tu voněly jinak než v jakémkoli jiném lese, kterým kdy Fjodor putoval. Byly tmavší, výraznější a jaksi tesknější.

Jeho pohled spočinul na klamně klidných vodách Ašanského jezera. Stříbrný povrch odrážel rašemenský západ slunce, který Fjodorovým zamilovaným očím připadal jasnější než jakýkoli jiný, který kdy viděl. Dnešní loučení slunce určitě odráželo ducha jeho lidu. Zlatá, karmínová a nachová společně vířily v odvážných jasných vzorcích jako veselé uvítání, které bylo v silném protikladu k chladné kamenné věži na okraji údolí.

Na rameni mu spočinula silná štíhlá ruka. Obrátil se k Trn a přitom si všiml, že její bledé zelenozlaté oči jsou ve stejné výšce jako jeho.

„Drowka se brzy probudí. Když všechno půjde dobře, nebudeme se muset znovu setkat.“

Nebylo to to nejpřátelštější rozloučení, jaké kdy Fjodor slyšel, ale chápal, že Trn nemá stejné způsoby jako on. Natáhl ruku, jeden válečník ve vyhnanství k druhému.

„Jestli někdy promluvím o tom, co jsem dnes viděl, ať moje kosti zůstanou zapomenuty ležet v daleké zemi.“

„Kdybych si myslela, že promluvíš, už by tam ležely,“ odvětila elfka. Krátce stiskla nabízenou ruku a pak se obrátila zpátky k Liriel. Bledá tvář se jí zamračeně stáhla.

„Už měla být vzhůru. Přines mi pár malých mokrých kamenů.“

Fjodor na okraji vody rychle nasbíral několik oblázků a vložil je do Trniny natažené ruky. Elfka jeden položila Liriel na čelo, po jednom na obě zavřené oči a několik na tělo. Podržela ruce dlaněmi dolů nad drowí dívkou a vydala ze sebe strašidelný naříkavý výkřik. Z mokrých kamenů se zvedlo trochu páry a oblázky o několik odstínů zesvětlaly, jak se z nich vypařila voda, ale to byl jediný výsledek kouzla.

Trn zvedla pohled k obloze. „Všechno ostatní, co bych mohla zkusit, v sobě zahrnuje měsíční magii. Měsíc ubývá, což není pro potřebná kouzla dobré, a rozhodně nevyjde včas.“

Rašemenec si klekl vedle Liriel. Tvář měla na dotek chladnou a dech téměř neznatelný. Vypadalo to, že smrti podobný spánek, který ukryl Lirielin pohyb před slídivýma očima Lloth, se prohlubuje.

„Můžeme zkusit něco jiného? Cokoli?“

„Hodit ji do vody,“ navrhla Trn. „Šok by ji mohl probudit, tedy za předpokladu, že jí dřív nezastaví srdce.“

Fjodor si sedl na paty a jednou rukou si prohrábl vlasy. Jezero slz bylo ledově studené dokonce i v létě, ale viděl už Liriel plavat a přežít v horších vodách. Neměl příliš velký strach, že by se utopila. Stále měla prsten vodního dechu, který nohsledi illithidí regentky použili během pokusu o její únos. „A co strážci?“

„Pokud si vodní duchové nepřejí, aby tvoje drowka byla v Rašemenu, můžeš se to stejně dobře dozvědět hned jako později,“ podotkla.

To byl rozumný argument, takže se Fjodor pustil do práce. Rychle si vyzul boty, odepnul opasek se zbraněmi a svlékl oblečení. Žádný Rašemenec by do vody nevstoupil v šatech nebo ozbrojený. To by byla urážka duchů, kteří obývali většinu řek a potoků, jezer a studánek. V Ašanském jezeře žilo nejvíc duchů v celé zemi. Zatímco Fjodor spící drowce svlékal oblečení a sundával zbraně, stejně jako vždy za takových okolností žasl, že tak malá dívka dokáže na těle ukrýt tolik zbraní.

Nakonec zůstal stát s Liriel v náručí. Udělal několik kroků do vody – břeh klesal příliš prudce, takže nemohl jít o moc dále – a hodil ji do jezera.

Liriel se probudila s prskáním a proklínáním a rukama tloukla v ledové vodě. Téměř okamžitě pochopila situaci a nohama zkoušela, jak je voda hluboká. Na dno nedosáhla, takže udělala pár temp potřebných k tomu, aby se dostala na břeh.

Studené ručeji sevřely komiky a náhleji něco táhlo hlouběji do vody. Zaslechla Fjodora, jak volá její jméno, a šplouchnutí, když se za ní vrhl do vody.

Její věznitelé však byli rychlejší. Liriel se zkroutila, jak to jen šlo, a podařilo se jí je zahlédnout. Dvě elfům podobné ženy bez námahy klouzaly vodou a téměř nehýbaly nahými zelenými údy. Liriel chňapala po rákosí, které míjely, v zoufalé snaze se něčeho zachytit.

Když ji nereidky konečně pustily, vyplavala na hladinu a prozkoumala svou situaci.

Nereidky ji odvlekly hodný kus od břehu. Na západ rovnoměrnou rychlostí plula dlouhá dřevěná loď se složitě vyřezávanou a jasnými barvami natřenou přídí. Zdálo se, že ji nikdo neřídí, a přesto změnila směr a plula přímo k drowí dívce ve vodě. Liriel se v hlavě honila jedna myšlenka za druhou. Pokud je vzhůru, musí být jejich cesta do Rašemenu u konce – nebo téměř u konce. Pátrala v mysli po informacích o lodích ve Fjodorově vlasti. Okamžitě si vzpomněla na válečníkovy příběhy o mocných lodích Čarodějnic.

Rychle se nadechla a ponořila do hloubky. Čarodějná loď se zastavila přímo nad ní. Liriel začala plavat k západnímu pobřeží a neustále se po kouzelné lodi ohlížela. Ta plula za ní, ale zůstávala o několik délek pozadu. Dívka měla dost času vyplavat nad hladinu a nadechnout se, když bylo třeba. Loď zjevně neměla v úmyslu ji utopit.

Liriel se znovu zamyslela nad situací. Fjodor tvrdil, že mocná Čarodějnice jménem othlor Sofie předpověděla její příchod. Nebylo úplně nemožné, že Čarodějnice postřehla, že dorazili, a poslala loď i nereidky, aby je dovedly na břehy Rašemenu.

Drowka vyrazila k hladině. Náhle se jí do cesty postavila další elfce podobná žena, povědomé stvoření s krásnou modrou tváří a šílenstvím jasně planoucím v očích zelených jako moře.

Liriel se ve vodě zkroutila, ale nebyla dost rychlá, aby se prudkému útoku genasi vyhnula. Modrá bytost popadla Liriel za vlasy a vlekla ji na hladinu.

Drowka bojovala se vší zuřivostí, jíž vládla. Převalovaly se, kopaly a drápaly, až se voda kolem nich zpěnila.

Nakonec se k bojujícím ženám dostal Fjodor. Vrhl se mezi ně a každou si nacpal pod jednu paži. Vstal a třemi rychlými kroky se dostal na břeh.

Liriel se mu vykroutila a skočila po hromádce svých zbraní. Popadla dlouhý nůž a prudce se otočila zpét k protivnici.

„Proč ses se mnou prala?“ vyptávala se bytost, upírala na Liriel vyčítavý pohled a modré pěsti měla opřené o boky. „Mohla ses utopit.“

„Právě sis odpověděla na vlastní pitomou otázku,“ odsekla Liriel. „Snažila jsem se ti zabránit mě utopit.“

Genasi vypadala upřímně ohromená. „Ty sis myslela, že se tě snažím zabít?“

„Vzhledem k našemu poslednímu setkání to vypadá jako rozumný předpoklad.“

Genasi se mračila a snažila se pochopit tuto logiku. „Vestress je mrtvá,“ řekla nakonec.

Teď byla prozměnu zmatená Liriel. „Vestress? Ta illithidí žena?“

„Zabila jsem ji,“ oznámila genasi hrdě. „Já, Azar, dcera živelných sfér. Ta chodící oliheň už nikdy nebude zotročovat ty, kteří jsou jí nadřazeni.“

To začínalo dávat smysl – svým způsobem. „Vestress tě na mě poslala. Bojovaly jsme, prohrála jsi. Takže jsi cestovala přes půl Faerúnu, abys mě vytáhla na břeh, když sis myslela, že se topím. Proč?“

„Illithid tě chtěla mrtvou,“ vysvětlila Azar. „To je dostatečný důvod, abych tě chtěla udržet naživu. Podnítila jsi ve mně nenávist, takže jsem samozřejmě byla tvým dlužníkem. Cestovat z jednoho vodního zdroje do jiného pro mě není žádný velký problém.“

Po tomhle „vysvětlení“ se genasi se šplouchnutím ponořila zpět do Ašanského jezera.

Liriel našpulila rty a vrhla po Fjodorovi tázavý pohled. „Je tady kolem hodně vody?“

„Spousta potoků a řek, a taky horké prameny.“

Kysele se na něj usmála. „Tak to asi nebudu osamělá. Zatím mi Rašemen připravil zajímavé přivítání.“

„Ještě jsme tam nedorazili,“ řekl Fjodor zlehka, ale v očích měl něco, co jeho slova změnilo na varování.

Drowka se rychle oblékla a ozbrojila. Čarodějná loď se k nim pomalu a důstojně přibližovala. Zatímco čekali, vytáhl Fjodor nůž a začal osekávat silný naplavený kus dřeva. Dřevo bylo mimořádně světlé, téměř bílé, a zdobené hustými spirálovými vzory.

„Pěkné,“ poznamenala.

„Rašemenský jasan. Neexistuje žádné tvrdší dřevo.“

Liriel si vzpomněla na kyj, který měl, když se poprvé setkali. „Není to špatná zbraň,“ řekla. „Je lehká, tvrdá a silná.“

„To všechno, a ještě mnohem víc. Rašemenské naplavené dřevo v sobě nese moc země i vody.“

„To je důležité?“

„Může být. V téhle zemi žijí podivní tvorové. S některými je třeba bojovat, jiné si usmířit a některým se vyhnout. Někdy je těžké poznat, který je který, nebo vědět, co je třeba udělat,“ varoval ji. „Nejlepší bude, když se budeš řídit podle mne.“

„Budu poslušná jako ruathymská panna,“ slíbila Liriel s ostýchavým úsměvem na rtech a rozpustilým třpytem v očích. Vyměnili si úsměv, jenž byl škádlivý a zároveň hluboce důvěrný.

Trn vstala z místa u ohně, kde seděla. Její přísnou tvář zjemňoval lehce tesklivý výraz. „Čarodějná loď připlouvá pomalu, nepochybně proto, abyste vy dva měli čas se zahřát. K tomu už mé přítomnosti není třeba.“ Pozvedla ruku na rozloučenou. „Rychlý běh a dobrý lov.“

Otočila se a několika svižnými kroky zmizela v lese.

Fjodor vzal Liriel do náruče a ona mu začala rozepínat přezky vesty. „Tu elfku bych si dokázala oblíbit. Kdo by si to byl pomyslel?“

Zasmál se a uhladil jí mokré vlasy. „Poslušná ruathymská panna?“ poškádlil ji.

„Proč ne? Zkusit se má všechno.“

Vyšel měsíc, oheň uhasl a trpělivá čarodějná loď čekala ve vodě těsně u břehu, aby válečníka a Poutníka odvezla domů.

12.

Města mrtvých

Jeden den ve věži Černá hůl stačil, aby Sharlarra nabyla přesvědčení, že vracet se byla chyba. Lekce i pomocné práce se zdály být nekonečné a naskytlo se jen málo příležitostí k uličnictví. A aby bylo ještě hůř, paní Laerel odjela navštívit sestry a zanechala Sharlarru pod arcimágovým ostražitým dozorem. Ne že by mu nebyla vděčná – koneckonců, Khelben Arunsun ji při jejím posledním nešťastném dobrodružství sledoval a objevil se právě včas, aby ji zachránil před několika velmi nepříjemnými temnými elfy.

Sledoval ji.

Tahle myšlenka Sharlarru úplně znehybnila. Kotlík, který míchala, přetekl. Rozlitému lektvaru ani ukřivděným stížnostem dalšího učedníka nevěnovala sebemenší pozornost, prudce se otočila a po točitých schodech vyběhla do malé ložnice, která jí patřila.

Otevřela kufr a začala se v něm přehrabovat. No jistě – vybledlá saténová podšívka byla odtržená a její skrýš s poklady vypleněná. Ztratily se z ní dva světle zelené peridoty, jež si přivlastnila z váčku s drahokamy, který ukradla Danilu Thannovi.

Takto tedy arcimág dokázal sledovat její stopu.

Sharlarra se kousla do rtu a ve světle nového vývoje se zamyslela nad svou budoucností. Ztracené kameny nebyly jediné, které si vzala jako soukromý poplatek za provedení obchodu. V jejím vlastnictví se ocitlo několik velmi pěkných diamantů. Byly dokonalými společníky pro ten nemravně obrovský rubín, který Laerel nechala mezi drahokamy bezstarostně rozházenými na toaletním stolku. Ještě předtím, než se Sharlarra vydala pátrat po drowí lodi, nechala rubín a diamanty zasadit do náhrdelníku. V Jižní čtvrti žil trpaslík, který měl po ruce spoustu stříbrných obrub, šikovně zašlých tak, aby vypadaly staře. Zasadit kameny znamenalo jen vybrat si vhodný kousek a zatlačit stříbrné hroty kolem kamene. Jeho služby jí nejednou přišly vhod. Volné kameny se proměnily na „rodinné dědictví“ a šperky byly rychle předělány tak, aby je nebylo možné poznat. Pár minut poté, co opustila obchod, vyrazila na cestu a od té doby si náhrdelník nesundala.

Třebaže elfka neměla příliš mnoho zábran, přátele neokrádala. Půjčovala si věci bez dovolení, to ano, ale nikdy nekradla. Náhrdelník byl dárek pro Laerel, která šperky milovala, ale nenamáhala se je nakupovat. Krásné kouzelnici by se dárek nesmírně líbil a ani v nejmenším by se nestarala o to, že rubín už jí předtím patřil, ale od chvíle, kdy byl náhrdelník vyroben, se Sharlarra s Laerel nesetkala. Nedokázala odolat pokušení nosit honosný kousek sama, byť jen na chvíli.

Sáhla si pod límec košile a odepnula sponu řetízku. Nosit na sobě celé jmění v diamantech a rubínech bylo příjemné, ale už si to nemůže dál dovolit. Dokud ho bude nosit, bude neviditelnými kouzelnými řetězy připoutána k arcimágovi.

Elfka zvedla náhrdelník, aby si jej ještě naposledy obdivné prohlédla – a vyjekla překvapením a vzteky.

Rubín byl pryč.

Sharlarra na trpaslíkovu hlavu svolávala všechny kletby ze svého rozsáhlého repertoáru a hodila stříbrný náhrdelník do truhly. Při dopadu se ozvalo zařinčení kovu o kov.

Očima zalétla k truhle. Nahoře ležel drahokamy posázený meč, který měla při posledním nešťastném dobrodružství. Ještě neměla čas nahradit kameny, které drowí válečník vypáčil z jílce.

„Zatraceně,“ řekla nahlas.

Takže tak to bylo. Náhrdelník jí musel během boje vyklouznout zpod košile. Drow vypáčil rubín stejně jako kameny v meči. Tedy tohle byl kousek, který by se ráda naučila i ona! Přesto bylo zvláštní, že by si vzal rubín a nechal diamanty, jež ho obklopovaly.

Kdyby drow chtěl prostě jen vystopovat Liriel, zůstalo ve váčku dost drahokamů, které by mu umožnily tohoto cíle dosáhnout. Pokud měl o kameny zájem pro jejich cenu, přesekl by řetízek náhrdelníku, spíš než vypáčil jediný kámen. Rubín musel mít zvláštní význam.

Stejně jako náhrdelník. Byl to dárek pro Laerel, a dokonce i kdyby si všichni bohové v elfím panteonu mysleli něco jiného, Sharlarra ho měla v úmyslu své učitelce předat.

Rychle si oblékla pracovní šaty – tmavě zelené kalhoty a košili, teplý plášť a pevné boty, brašny na šperháky a lup – a zapnula si pás se znehodnoceným mečem. Vyšla z Černé hole a nasadila uvolněný, ale rozhodný krok.

Bylo pozdě odpoledne a většina vyšší společnosti se nejspíš shromažďuje v hodovních síních a hostincích na svačinu, což bylo jídlo obvykle konzumované mimo domov, zatímco sloužící připravovali večeři a zábavu. Většina zlodějů nejraději pracovala pod rouškou tmy; Sharlaře to šlo lépe během podávání odpolední svačiny. Každého, kdo by se v noci plížil kolem, by zastavili a vyptávali se, ale ti, kdo si otevřeně a bez cavyků šli za vlastními záležitostmi, byli obvykle považováni za nevinné. Zvláště v Sharlařině případě. Lidé spatřili hezkou elfí tvář a zlatorudé kadeře a okamžitě usoudili, že je na straně andělů a paladinů.

Podle Sharlařina názoru si tak povrchní a hloupí lidé zasloužili, aby je někdo okradl.

Za hodinu byla s prací hotova a skláněla se trpasličímu klenotníkovi přes rameno.

„Ten nový rubín je mnohem menší,“ poznamenal trpaslík a přejel pohledem z drahokamu, který Sharlarra před chvílí získala, na poškozený náhrdelník, „a hroty ohnulo něco zuřivého. Jeden z nich je tak zkroucený, že se kov trochu narušil. Možná nebude držet. Běžte do kuchyně a nalijte si džbánek piva a já tyhle krasavce zasadím dřív, než se podíváte na dno džbánku.“

„A co meč?“

„Snadná práce. Tak už jděte.“

Ukázalo se, že pivo je překvapivě dobré. Než byla práce hotová a ona mohla zase vyrazit, obrátila do sebe Sharlarra dva trpasličí korbele. Možná i proto si nedávala takový pozor jako obvykle.

Zpozorovala, že se k ní žene dlouhý kočár s černými záclonami, jehož čtyři stejní koně ostrým tempem mířili k Městu mrtvých. Neuvědomila si, že rychlost koní je nepřiměřená vzhledem k tomu, že na této poslední cestě se obvykle jezdilo pomalým krokem. Rovněž si nevšimla, že kočí vede vůz až příliš blízko dlážděnému chodníku. Nic z toho ji nenapadlo až do okamžiku, kdy se dveře opatřené záclonou prudce otevřely a po ní se natáhly statné paže.

Hrubé ruce ji vtáhly do pohřebního vozu a hodily na podlahu – Sharlarra narazila hlavou do otevřené rakve. Zůstala ležet tam, kam dopadla, příliš ohromená, než aby křičela nebo se vzpouzela.

Dva muži, zarostlí ničemové, ji s posměšným sebeuspokojením pozorovali. Na sobě měli tmavé šaty příliš obyčejné, než aby si je navlékl kterýkoli člen pohřebnického cechu, který měl alespoň trochu sebeúcty. Jeden z nich ji popadl za zápěstí a vytáhl na nohy.

Nejdřív ji napadlo vyvolat kouzlo. Jakmile jí první slovo zaříkání přešlo přes rty, druhý rváč zaťal ruku v pěst a udeřil ji do břicha.

Elfka se zlomila v pase. Z hrudi jí unikl všechen vzduch a nebyla schopná se znovu nadechnout.

Matně vnímala, jak jí hrubé ruce odhrnuly vlasy stranou a strhly náhrdelník.

„Máme ho!“ zajásal menší z dvojice. Kývl k prázdné čekající dřevěné rakvi. „Zabij ji a skoncujme to.“

„Ještě ne,“ odpověděl druhý muž. Hlas se mu zadrhl a zněl udýchaně, jako by pohřební vůz táhl on, a ne koně.

Sharlarra pochopila a udělalo se jí zle. Přinutila se upřít pohled do mužovy tváře a z ní vyčetla potvrzení svých obav. Zuby měl odhalené v chtivém úšklebku a v očích strašlivý lačný třpyt.

Muž elfku hrubě zvedl a hodil ji do rakve. Nečekaný otřes jí vehnal do plic trochu vzduchu a svěrák, který jí drtil hruď, o něco povolil. Byla schopná dýchat. Přežije – alespoň na chvíli.

Sharlarra nedýchala. Místo toho zavřela hrdá elfka oči a přála si zemřít.

Chadrik se vyškrábal z rakve, stále zcela oblečený a bledý jako stěna. Ve spěchu zakopl o okraj a svalil se na podlahu. Představa, že se té elfí holky zmocní v její vlastní rakvi, ho vzrušovala. Skutečnost, že se ocitl v jedné bedně s mrtvolou, už ne.

Jeho společník divoce zahýkal smíchy a poplácal ho po rameni. Chadrik jeho ruku setřásl.

„Pořád musíme do Města,“ zavrčel. „S těma zdma toho není moc k zasmání.“

Druhý muž okamžitě zvážněl. Město mrtvých, rozlehlá oblast Hlubiny, obklopená zdmi, branami a kouzly, bylo odnepaměti městským hřbitovem. Za zdmi, které se rozhodly udržet venku každého, kdo by chtěl hrobky vydrancovat, stálo mnoho honosných a starodávných hrobek. Zdi sloužily také k tomu, aby mrtvé, kteří nedošli klidu, udržely uvnitř.

Pohřební vůz přiměřeně zpomalil a skřípění železné brány oznámilo, že dorazili k Městu mrtvých. Oba muži seskočili z vozu a strážnému u brány předložili zfalšované doklady se jménem mrtvé elfky a hrobky, do níž má být uložena.

Úředník si papíry prohlédl, vrhl na oba muže zvláštní, téměř soucitný pohled a pokynul jim, ať jedou dál.

„Hoďte sebou,“ upozornil je. „Do setmění už není daleko.“

Všichni tři muži věděli, co to znamená. Za soumraku se železné brány zavřou a znovu se otevřou až za svítání. Vozka bičem popohnal koně a vůz kymácivě vyrazil.

Kodrcali po úzké klikaté cestě kolem mohutných pomníků a mechem zarostlých stromů. Minuli urnový háj, kde byli k poslednímu odpočinku uloženi chudí a bezejmenní, a nakonec zastavili u shluku bizarně zkroucených stromů.

Dál už kočár neprojel, takže lotři vytáhli rakev ven, hodili si ji na ramena a pokračovali pěšky. Ačkoli soumrak ještě nenastal, stíny se tu zdály být hlubší a noc děsivě blízko.

Zastavili se před malou, trávou zarostlou mohylou a vyťukali na starodávné dveře rytmické zaklepání. Dveře se samy od sebe otevřely. Jemná fosforeskující záře jako by je zvala dovnitř.

Muži si vyměnili pohled, pokrčili rameny a vydali se dolů po ošlapaných kamenných schodech, které vedly k prudce se svažující chodbě.

Ta ústila do kruhové krypty. Na stěnách rostl svítící lišejník a v měkkém světle bylo vidět množství policím podobných otvorů, vytesaných hluboko do kamene. Zastrčili rakev do prvního volného otvoru a prohlíželi si několik dveří, vedoucích z místnosti.

„Které?“ přemýšlel Chadrik nahlas.

Druhý muž pokrčil rameny a usadil se na hranatém kamenném náhrobku. „To je jedno. Hadův chlápek říkal, že za náma kupec přijde. Rozlom přivolávači kámen, ať už uzavřeme obchod.“

Chadrik vytáhl z brašny malý balík zakrytý látkou a z něj vytáhl azurový kámen. Byla to drahá věcička, ale nikdy jej ani na okamžik nenapadlo, že by si ji nechal nebo prodal. Když jste pracovali pro Hada, mohli jste si slušně vydělat, ale každý, kdo měsíčnímu elfovi zkřížil plány, skončil záhadnou a špinavou smrtí.

Hodil kámen na podlahu krypty. Ten se roztříštil na zářící jiskry, které se jako roj maličkých modrých včel vznesly do vzduchu a zmizely v prasklině ve zdi.

Chadrik nervózně zvedl oči ke kamennému stropu a pomyslel na blížící se noc. „Doufejme, že sebou hodí.“

Jeho společník vytáhl malý nůž a začal si vyrýpávat špínu zpod nehtů. „Když bude nejhůř, strávíme noc tady. Po Městě bych se určitě neprocházel, ale co by se nám mohlo stát tu?“

„A co Dienter?“

Druhý muž si odfrkl a zachechtal se. „Myslíš, že ten funebrák bude kvůli nám riskovat krk? Nejspíš je už dávno pryč a vůz s ním. Klidně se tu můžeš uvelebit.“

Chadrik, který neviděl žádnou jinou možnost, se podle této rady zařídil a posadil se na starý mramorový sarkofág.

Svítící lišejník náhle přestal vrhat světlo a celá místnost se ponořila do naprosté tmy. Oba muži se vymrštili na nohy a tasili zbraně.

„Dejte je pryč,“ doporučil jim zvučný mužský hlas – hlas příliš hluboký na půlčíka, příliš plynulý na trpaslíka, příliš melodický na člověka. „Víte, drowové vidí ve tmě docela dobře, zatímco vy nevidíte vůbec nic. Ublížíte leda tak sobě.“

Drow.

Chadrikovi se kolem krku sevřela neviditelná ruka děsu. Jeho společník začal kňourat. Lišejník se opět rozzářil, nejprve slabě a pak postupně stále silněji a mučivě pomalu rozháněl tmu – jako by chtěl temnému elfovi dopřát čas plně si utrpení obou mužů užít.

Konečně byla jejich zhouba odhalena. Stáli tam čtyři drowové, všechno muži. Dva se drželi zpátky a jejich postoj neomylně vypovídal o podřízených, stojících na stráži. Pokud šlo o dva zbývající, Chadrik si nebyl jistý, kdo z nich je vůdce.

Jeden měl na sobě koženou zbroj válečníka a víc zbraní, než o kolika se Chadrikovi zdálo i v nejdivočejších snech. Bílé vlasy měl drow krátce zastřižené, pravděpodobně proto, aby jej nepřátelé neměli za co chytit, a tvář zdobenou stylizovaným dračím tetováním. Druhý měl na sobě vybrané šaty a šperky a dlouhé vlasy pečlivě spletené do desítek copánků. V jeho čele zářil velký rudý drahokam jako třetí oko. Prohlížel si lidi s úsměvem, jehož význam nebyl vyděšenému darebákovi jasný.

Válečník promluvil jako první. „Poslali jste zprávu, že jste našli rubín.“

Chadrik mu okamžitě podal náhrdelník. „Je váš. Vyrovnat dluh není nutné, dostanu zaplaceno od toho, kdo mě najal.“ Slova se mu řinula z úst jedno přes druhé, jak se je snažil vychrlit co nejrychleji.

Ani jeden z drowů nepromluvil. Chadrik pátral ve strachem prostoupené mysli po něčem, co by mohl říci. Vzpomněl si na historky o tom, jak drowové nenávidí povrchové elfy, a podařilo se mu vykouzlit chlípný úšklebek a lež. „Ta elfí holka mi jako odměna úplně stačila.“

Jak se zdálo, přízeň žádného z temných elfů si tím nezískal.

„Rubín máme,“ řekl hejsek a ukázal na drahokam na čele. „Můžu tě ujistit, že tenhle naprosto stačí. To není moudré podvést drowy z Dračího pokladu.“

„Nevěděli jsme to! Přísahám,“ blábolil Chadrik. „Chytli jsme elfku přesně tak, jak říkal ten chlap, a sebrali jí náhrdelník. Stala se chyba, to je jasné, ale náhrdelník jsme ukradli v dobré víře. Zaplatili jsme funebrákovi, aby nás sem dovezl, a písařům, kteří zfalšovali pohřební papíry. Ne že bych si stěžoval! Vezměte si drahokamy na oplátku za způsobené potíže a budeme vyrovnaní.“

Válečník jej mlčky poslouchal. Když Chadrik konečně ztichl, zalétl pohledem k připraveným strážím. „Zabijte je.“

„Ještě ne,“ ozval se tiše druhý drow. „Mnohé z nejlepších příběhů mají formu kruhu. Hrdinové nebo zlosyni skončí stejně, jako začali. Spravedlnost není vždy nežádoucí, za předpokladu, že cesta, po níž se ubírá, je dostatečně klikatá.“

„A tím myslíš co?“ chtěl vědět tetovaný drow.

„Vy běžte. Já vás za chvíli dohoním.“

Dobře oblečený drow se obrátil k zajatcům a v očích mu zazářilo děsivě povědomé světlo. Válečník se zamračil, ale nehádal se s ním. Trhnutím hlavy ke dveřím naznačil, že jej vojáci mají následovat. Za třemi drowy se zabouchly dveře. Chadrikovi bylo v hloubi duše jasné, že už se neotevřou, stejně jako žádné jiné.

Chadrik měl jen málo morálních zásad a nedělal si žádné iluze. Až do této chvíle si byl jistý, že jej nic nedokáže vyděsit.

Vzpomněl si na elfku a záviděl jí schopnost zemřít podle vlastní vůle.

Shakti Hunzrin se sklonila a prošla nízkým vchodem, vedoucím do malé jeskyně na okraji Menzoberranzanu. Jednotky, které jí arcimág slíbil, se už shromáždily a v hrůzu nahánějícím tichu čekaly, až Shakti provede inspekci.

Vyděšeně si nové podřízené prohlédla. Vojáci nebyli žoldnéři, jak čekala, ale nemrtví drowové. Všechno to byly ženy.

Z nějakého důvodu to Shakti připadalo jako záměrná urážka. Ještě horší byla skutečnost, že zombie měly oholené hlavy. Ztratily život, jejich jména byla zapomenuta a ukradli jim i bujné kadeře – v tomto stavu nebyly o nic lepší než muži.

Alespoň že bojovnice vypadaly silné a rozhodně měly dobré vybavení. Všechny na sobě měly stejnou zbroj z kůže rothe, pevné boty a řemeny plné zbraní. Většina zombií byla oblečená v tmavém, ale několik jich mělo rudé šerpy, které je označovaly jako velitelky jednotlivých družstev. Všechny velitelky měly kopí a každá ze zombií nesla obyčejný, ale dobře ukovaný meč. Všem na opasku visely malé kuše a toulce plné otrávených šipek.

Shakti pomalu procházela podél řady a k nosu si tiskla parfémovaný kapesník. Jeden z Gromfových najatých mužů si toho všiml.

„To není nutné,“ řekl rázně. „Tyto zombie jsou mimořádně dobře zachovalé a v tunelech Temných říší vydrží natrvalo. Na povrch je berte co nejméně, protože jinak se kouzla začnou rozplývat.“

Tomuto tvrzení neodporovala. Nyní, když měla čas celou věc uvážit, jí připadalo, že se bojovnice k jejím záměrům dokonale hodí. Budou bez přestávky a neúnavně pochodovat a ona se nebude muset starat o zajišťování zásob nebo ztrácet čas lovem či drancováním. A co víc, vůbec jí nevadilo, že bude ušetřena mužské společnosti.

„Čekáte, že se vám vrátí?“

Mladý kouzelník se ušklíbl. „Máme plýtvat kouzelnými prostředky, abychom zombie z plebejců uložili k odpočinku? Použijte je, jak potřebujete. Tady je seznam příkazů. Jsou dobře vycvičené – neměla byste s nimi mít žádný problém.“

Podal jí malou knížku vázanou v ještěří kůži. Uvnitř byla řada jednoduchých příkazů, většina z nich dostatečně obecných, aby se daly použít ve více situacích. Shakti knížku prolistovala a našla potřebný povel. Obrátila se k nejbližší zombii se šerpou a vydala rozkaz k pochodu. Zombie několikrát udeřila koncem kopí o kamennou podlahu. Nemrtvý oddíl se rázně otočil a zamířil k tunelu, vedoucímu na východ. Ostatní velitelé převzali rytmus a armáda zombií vyrazila tak zdatně a bez problémů, jak by to nedokázala žádná skupina živých drowů.

Shakti nasedla na velkého jízdního ještěra. Napřímila se a pobídla zvíře k východnímu tunelu a zemi známé jako Rašemen.

Kouzlo, které na sebe Sharlarra seslala, pomalu přestávalo účinkovat. Pomalý šepot jejího srdce zrychlil a zesílil a z její krve i masa se začal vytrácet nepřirozený chlad. Nejdřív ze všeho nabyla elfka vědomí a pak dlouhou dobu zůstávala ležet v rakvi, zatímco se jí do studených končetin vracela pohyblivost.

Z vnějšku dřevěné bedny k ní nedoléhaly žádné zvuky. Vůbec žádné. Sharlarra nikdy nezažila tak naprosté ticho. To, že nic neviděla ani neslyšela, bylo nesmírně znervózňující. Útěchu dokonce nacházela v zápachu – cítila převážně plíseň, ale také pach zatuchliny a zeminy, příznačný pro katakomby.

Jakmile se dokázala pohnout, zapřela se rukama a koleny současně do dřevěného víka a zatlačila. Naštěstí šlo o lacinou rakev, vyrobenou z tenkých lehkých prken, a podařilo se jí víko zvednout.

Trochu.

Projela jí vlna paniky. Odsunula víko stranou a brzy narazila na pevný kámen. Alespoň se však vytvořil malý otvor. Jednu nohu vystrčila ven, opřela ji o protější stěnu a odstrčila rakev, jak nejdál to šlo. Horním koncem bylo těžší pohnout, ale nakonec se jí kousek po kousku podařilo posunout rakev těsně k jedné zdi. Pak odstrčila víko na druhou stranu, čímž vytvořila tak velký otvor, jak bylo možné.

Naštěstí to těsně stačilo. Další šťastnou skutečností bylo, že rakev byla dovnitř zasunutá nohama napřed. Sharlarra se obrátila na břicho a pak se vyplazila ven do kruhové, slabě zářící místnosti.

Její únosci byli mrtví. Sharlarra se na těla podívala a byla ráda, že když byla vykonávána spravedlnost, ona sama spala.

Nebylo těžké pochopit, co se stalo. Ty dva hrdlořezy někdo najal, aby mu našli náhrdelník. Očividně nevěděli, že tetovaný drow už rubín získal. Když se muži pokusili vybrat si odměnu, byli obviněni z podvodu.

Nepochybně se jednalo o skutečný omyl, přesto se Sharlarra nedokázal přimět, aby nad kolegy zloději prolévala slzy.

Jediné otevřené dveře vedly z krypty ven. Elfka vyběhla strmě stoupající chodbou k těžkým dřevěným dveřím. Celou vahou se proti nim vrhla. Dveře se tiše otevřely a ona vystoupila do hvězdnaté noci.

Vchod do hrobky obklopoval hájek starých stromů. Takový druh Sharlarra nikdy předtím neviděla. V měsíčním světle měly listy podivnou modrou barvu, která s příchodem podzimu ztmavla do sytě fialové. Říkalo se, že modré stromy běžně rostou v Zemi věčnosti, ale co dělaly tady?

Přejela prsty po zašlém nápise, vytesaném do dveří. Zakřivené znaky byly elfsky, jazykem, který se nikdy nenaučila číst. Dokázala rozeznat pouze tři slova: „hrdina“ a „Země věčnosti“. Koutek rtů se jí zkroutil v hořkém úsměvu. Nedokázala si vybavit žádná jiná slova, která by se k jejímu životu hodila méně.

Přesto se její ruka dál dotýkala rytiny, jež tato slova rámovala – znázornění fází měsíce, kde úplněk uprostřed obklopovaly ven obrácené srpky.

Za ní se ozvalo slabé zafrkání. Sharlarra se prudce otočila a zavrávorala zpátky k dřevěným dveřím.

Před ní stál vysoký bílý kůň, nádherné stvoření s bujnou hřívou, ocasem tak dlouhým, že téměř ometal zem, a inteligentní a zároveň podivně výmluvnou tváří. Kůň ji hloubavě pozoroval stříbrnomodrýma očima s dlouhými řasami, které zářily jako živý selenit.

Tyto oči byly nejhmotnějším rysem zvířete. Zbytek byl nejasný, téměř průhledný. Sharlarra dokázala rozeznat obrysy stromů za ním.

„Přízračný kůň,“ zašeptala.

Přesto nebylo v chování zjevení nic hrozivého. Pokud už vůbec něco, vypadalo, že je potěšeno tím, že ji vidí. Duch koně se vzepjal, popošel několik kroků vpřed a pohazoval při tom hlavou v gestu, které podezřele připomínalo pobídnutí, aby šla za ním.

Zvědavost začínala mít navrch nad strachem. Sharlarra se odlepila od dveří a přiměla své leknutím ochromené nohy vyrazit vpřed. Opatrně položila koni ruku na krk. Ohromně se jí ulevilo, když ruka nezískala nehmotnou formu. Pohladila ho. Měl jemnou, na dotek chladnou srst.

Tvor tiše zařehtal a znělo to jako spokojený povzdech. Nosem dloubl Sharlarru do ramene a popošel, aby stála vedle jeho levého boku.

„Chceš, abych na tobě jela,“ řekla elfka nevěřícně.

Pohled, který jí kůň věnoval, nenechal nikoho na pochybách o tom, co si zvíře myslí o těch, kdo říkají zjevné.

Sharlarra si zvedla ruce před obličej a zakroutila jimi sem a tam. Ano, stále byly z masa a kostí. Její kouzlo probuzené smrti úspěšně vyprchalo. Kůň reagoval na ni, ne na jiného ducha.

Dlouze si koně prohlížela. Zvědavost zvítězila nad opatrností a Sharlarra se vyšvihla na široký hřbet. Přízračný kůň se okamžitě rozlétl.

Po prvním leknutí si Sharlarra uvědomila, že se ve skutečnosti neodlepili od země. Kůň měl tak hbitý a tichý krok, že to vypadalo, jako by letěl. Elfka mírně povolila jedno koleno a přízračný kůň se okamžitě stočil tím směrem.

V Sharlařině mysli se začal formovat divoký plán. „Dokážeš skákat?“ zeptala se koně.

Ten se místo odpovědi vznesl nad mechem porostlou sochu, zobrazující trojici dávno mrtvých vojáků. Sharlarra se zazubila a pobídla koně k východní zdi.

Za ní se rozezněl dutý válečný pokřik, který se odrážel všude kolem. Rychle se ohlédla přes rameno. Vyděšeně vytřeštila oči při pohledu na to, jak ze sochy vyskočili tři přízrační vojáci. Rozběhli se za ní se zvednutými meči, které vypadaly příliš ostré a pevné, než aby ji to nechávalo klidnou.

Sharlarra se přitiskla ke koňskému krku a pobídla zvíře vpřed. Kličkovali mezi náhrobky a památníky a vyhýbali se bledým chňapajícím rukám, které vyrážely ze země. Brzy před sebou měli východní zeď. Elfka koně znovu pobidla a modlila se, aby byl osm stop vysoké překážce rovnocenným soupeřem. On by možná bez škrábnutí prošel skrz, ale ona by zůstala na zdi jako žába rozplácnutá pod koly kupecké karavany.

Náhle se před nimi objevil zející otevřený hrob. Sharlarra zaječela a kůň se skokem vznesl.

Čas se zastavil a chvíle mezi jedním a druhým úderem srdce jako by trvala stejně dlouho jako severská zima. Pak se koňská kopyta nehlučně dotkla země a kůň s jezdkyní vyrazil přes louky obklopující Hlubinu na východ.

Tázavé zařehtání přízračného koně odlétlo na svištícím větru.

„Já jsem Sharlarra,“ odpověděla. „Ty mi asi své jméno neřekneš, co?“

Kůň nepatrně zpomalil a sklonil hlavu. Elfku zalil pocit viny. Říkalo se, že mnozí duchové si neuvědomují, že jsou mrtví. Některé z těchto zbloudilých duší si pamatovaly útržky ze svých životů, ale jinak byly zmatené. Jistý způsob, jak takovým duchům zkazit náladu, byl klást jim o nich otázky, na něž nedokáží odpovědět.

„Selenit,“ rozhodla se. „Jmenuješ se Selenit.“

Její oř pohodil hlavou ve zjevném souhlasu a pak znovu zařehtal, hlasitěji a naléhavěji.

„Kam jedeme?“ přeložila si otázku a znovu se jí dostalo kladné odpovědi.

Tak daleko to Sharlarra ještě nepromýšlela, ale odpověď ji napadla rychle. Co by bylo lepší než vydat se za dobrodružstvím, které si podmanilo její představivost od chvíle, kdy ukradla drahokamy Liriel Baenre?

„V Rašemenu se ti bude líbit,“ řekla přízračnému koni. „Slyšela jsem, že tam mají duchy rádi.“

13.

Návrat čarodějnice

Do rozbřesku zbývaly ještě celé hodiny, když plochý trup čarodějné lodě tiše zaskřípal na oblázcích rašemenského břehu. Oba společníci vystoupili a zahleděli se přes údolí k temné věži. Liriel k ní rázným krokem vyrazila.

Fjodor ji chytil za paži. „Než půjdeme dál, je tady pár věcí, které bys o téhle zemi měla vědět.“

„Vyprávíš mi příběhy od chvíle, kdy jsme se potkali,“ podotkla.

„To je jako kapka v moři. Každé místo má své příběhy a legendy. Údolí mezi břehem a věží je známé jako Údolí bílé rusalky. Říkáme mu tiché údolí. To znamená, že v něm jsou místa, kde není možné vyvolávat žádnou jinou magii než tu, která je v zemi. Čarodějnice můžou magii používat, ale nikdo jiný ne.“

Liriel povytáhla obočí. „To je chytré. Ve městech v Temných říších děláme totéž. Je to jako kouzelný hradní příkop.“

„Ano, přibližně tak nějak to pracuje.“ Pozorně si údolí prohlížel. „Měli bychom se utábořit.“

Usadili se v místě, kde se řeka stáčela, a rozdělali dva ohně. Liriel si od Fjodora vzala měch s vodou, a když zatuchlou vodu ochutnala, ušklíbla se. „Tady teče čistá voda. Určitě se dá pít.“

„Zítra,“ prohlásil rozhodně. „Dnes v noci se musíme od říčního břehu držet dál. Slib mi to.“

Dívka se naježila. „Já umím plavat.“

„Pokud narazíš na rusalku, naučíš se i utopit,“ odvětil. „Tuhle řeku obývají vodní duchové. Říká se, že jsou to duchové utopených panen, a může to tak být. Někdy to vypadá, že útočí promyšleně, ale jindy se k živým tisknou, jako by si vzpomněli na svůj strach, a stáhnou je s sebou pod vodu.“

„Tak jako tak jsi mrtvý,“ uzavřela Liriel a pohlédla na tmavnoucí vodu s nově získaným respektem.

„Taky by bylo dobré zůstat ve světle ohně,“ dodal.

Dívka to kývnutím vzala na vědomí. „Vezmu si první hlídku. Díky té elfce mám naspáno dost na deset dní.“

„Díky té elfce jsi naživu,“ podotkl.

Liriel to uvedlo do rozpaků. „Proč by si s tím dělala starosti?“

„Čest? Slušnost?“

„To nejspíš ne,“ přemítala. „Možná je čestná a slušná, ale k tomu, co udělala, musela mít nějaký důvod. Každý ho má.“

Liriel zakručelo v břiše. Cítila se prázdná, jako by víc než týden nejedla, ačkoli si uvědomovala, že to byly jen dva dny.

„Pojďme na lov.“ Vstala a vytáhla z opasku dva vrhací nože.

Udělali sotva několik kroků do lesa, když si Liriel všimla zajíce, který vylézal z kořenů obrovského padlého stromu. Byl příliš daleko, než aby si byla jistá svou muškou, ale nevypadalo to, že z doupěte nějak pospíchá. Liriel si přehodila nůž tak, aby byla připravená hodit, a začala se plížit vpřed.

Fjodor ji opět chytil za paži a mlčky jí naznačil, ať počká. Odzátkoval čutoru s jhuildem a spolkl doušek.

Liriel užasle vytřeštila oči. „Bojové šílenství kvůli zajíci! Jak se v Rašemenu loví veverky – pomocí přivolaných démonů?“

„Prozkoumej toho zajíce a hledej ukrytou magii,“ řekl jí. Začal prozpěvovat nápěv, který přivolával berserkrovskou zuřivost.

Liriel rychle vyvolala kouzlo, které odhalovalo skrytou magii. Zajíce obklopila slabá aura. Zvíře prudce zvedlo hlavu a dlouhýma ušima kroutilo sem a tam, jak pátralo po zdroji vyrušení. Začalo poskakovat směrem k nim a každým skokem se zvětšovalo. Stačilo několik kroků a zcela změnilo podobu.

Obrovská ohavná nestvůra se k nim kymácela nejpodivnějším krokem, jaký kdy Liriel viděla. Měla dvě nohy, ale její mohutné ruce sahaly až na zem a ona se jejich pomocí přitahovala a pohybovala podivným během. Stvůra měla slepenou šedou srst a obličej podobný orčímu s nahoru obráceným rypákem a velkými spodními špičáky, které vyčnívaly z tlamy. Nejpodivnější byly velké černé oči – nejen dvě, ale celý kruh očí, který nestvůra měla kolem hlavy jako čelenku z obrovských obsidiánových korálků.

Fjodor zvedl kyj a vrhl se útočníkovi vstříc. Přikrčil se pod tvrdým zuřivým úderem a skočil vpřed jako šermíř, který chce nepřítele bodnout.

Kus naplaveného dřeva narazil do tvorova obličeje. Nestvůra vychrlila proud kleteb jako člověk a vyplivla hrst špičatých zažloutlých zubů. Znovu se ohnala. Tentokrát Fjodor ránu vykryl. Vzduchem se rozlehlo ostré zapraštění kosti o dřevo. Liriel sebou trhla, jistá si, že se berserkrova zbraň roztříštila.

Tvor poodběhl stranou a jedna ruka mu bezvládně visela. Nebezpečí pominulo a s ním i berserkrovské šílenství. Fjodor se pomalu zase stával sám sebou a zapotácel se.

Liriel se k němu rozběhla a sebrala mu kyj z ochablé ruky. Vzal si měch, který mu podala, a zhluboka se zvětralé vody napil.

„Jak jsi to věděl?“ podivila se.

Otřel si ústa hřbetem ruky a ukázal na spadlý strom. „Vidíš, jak ty převrácené kořeny tvoří malou jeskyni? To je i pro celou zaječí rodinu příliš velká nora. V takových místech si dělají doupata uthraki.“

„Takže je to tvaroměnec. Kouzlo mělo ukázat jeho skutečnou podobu.“

„U uthraki to tak není. Běžná kouzla v takovém případě neukáží nic víc než přítomnost magie.“

Liriel si přitáhla kolena k tělu a objala je rukama. „Zjevně nejsi ve stavu, kdy bys mohl lovit. Je tady bezpečné sbírat houby?“

„Pokud víš, co sbírat. V těchhle lesích roste spousta smrtelně nebezpečných hub. Některé tě nezabijí, ale budeš po nich mít divné a strašlivé sny. Bude lepší, když si dnes večer dáme cestovní zásoby.“ Z vaku vytáhl pár proužků sušeného masa ve směsi bobulí a bylin.

Drowí dívka si jeden vzala a kousek uždibla. Maso bylo překvapivě dobré. „Odkud to máš?“

„Dala nám ho Trn, ale v Rašemenu děláme něco hodně podobného. Pojďme zpátky do tábora.“

Vstala a podala mu ruku. Beze slova ji přijal – to byla další věc, která Liriel stále uváděla v úžas. V její vlasti se nikdo nedovážil dát najevo jakoukoli slabost. Nabídka pomoci byla urážkou, která vedla ke krevní mstě. Přesto zde, mezi přáteli, bylo nabídnutí a přijetí pomoci prostou a očekávanou věcí.

Jelikož i krátký záchvat berserkrovské zuřivosti byl nesmírně vysilující, ani nemluvili o tom, kdo bude mít první hlídku. Liriel se posadila vedle spícího přítele a sledovala měsíc, jak putuje noční oblohou, a přikládala klacky do dvojice ohňů, které hořely po stranách tábořiště. Když si byla jistá, že Fjodor hluboce spí, tiše vstala a odkradla se do tmy.

Liriel se zdálo, že Fjodor občas zapomíná na rozdíly mezi nimi dvěma. Světlo ohně pro ni nepředstavovalo žádnou výhodu – právě naopak. Pokud nablízku číhá nebezpečí, pravděpodobněji je postřehne v chladné tmě za hranicí světla ohňů.

Drowka začala ve stále širších kruzích prozkoumávat údolí a při tom se vyhýbala lesu a držela se na otevřených travnatých prostranstvích. Zdálo se, že údolí je s výjimkou bzučícího hmyzu a stádečka statných chundelatých divokých koní opuštěné. Se zájmem si povšimla, že stojí v malém kruhu a mladí spí uprostřed. Všichni dospělí stáli, a zatímco jeden zjevně držel stráž, ostatní vestoje spali. Hlavy jim visely dolů, až se téměř dotýkaly luční trávy, ale dlouhé sametové uši sebou škubaly dokonce i ve spánku, ostražité i vůči sebemenšímu hluku. Liriel samozřejmě žádný nedělala a dávala si pozor, aby se od koňské hlídky držela po větru.

Opatrně se pohybovala, ukrývala ve stínech a plížila mezi kamennými výběžky a malými trsy křoví. Když obezřeme obcházela kolem povědomě vypadající hromady balvanů, ocitla se tváří v tvář malé chýši se střechou ze slaměných došků.

Předtím tam nebyla.

Liriel okamžitě ztuhla, připomínajíc si, že její magie je na tomto místě k ničemu a nejlepší obranou budou ticho a utajení. Pomalu se stáhla zpátky do úkrytu mezi kameny.

Chýše byla tichá, temná a chladná. Z otevřených oken se neozývaly žádné zvuky a z malého kamenného komínu nestoupal kouř. Přesto se Liriel nedokázala zbavit zřetelného pocitu, že je tady něco živého.

Přišlo jí na mysl, že samotný domek vypadá, jako by dýchal. Téměř nepostřehnutelně se kýval sem a tam v pomalém, odměřeném rytmu, který vyvolával představu tichého spáče, ponořeného v hlubokém spánku. Zvědavost přemohla prozíravost a Liriel hodila na chýši malý kámen.

Chaloupka se okamžitě vymrštila do vzduchu. Liriel ohromením poklesla čelist a zůstala zírat na pár obrovských ptačích nohou. Šupinaté nohy, velké jako mladé stromky, se přikrčily a obrovská ptačí chodidla s dlouhými spáry se ohnula. Polekaná chýše se otočila a odběhla do noci. To pro změnu vyděsilo poníky. Noc se naplnila poplašeným rzaním a rychle se vzdalujícím bušením kopyt.

Liriel se hnala zpět do tábora, neboť věděla, že jakkoli jsou zvuky slabé a vzdálené, spícího válečníka určitě probudí. A opravdu – spatřila, jak k ní míří Fjodor s pochodní v ruce.

Její bystré oči zahlédly past, které si on, polapený ve vlastním kruhu světla, nemohl všimnout. Závěj spadaného podzimního listí se pohnula a slabé měsíční světlo se odrazilo od zubů strašlivých ocelových čelistí.

Popadla kámen velký jako pěst a hodila ho směrem k němu. Kámen narazil do pasti, která vyskočila do vzduchu jako útočící piraňa. Válečník uskočil dozadu a rychlým pohledem vysledoval křivku, po níž kámen přilétl, až k místu, kde stála Liriel.

„Nehýbej se,“ varoval ji. „Můžou tu být další.“

„Když jsem šla naposledy kolem, nebyla tam. Právě ji někdo položil. Nemyslím, že bychom si měli dělat starosti zrovna s pastmi.“

Fjodor tasil meč a pokračoval dál k ní a cestou zbraní zkoumal půdu. S kovovým zařinčením sklapla další, menší past. Zvedl meč a ukázal jí ocelovou tlamu, která jej svírala.

„Výborně, nejsou to jenom pasti,“ zamumlala Liriel.

Bez dalších obtíží došel až k ní. Společně se po vlastních stopách vrátili zpět do tábora. Liriel překvapilo, že Fjodor neustále zkoumá zem a šťouchá do trávy po obou stranách stezky. Náhle se hrot meče ponořil hluboko do úzké pukliny. Fjodor ho vytrhl a odstrčil Liriel za sebe.

Čtvercový drn se otevřel jako poklop a z úkrytu se vyvalilo několik malých tvorů. Vypadali trochu jako skřeti, jenže menší a s hnědou kůží. Žádný z nich nesahal Liriel nad pas a všichni na sobě měli otrhané kalhoty, z nichž trčely dlouhé ohavné krysí ocasy.

Hodně se podobali koboldím otrokům, kteří v Menzoberranzanu vykonávali podřadné práce, ale na rozdíl od koboldů, které Liriel znala, a na rozdíl od krys, jež připomínali, tito tvorové neútočili v houfu. Větší kořist obklíčili a odřízli jí ústupové cesty, ale nic dalšího nepodnikli. V kulatých očích se jim rudě odráželo měsíční světlo.

„Pasti a ukryté jámy,“ řekla tiše. „Jakou další taktiku tyhle věci používají?“

„Žádnou,“ odpověděl Fjodor, který zněl velice zmateně. „Občas jsou zlomyslní, ale nikdy nikomu doopravdy neublíží. Dřív jsem občas nějakého zahlídl, ale jsou plaší jako vysoká.“

„Teď rozhodně neutíkají,“ namítla, „a je jich spousta. Právě teď by se mi hodilo kouzlo meteorického roje!“

„Zabít je přináší smůlu.“

„Doufejme, že oni si o nás myslí totéž,“ řekla a nespouštěla z vyčkávajících tvorů oči.

Vzduchem se rozlehlo skřípění, jako když se o sebe otírají větve stromů zmítané větrem nebo trupy dvou lodí.

Náhle všichni tvorové najednou začali něco drmolit. Zvedli malé tmavé nože a rozběhli se do útoku.

Fjodor dva nejrychlejší plochou stranou meče smetl a odhodil pryč. Prudce se obrátil, čelil dalšímu útoku a opatrně používal meč jako kyj, aby tvory odrazil, ale nezabil.

Drowí dívka takové zábrany neměla. Tasila meč a prohnala jej prvním vřískajícím krysákem, který se k ní dostal. Pak zbraň vytrhla a uštědřila další úder, který srazil k zemi jiného a jeho vyděšeně štěbetajícího společníka zahnal na ústup.

Zastavila se a posbírala nože, které všichni tři útočníci zahodili. Překvapilo ji, že jsou nejspíš vytesané z kamene, ale ostré a dobře vyvážené. Liriel všechny tři nože vyhodila do vzduchu. Jeden po druhém je chytila a hodila na trojici útočících koboldů.

Zvuk boje přehlušilo další zaskřípání. Liriel se ohlédla právě včas, aby zahlédla, jak se k ní blíží mohutná větev. Rychlým pohledem zaznamenala provazy, kterými byl kus dřeva připevněný k obrovskému stromu.

Strom, který tam jednoduše před chviličkou nebyl.

Na pozadí noční oblohy stálo ve větvích několik koboldů a poskakovalo a hulákalo nadšením nad úspěšně spuštěnou pastí.

Liriel se vrhla k zemi a zavěšená větev jí prolétla nad hlavou. Několik tvorů na ležící dívku okamžitě skočilo. Vzápětí byli dva či tři z nich s bolestivým a překvapeným pištěním smeteni, když se dřevěné kyvadlo zhouplo zpátky.

Nejsou zrovna chytří, napadlo Liriel. Ani náhodou dost chytří na to, aby něco z tohoto naplánovali.

Vzpínala se a házela sebou ve snaze setřást zbývající koboldy. Fjodor se probojoval až k ní a začal z ní ty pacholky shazovat.

Nakonec ji vytáhl na nohy. Odhrnula si z tváře pramen rozcuchaných vlasů a zhodnotila situaci. Několik koboldů leželo rozpláclých opodál, v bezvědomí nebo mrtvých, ale většina se znovu přeskupila a vytvořila kruh. Ten se začal pohybovat jako v nějaké dobře nacvičené choreografii a nutil oba přátele také se pohybovat, aby se udrželi z dosahu malých ostrých nožů.

„Oni nás někam ženou,“ řekl nevěřícně Fjodor.

„K tomu, kdo naplánoval tenhle útok,“ dodala drowka.

Odpověděl jediným neradostným přikývnutím. „Nikdy se neshromažďují v takovém počtu, nikdy neútočí.“

„Tak přinuťme jejich pána, aby přišel za námi.“

Fjodor jí věnoval rychlý úsměv a přikývl. S napřaženými meči společně zaútočili na houf.

Koboldi se zachovali v souladu se svou přirozeností. Náhlý útok je překvapil a oni se s vyděšeným jekotem rozprchli. Přátelé prolomili jejich řady a běželi dál.

Nocí projelo pronikavé zavřeštění. Liriel se ohlédla přes rameno a úžasem vytřeštila oči.

Koboldi, drmolící hrůzou, seskakovali ze stromu. Kláda se stále houpala na horních větvích, které se třásly jako v prudkém větru. Ze stromu vystupovala přízračná postava, stromu podobná žena, téměř tak vysoká jako její hostitel.

Bytost trhala ze stromu malé tvrdé plody a začala jimi prchající dvojici zasypávat. Koboldi se znovu shromáždili a rozzlobeně se hnali za nimi.

Fjodor popadl Liriel za ruku a táhl ji za sebou. „Hlohový duch,“ zalapal po dechu. „Velice nebezpečný. Měl jsem si na ty příběhy vzpomenout a zkontrolovat okraj lesa, jestli tu takové stromy nejsou.“

„Kam půjdeme?“

Mečem ukázal na kamennou věž. „Až se tam dostaneme, budu mluvit za nás za oba.“

Jak se ukázalo, ani jeden z nich se k mluvení nedostal. Mohutné dřevěné dveře se otevřely a pochodně na stěnách rozhořely. Vběhli do věže a opřeli se do dveří, aby zatlačili pryč koboldy, kteří se proti nim vrhali s překvapivým odhodláním. Nakonec se jim podařilo dveře zabouchnout a zastrčit železnou závoru. Malé pěsti a kamenné nože chvíli bušily a pak náhle nastalo ticho.

Než se Fjodor mohl nadechnout, ostrý zvuk nad nimi jej varoval před spuštěnou pastí. Popadl Liriel za ruku, odstrčil ji stranou a skočil za ní. Na kamennou podlahu s rachotem dopadl těžký železný lustr.

Místnost naplnilo dusivé mračno prachu. Pak prach stejně náhle zmizel. Fjodor vyplivl plná ústa písku a podíval se na svou zubící se společnici. Kývla ke kruhu čistého vzduchu, který je obklopoval.

„Moje magie zase funguje.“

„Stejně jako moje, drowko,“ oznámil přísný ženský hlas.

Když Sharlarra dorazila k hostinci za hranicemi Stinného údolí, nastával úsvit. Z komína už stoupal kouř a nějaký mladík měl plné ruce práce se zapřaháním dvou kaštanových tažných koní k dřevěnému vozu. Zahlédl Sharlařina koně a vyvalil oči.

Všechno ji bolelo, celé tělo měla ztuhlé a promrzlé až do morku kostí. „Jakou mám naději, že tady seženu teplou snídani a ještě teplejší koupel? Zadek mám úplně zmrzlý.“

Mladík ztěžka polkl a chvíli naprázdno pohyboval ústy, než se mu podařilo vydat nějaký zvuk. „Jste…“

„Živá? Ano, to jsem. A co je ještě lepší, můžu zaplatit.“ Zacinkala měšcem, v němž měla peníze, které jí trpasličí klenotník zaplatil jako zálohu za zbytek ukradených klenotů.

Zašeptala Selenitovi do ucha pár slov. Přízračný kůň sklonil hlavu a odklusal k lesu. Chlapci se do tváře začala vracet barva a pokynul elfce, ať jde za ním dovnitř.

Brzy Sharlarra seděla u otevřeného ohniště, v dlaních držela džbánek horkého kořeněného vína a přes sebe měla přehozenou silnou vlněnou pokrývku. Na rožni se opékala velká srnčí kýta. Hostinská, malá baculatá žena s tvářemi jako jablíčka, uřízla pořádnou porci, položila ji před hosta a s mateřskou nelibostí zamlaskala.

„Jet celou noc úplně sama! Takové pěkné děvče jako vy. Měla byste mít rozum. Není to bezpečné a není to vhodné.“

„Přízračný kůň má sklony nechtěné nápadníky odrazovat,“ poukázala elfka.

Žena se nad tím zamyslela. „To asi ano. Máte podivnou společnost.“

Sharlaře po tváři přeletěl úsměv. Napadlo ji, co by její hostitelka řekla, kdyby věděla, že se Sharlarra jede setkat s drowí kouzelnicí!

O dvě hodiny později, po dobrém jídle a báječné horké koupeli v obrovské kádi, sloužící k praní prádla, vyrazila Sharlarra ven podívat se po svém koni. Selenit na ni čekal tam, kde mu řekla – v malém březovém hájku, který stříbrobíle zářil mezi tmavými borovicemi. Jeden ze stromů se náhle vyvrátil – nebo tak to chvíli vypadalo.

Z hájku se vynořil ženský duch a natáhl štíhlou ruku ke Sharlařinu koni. Elfkou proběhl záchvěv strachu, ne strachu z ducha, ale z toho, že by jí mohl koně odbudit. Našla hlas a vztekle vykřikla. Dvě přízračné tváře se obrátily k ní. Žena jí byla povědomá, ačkoli si ji Sharlarra nedokázala zařadit. Pak se duch rozplynul. Selenit jej nenásledoval.

Elfka se přihnala ke koni a rukama ho objala kolem chladného bílého krku. „Ty jsi zůstal,“ žasla. „Zůstal jsi.“

Selenit se odtáhl a věnoval jí znechucený pohled. Šťouchnutím nosem ji pobídl, ať nasedne. Sharlarra se mu vyhoupla na hřbet a ostrým tempem vyrazili k Rašemenu.

S trochou štěstí bude mezi ní a Stinným údolím několik mil dřív, než si někdo všimne chybějícího srnčího.

Liriel upřela zrak do mračna prachu. V mlze se objevila postava v černém rouchu, s tváří zakrytou propracovanou černou maskou. Žena zvedla ruku a ze stěn vyrazily výhonky popínavých rostlin a omotaly se kolem Liriel.

Temná elfka pronesla ostré syčivé slovo a rostliny zvadly a spadly na zem. Liriel vytrhla z opasku vrhacího pavouka a mrštila jím po Čarodějnici.

Fjodor varovně vykřikl na protest. Čarodějnice mávla rukou a malá zbraň se rozlétla na mnoho kousků.

Kousky drowí zbraně nezůstaly jen tak ležet. Zavrtěly se a vyrostly a všechny se na osmi dlouhých nohou rozběhly ke strážkyni věže.

Pavouci ženu zaplavili, vlezli jí pod šaty a do otvorů v masce. Tápala rukama v obličeji a křičela jedno kouzlo za druhým, která měla útočící pavouky zabít nebo alespoň zahnat.

Čarodějnická kouzla však na oblíbence bohyně neměla velký účinek. Rašemenská žena klesla na podlahu, kde se divoce zmítala, jak se jí zmocňoval pavoučí jed. Po chvíli zůstala nehybně ležet. Pavouci se rozběhli pryč, cestou se zmenšovali a poté zmizeli v tenkých spárách mezi kameny.

Liriel stála, jako by ji někdo zmrazil, a jantarovýma očima přejížděla místnost a pátrala po dalších projevech tvrdohlavé drowí bohyně. Chvíle uplynula a žádné se neobjevily. Liriel si přejela rukama po tváři, jako když se někdo snaží probrat z noční můry, a přešla k mrtvé strážkyni.

V mysli se jí vynořila slova, která Fjodor pronesl před mnoha měsíci:

Trestem za zabití wychlaran je smrt.

Sotva vstoupila do berserkrovy rodné země, už si zajistila trest smrti.

Musí existovat nějaký způsob, jak se z toho dostat, způsob, jak může doprovázet Fjodora na jeho cestě za navrácením Poutníka a sama spatřit zemi Čarodějnic, o níž mluvil. Jak by to však mohla provést, když hned na počátku spáchala neodpustitelný zločin? Obhajoba, že smrt Čarodějnice byla výsledkem Llothiny vůle, ničemu nepomůže. Až Rašemenci najdou tělo, nejspíš drowí ženu okamžitě zabijí a nebudou čekat na vysvětlování.

Očima mechanicky přejížděla po těle, ležícím na zemi ve zkroucené poloze, prozrazující utrpení. Maska zakrývající tvář byla nakřivo, vlasy rozcuchané, ruce zaťaté v agónii, kterou způsobil pavoučí jed v žilách.

Liriel hleděla na mrtvé tělo a v hloubi mysli se jí pomalu začal vynořovat nápad. Mlhavě si uvědomovala, že se k ní Fjodor přibližuje s očima vytřeštěnýma hrůzou, jak mu začínaly docházet všechny důsledky toho, k čemu právě došlo. Na okamžik zavřela oči, aby jej vytěsnila. V té pomíjivé temnotě semínko spletitého drowího plánu zakořenilo a vyrostlo. Liriel prudce otevřela oči.

„Můžu se stát jí.“

„Cože?“ Rašemenec na ni zůstal zmateně zírat.

„Můžu se za ni převléknout. No tak, pomoz mi.“ Když se Liriel už jednou rozhodla, měly její ruce plno práce. Hbitě začala mrtvé ženě svlékat šaty.

Fjodor zatřásl hlavou jako člověk polapený v noční můře. „To nemůžeš!“ řekl zděšeně. „Trest za vydávání se za Čarodějnici je smrt.“

„Právě jsem Čarodějnici zabila,“ připomněla mu. „Kdysi jsi mi řekl, že za to je trest smrti. Myslím, že horší už to být nemůže.“

Fjodor dlouze, zoufale vydechl. „I v tom rouchu budeš pořád drow. Mezi Čarodějnicemi nejsou žádné temné elfky.“

„Ne v poslední době,“ namítla Liriel. „Ale co Qiluéina sestra?“

Rašemenec na ni nechápavě zíral.

„Nepamatuješ si, co mi Qilué říkala? Její sestra Sylune se mezi rašemenskými Čarodějnicemi cvičila.“

Když pochopil její úvahy, tvář se mu projasnila. Liriel celkem logicky předpokládala, že když je Qilué drowka, její sestry budou také temné elfky. Než ji Fjodor mohl vyvést z omylu – a než se mohl zmínit, že Sylune je nejen nebezpečně slavná, ale také mrtvá – rychlý dusot nohou z vrcholku věže ohlásil příchod posil.

Liriel stáhla mrtvé Čarodějnici masku. Ženin vzhled se okamžitě drasticky změnil. Zdálo se, jako by se scvrkla, a její tvář zjemněla a rozplynula se do tváře baculaté ženy středního věku.

Fjodor si vzpomněl, co o moci této masky vyprávějí pověsti. Byl to rašemenský artefakt, který na nositelku sesílal kouzlo, dovolující jí podle přání měnit vzhled. Liriel si to také spojila. Rychle si ji nasadila a náhle před Fjodorem stála cizinka.

Vzhled, který na sebe Liriel vzala, připomínal Qilué: vysoká štíhlá žena s dlouhými stříbřitými vlasy. S černou tváří zakrytou maskou a rukama v rukavicích, aby se chránila před nočním chladem, se toto přestrojení poměrně dobře blížilo Sylunině podobě.

Liriel rukama rychle prováděla kouzlo. Ve vzduchu se otevřela malá brána a jako hedvábná pokrývka se snesla na mrtvou ženu, aby ji zakryla. Když na ni dopadla kouzelná látka, žena zmizela a vzápětí i látka samotná.

Do síně vrazila trojice černě oděných žen v maskách. Přivřenýma očima si Liriel prohlížely. „Kdo jsi?“ vyptávala se nejvyšší z nich, velmi štíhlá žena s hustou hřívou tmavě hnědých vlasů.

„Nech to na mně,“ řekl Fjodor Liriel tiše. Předstoupil vpřed a hluboce se poklonil. „Jsem Fjodor z vesnice Dernovia a právě jsem se vrátil z cesty, na niž mě vyslala žena z vašeho řádu.“

„Jak dobře vím.“ Jedna z Čarodějnic si sundala masku a odhalila kulatou příjemnou tvář. Od koutků jasných modrých očí se rozbíhala pavučina vrásek. Byla stará. To Liriel nepřestávalo překvapovat. Drowové stárli pomalu a jen málokterý se dožil stáří. Ti, kteří měli moc přežít, měli i prostředky, jak si prodloužit mládí. Na této ženě však známky věku vypadaly víc jako ozdoba než jako stárnutí.

„Sofie,“ řekl Fjodor. Očima zalétl k Liriel a stará Čarodějnice sledovala jeho pohled.

„Fjodora známe, ale kdo je jeho přítelkyně?“

Chopil se slova. „Skutečná přítelkyně, má i Rašemenu.“

„Přece jste nezapomněly na Sylune?“ dodala rychle Liriel.

Fjodor potlačil zaúpění a Sofiiny společnice si vyměnily zmatený pohled. Obě si sundaly masky, jako by si chtěly cizinku lépe prohlédnout.

„Sylune, Čarodějnice ze Stinného údolí?“ dožadovala se štíhlá Čarodějnice, zjevně nejmladší z trojice. „Sylune je mrtvá.“

Liriel pohlédla na Fjodora. Téměř neznatelně přikývl. „Vida, Sylune má docela čilý posmrtný život,“ usmála se Sofie slabým chladným úsměvem.

„Tohle není duch ani Čarodějnice,“ trvala mladá žena na svém.

Prudce se obrátila k Liriel, pěsti zaťaté a zuřivý výraz ve tváři. „Požaduji, abys sundala masku mé matky a podrobila se zkoušce pravdy!“

14.

Zkouška pravdy

Sofie zvedla ruku. „Všechno má svůj čas, Aňo. Nejdřív bychom měly zjistit, co se stalo s Fraeni a jak je možné, že tahle střibrovlasá žena nosí masku naší sestry.“

„Bojovali jsme s houfem koboldů, které polapilo kouzlo hlohového ducha, a vběhli jsme do věže, abychom se tam ukryli,“ řekla Liriel popravdě. „Byly tam i další stvůry, které pronikly dovnitř za námi. Čarodějnice byla přemožena. Poté co padla, vzala jsem si její masku.“ Podívala se na Aňu. „Tvá matka zemřela jako hrdinka, v boji s krutým nepřítelem.“

Fjodor sebou při těchto bolestivě pravdivých slovech trhl. Mrtvá žena věřila, že polapila drowku a zrádného člověka a zaútočila na ně. Na okamžik jej napadlo, jestli to prostě není pravda. Kdyby nepřivedl Liriel do Rašemenu, stín Lloth by se této věže nikdy nedotkl.

„Kde je teď?“

„Nevím,“ řekla zamaskovaná drowka. „Zmizela. Nevím, kam se poděla.“

„Mluví pravdu,“ řekla Sofie. „Tělo tvé matky se k nám vrátí, mladá Ethran, a její duše nikdy neodešla. A pokud jde o tuto cizinku, možná je tím, za koho se prohlašuje. Kdo z nás nespatřil ty nejpodivnější věci?“

Aňa se zamračila. „Uvidíme.“

„Už jsem zkoušku pravdy zažil,“ řekl Fjodor tiše. „Může být strašlivá. Nedovolím to.“

Mladá Čarodějnice se na něj nevěřícně podívala. „Jak bys mě tak asi mohl zastavit?“

„Mohl bych zaujmout její místo.“ Fjodor zavrtěním hlavy zarazil Lirieliny námitky. „Je to moje právo. Jsem strážce, který odprisáhl věrnost mocné a úctyhodné wychlaran. To přísahám na svůj meč a život.“

„To není třeba,“ řekla Sofie jemně. „Máš pověst čestného muže. Co bojové šílenství? Ovládl jsi ho? A našel jsi Poutníka? Samozřejmě že ano, jinak by ses nevrátil.“

Liriel si rychle sundala zlatý amulet z krku a podala jí ho. „My už Poutníka nepotřebujeme. Fjodorova runa je vytesána do Potomka Yggsdrasilova.“

Oči staré ženy zahořely zájmem. „Na tento příběh jsem skutečně zvědavá. Dobrá práce, sestro. Ne, nechej si ten amulet. Myslím, že jej máš nosit ty.“

„Víš to jistě, Sofie?“ Třetí Čarodějnice, hubená žena středního věku, poprvé promluvila. „Je tomu už mnoho let, co Sylune kráčela mezi námi, a tvé oči…“

„Ještě nejsem slepá,“ prohlásila Sofie pevně, „a jsem jediná, kdo Čarodějnici ze Stinného údolí zná a je ještě naživu.“

Sklonila hlavu na stranu a pozorně si Liriel prohlížela. „Přeješ si být stále zvána Sylune? Možná teď dáváš přednost nějakému jinému jménu?“

Liriel napadlo, že stará žena vlastně nikdy její tvrzení nepotvrdila. Sofie čekala na odpověď a její klidné modré oči neprozrazovaly, co si myslí.

„Liriel,“ vybrala si drowka.

Stará čarodějnice přikývla. „Budiž.“

Aňa na ni vrhla planoucí pohled. „Pořád se schovává za maskou. Copak nikdo nepřemýšlí o tom proč? Možná je to durthan, zlá Čarodějnice. Pokud má dobré úmysly, ať si masku sundá.“

„Mohu jen předpokládat, že si Sylune nepřála objevit se před námi jako duch,“ řekla Sofie mírně. „Nebo se v tom mýlíme, sestro? Jsi stále mezi živými?“

Liriel sklonila hlavu, nejen na znamení souhlasu, ale také proto, aby skryla pobavený obdiv v očích. Stará žena byla stejně zběhlá v polopravdách a zavádějících otázkách jako kterákoli kněžka v Menzoberranzanu.

„Má právo ji nosit, Aňo,“ pokračovala Čarodějnice. „Sylune byla jednou z mnoha Čarodějnic, které tuto masku nosily na tváři nebo na opasku. Maska si ji pamatuje. Nezapomíná na nikoho, kdo ji nosil.“

Drowí dívka rozpoznala skryté poselství. Potají si přejela rukou po sukni a odhrnula rukavici stranou tak, že zahlédla záblesk kůže. Neměla černou, ale smetanově bledou barvu jen o odstín či dva tmavší než Trnina bílá tvář.

Takže si to maska opravdu pamatovala! Představovala si Sylune jako vysokou překrásnou drowku se stříbřitými vlasy. Maska si naštěstí pamatovala přesnější podobu.

Nyní přichází skutečná zkouška její moci, napadlo ji. Stáhla si rukavice a zvedla bílé ruce s dlouhými prsty k masce a opatrně ji sundala. Podle Fjodorovy ohromené tváře se dalo usoudit, že přestrojení vydrželo. Povzbudivě se na něj usmála a připevnila si masku na opasek.

„Mohu si masku během pobytu v Rašemenu nechat?“ zeptala se poněkud opožděně.

Sofie jí věnovala laskavý shovívavý úsměv. „Samozřejměji budeš střežit, jako by na tom závisel tvůj život.“

„Samozřejmě,“ potvrdila Liriel. Vyměnila si s Čarodějnicí pohled naprostého porozumění.

Tu noc strávili ve věži a ráno tam zanechali Aňu, aby se ujala práce své matky. Zbývající čtveřice se nalodila na čarodějnou loď, stejný úhledný malý člun, který je převezl přes jezero. Hladce klouzali na sever a v poledne se zastavili u malé rybářské vesnice.

Cesta byla pro Fjodora jako zneklidňující zjevení. Ještě nikdy ve společnosti wychlaran necestoval – přinejmenším se žádnou jinou než Liriel a ne ve své vlasti. Byl zvyklý na úctu, které se jim dostávalo, ale nikdy příliš neuvažoval nad praktickými maličkostmi jejich života.

Ony zjevně také ne. Čarodějnou loď přivítali v přístavišti a zavedli cestovatele do vesnického hostince. Posadili je k obědu sestávajícímu z králičích párků a sýra z mléka rothe s chlebem ještě horkým, poté co jej ráno upekli. Bez otázek jim přivedli jízdní poníky. Fjodor si zapamatoval jejich značky a v duchu si přísahal, že se postará, aby se vrátili majitelům.

„Už chápu, proč jsou za předstírání toho, že jsi Čarodějnice, tak tvrdé tresty,“ zašeptala Liriel Fjodorovi pobaveně. „Kdyby nebyly, kdejaký líný zlodějský půlčík by se procházel s černou maskou na hlavě.“

Čarodějnice seděly na zvířatech obkročmo a Liriel potěšilo, když zjistila, že její černý oděv má sukni s rozparkem, zakrytou dlouhou kytlicí. To jí umožňovalo sedět na koni a nohama svírat jeho boky.

„Pojď, Váňo,“ řekla stařena společnici. „Tihle mladí lidé si mají navzájem co říct, věci, které naše staré uši už dávno zapomněly.“

„Mluv za sebe,“ zazubila se druhá Čarodějnice, ale pobídla poníka patami a vyrazila za Sofií.

„Ta stará je chytrá,“ poznamenala Liriel. „Vidí víc než většina jiných a říká mnoho, aniž by prozradila tajemství. To by opravdu mohlo fungovat!“

„Nepůjde to,“ řekl Fjodor zoufale.

„Proč ne? Sofie je jediná, kdo Sylune skutečně znal. Z důvodů, které zná jen ona, je ochotná nechat věci být. Co bych ale opravdu ráda věděla, je, co jsou to za důvody.“

„Ona je Orákulum. Nikdo v Rašemenu nevidí budoucnost tak jasně jako ona.“

„A dál?“ vyptávala se Liriel, která vycítila, že je za tím něco víc. „Je to moje babička.“

Drowka přikývla a pobídla ho, ať pokračuje. Po chvíli Fjodora napadlo, že si z toho nevyvodila důsledky.

„V Rašemenu považujeme rodinu za nesmírně důležitou. Vytváříme si pevné vztahy, stojíme při sobě. Pamatuješ si, když bohové kráčeli zemí a magie selhala?“

„Ano.“

Odpověď byla stručná a jasná. Fjodor dál nenaléhal, neboť si nebyl zrovna jistý, že chce vědět, jaký rozruch to způsobilo v Lirielině rodném městě.

„Když jdou berserkrové do bitvy, je přirozená magie našeho bojového šílenství posílena rituálem. Z nějakého důvodu, který nikdo nezná, se ve mně tahle magie překroutila. Nebyl jsem jediný,“ dodal tiše. „Několik Čarodějnic už nikdy nebylo v pořádku. Všechny byly zabity.

Zdálo se, že je to nutné,“ dodal spěšně, třebaže Liriel krutý rozsudek neodsoudila. „Čarodějnice se sdružují v kruzích, aby sesílaly kouzla. Slabost jedné osoby ohrožuje všechny. Někteří se domnívali, že by válečníci měli sdílet stejný osud.“

„Sofie nesouhlasila.“

„Ne, a protože vidí víc než většina jiných, ostatní jí naslouchají. Svěřila mi Poutníka, jeden z největšich pokladů Rašemenu, a dala mi možnost najít cestu domů.“

„Protože je tvá babička.“ Liriel ta slova vyslovila nahlas, jako by si myslela, že jí cvičení pomůže pochopit jejich význam. Dokončila úvahu a bystře dodala: „A protože je Orákulum. Možná ti předpověděla velký osud.“

Mladík zavrtěl hlavou. „Jen mi řekla, že najdu vlastní osud, takový, který by mohl změnit běh rašemenských dějin.“

Liriel si to pohotově dala dohromady. „To mám být já?“

„Sofie je ochotná počkat a podívat se.“

Dál jeli mlčky a Liriel o tom uvažovala. Fjodor měl také o čem přemýšlet.

Navzdory Sofiinu tichému souhlasu byl zděšený klamem, v jehož středu se ocitl. Ačkoli ve skutečnosti nebyla pronesena žádná nepravdivá slova, byla stvořena lež a on i Liriel v ní budou muset žít tak dlouho, dokud zůstanou v jeho vlasti. To jej trápilo. Sám věřil v pravdomluvnost, ale viděl dost úskoků, aby věděl, že pravda má své cesty, jak vyjít najevo. Snahy o její zakrytí obvykle vše jen zhoršovaly.

„Nemysli si, že si nejsem vědoma nebezpečí,“ řekla Liriel tiše a podivně tak vyslovila Fjodorovy myšlenky. „Jestli se tahle malá hra zvrtne, měl bys vyhlásit xittalsh.“

Všimla si jeho zmateného výrazu a pokusila se mu tento drowí pojem vysvětlit. „V mé vlasti se pořádají souboje, které probíhají ve zvláštních jeskyních pro pobavení diváků. Dělají lidé taky něco takového?“

„Ano, dělají.“

„Někteří z bojovníků jsou otroci, jiní profesionálové, které boj těší, ale někdy může být pro drowa boj druhou šancí. Řekněme, že jsou dvě drowky přistiženy při spiknutí. Jednaje nade vší pochybnost vinna, ale není zcela jasné, jak je do toho zapletena ta druhá. Taková žena může žádat xittalsh a dožadovat se práva prokázat svou nevinu.“

„Bojují v arénách. Když zvítězí, přežijí,“ dokončil Fjodor.

Liriel přikývla.

„Dokonce i když mohou být vinné. Dokonce i když všichni vědí, že jsou vinné.“

„Přežijí,“ řekla bez obalu. „Když nás chytí, musíš jim říct, že jsi o mojí skutečné totožnosti nevěděl. Pokračuj v tom, co jsi dělal, než jsme se potkali. Bojuj za Rašemen. To většinu lidí přesvědčí o tvojí nevině. Vyhraj dost bojů, a časem se tím přestanou zabývat dokonce i ti, kdo pochybovali.“

Dlouho jeli mlčky, než byl Fjodor schopen promluvit. „To o mně máš tak špatné mínění, že věříš, že bych byl něčeho takového schopný? Něco mezi námi je – přísaha cti a sliby srdce. To bych měl zahodit jen proto, abych dýchal o několik let déle? Měl bych tě zradit, abych mohl zestárnout sám a zemřít zneuctěný?“

„Zneuctěný? Proč?“

Místo odpovědi Fjodor ukázal na malý okrouhlý kopec vedle cesty před nimi. Za ním byla na obzoru vidět vesnice Dernovia. Zpoza vysoké kamenné zdi stoupal kouř z ohnišť. Zdi obklopovala úhledná pole a chundelatý dobytek paběrkoval na sklizených obilných lánech. Z travnatých pahorků těsně před hradbami se kouřilo. Jedna strana kopečku byla plochá a bylo v ní vidět dveře a okna se zavřenými okenicemi.

„To je domov řezníka Stanislora,“ řekl Fjodor. „Zjistilo se, že schválně upravil váhy, aby podváděl zákazníky. Tady stranou od ostatních vesničanů žije už od doby, kdy jsem byl kluk.“

„Proč?“

„Říká se, že muž je známý třemi věcmi: mečem, dětmi a ctí. Jakékoli podvody se berou vážně.“

„Tak se nenech chytit!“

„O to nejde,“ řekl rozhořčeně. „Dokonce i kdyby o té lži nevěděl nikdo jiný, já ano. A v tom je ta nečestnost.“

Drowka zmateně potřásla hlavou. Toto pro ni bylo nové – nebezpečně nové. Jedno bylo jasné: Fjodor hodně riskoval, když spojil osud s jejím. Jestli bude někdy prozrazena, budou Fjodora považovat za zrádce, a ona zcela nerozuměla tomu, co by to pro něj znamenalo.

Zastavili u brány, velkého oblouku s mohutnými dřevěnými vraty a dalšími zvláštními řezbami, stejnými, jaké zdobily čarodějnou loď. Liriel si povšimla častých vzorů: na krajích byli jednorožci, vysoká a lovečtí psi, a obrazy hor a vesnice byly vyřezány způsobem, který vytvářel iluzi velké hloubky. Mohutná vrata byla zavřená stejně jako portály s okenicemi u vrcholku zdi.

„Zůstaň tady,“ zašeptal Fjodor Liriel. „Cokoli se stane, nesesedej z koně. Nevyvolávej kouzla, nevytahuj zbraně. Nehrozí tu žádné nebezpečí.“

Dal ruce k sobě a zhluboka se nadechl. „Slyšel jsem, že v Dernovii žijí muži!“ zařval. „Kdo se krčí za těmihle zdmi jako kuřata v kurníku?“

Liriel poklesla čelist. Navzdory Fjodorovu varování jí ruka sklouzla k dýce zastrčené v botě.

Vyřezávané okenice se s rachotem rozlétly a z otvoru vystrčil hlavu mladý muž s černým plnovousem. Na tváři měl hrozivý úšklebek.

„Chceš vejít do doupěte Černého medvěda? Pojď, a vítej! Vykrmujeme se před zimním spánkem a ty vypadáš tak měkce, že půjdeš jíst lžící.“

Fjodor místo odpovědi posunkem naznačil, jako by údery na zvon svolával k večeři. Okno se zabouchlo a brána rozlétla. Vousatý muž se na Fjodora vrhl jako útočící medvěd. Jemu v patách se z opevněného města vyvalilo několik dalších mužů, všichni oblečení v hrubých vlněných kalhotách a kožených nebo kožešinových vestách.

Obklopili Fjodorova poníka a stáhli válečníka dolů. K Lirielinu úžasu jej vousatý prudce objal a poplácával po zádech. Po chvíli se od sebe odstrčili na délku paže a radostně se na sebe šklebili jako dva blázni.

„Vypadáš dobře, Kaspergi,“ řekl Fjodor. „To mě opravdu překvapuje.“ Druhý muž si odfřkl. „Já byl vždycky fešák. Nebýt vousu, ženské by celý den zíraly, a kdo by pekl?“

Fjodor se ohlédl na Liriel, jako by se obával, že poznámka může vyvolat její hněv tam, kde přátelský povyk neuspěl. Vousatý muž sledoval jeho pohled. Když si všiml stříbrovlasé ženy, kterou se Liriel jevila být, tváří mu prolétl rozpačitý výraz. Uctivým gestem se dotkl čela.

„Toto je Liriel, která si kdysi říkala Sylune, Čarodějnice ze Stinného údolí,“ řekl Fjodor opatrně. „Přišla se sem učit od Sofie.“

Liriel napadlo, že muži stále blokují bránu. Jakýkoli muž, který by se vůči menzoberranzanské kněžce zachoval tak neuctivě, by byl rozhodně zabit. Čarodějnice, které se vůbec netvářily uraženě, se tomuto zvláštnímu shledání shovívavě usmívaly.

„Promluvíme si později,“ řekl Kaspergi a poplácal Fjodora po rameni. Podobné chování je čekalo i při cestě vesnicí. Fjodor zastavil u několika domů, stojících v těsném shluku. Sklouzl z koně a několikrát ostře vysoko zapískal. Několik dětí zanechalo hry a vrhlo se k němu s nadšením, které Liriel znepokojivě připomnělo nedávný útok koboldů.

Z chalupy vyšla statná mladá žena, aby se podívala, co se děje. Radostně vykřikla a rozběhla se k Fjodorovi, až za ní černé copy vlály. Sevřela ho ve vřelém objetí, zatímco děti poskakovaly kolem a hlasitě se dožadovaly pozornosti.

Fjodor se obrátil k Liriel, aniž spustil ruku z ženina pasu. „Má paní, představuji ti svou sestru Vastiš. Některé z těchhle dětí jsou její. Zapomněl jsem které,“ řekl s vážnou tváří a smíchem v očích. Křik malých lidí, kteří proti tomu s nadšením protestovali, vyvolal na Lirielině tváři rozpačitý úsměv.

Žena se jí hluboce poklonila. „Wychlaran,“ zdvořile pozdravila všechny tři ženy v sedle.

Liriel napadlo, že je to jediné představení, které je očekáváno či třeba. Fjodorova sestra viděla jen černé roucho a masku na opasku a věřila, že ví vše, co potřebuje.

Sofie položila Liriel ruku na paži. „Musíš se pozdravit se sestrami a pak ti ukážu, kde se ubytuješ. Žádný cizinec nesmí vstoupit do domu Čarodějnic. Budeš mít vlastní domek za hradbami. To se nezměnilo od chvíle, kdy mezi nás Sylune naposledy přišla. Fjodor tam také zůstane, ale dnešní noc musí strávit s bratry. Je zde nový fyrra a potřebují toho spolu mnoho probrat.“

Fjodor jednu z dotěrných holčiček zvedl a posadil si ji na bok. Došel k Liriel a vzal ji za ruku. Tu si zvedl ke rtům. „Stačí jen zavolat, a já přijdu.“

Oči jeho sestry, modré jako zimní obloha a tak podobné bratrovým, se rozevřely úžasem. „Stal se z tebe strážce?“

Přikývl a Vastiš radostně vydechla. „Tak to už nepůjdeš za ostatními muži do ubikací! To je skvělá zpráva. Už od letního slunovratu uplácím děti, aby šly do postele, slibováním, že jim budeš vyprávět příběhy.“

„Musím se ohlásit fyrrovi a pravděpodobně u něj zůstanu přes noc. Budu mít čas jen na jeden nebo dva příběhy. Ostatní budou muset počkat na jindy.“

„Peťu potěší, až tě uvidí mezi bojovníky. Zatímco jsi byl pryč, získal vlastní meč.“

„Můj bratranec Peťa?“ zopakoval nevěřícně Fjodor. „Malý Peťa?“

„Teď už je vyšší než ty a sní toho tolik, jako by chtěl být co nevidět i stejně mohutný.“

Sourozenci si dál spokojeně povídali, zatímco Liriel vyrazila pryč. Zvláštní přivítání ji zaujalo. Fjodor jí pověděl, že v Rašemenu je rodina důležitá. To bylo jasné na první pohled. Během krátké chvíle se toho o Fjodorovi dověděla stejně jako za měsíce společného putování, bojů a důvěrnosti hlubší, než o jaké by kterýkoli drow mohl kdy snít.

Jeho kořeny v této zemi sahaly hluboko. Měl dost velkou rodinu, aby naplnila celou pevnost Baenre, přátele, kteří jej vítali s bláznivou radostí, a místo ve společenství. Děti jej očividně měly v oblibě. Liriel slyšela, jak k ní z dálky doléhá jeho hluboký hlas, zpívající směšnou písničku.

Dokázala si představit, jak zde stárne a stává se z něj milovaný vesnický starší a vypravěč. A rodina…

Poprvé se zamyslela právě nad tímto aspektem. Byli s Fjodorem milenci, to ano, ale děti nemusely nutně následovat. Každá drowí žena, která měla nějaký přístup ke kouzlům, si volila, kdy počne dítě. Byla to volba, již Liriel nikdy nezvažovala. Ve vlastní rodině nezažila nic, co by jí přinášelo příjemné vzpomínky na dětství nebo kvůli čemu by toužila být rodičem. Jaký život by mělo dítě, které by s Fjodorem zplodili? Nedokázala si představit žádné místo, zde ani nikde jinde, kde by poloviční drowové mohli žít.

Její poník sklonil hlavu a trmácel se stále strmější ulicí. Liriel zahnala podivné myšlenky stranou a soustředila se na okolí. Na vrcholku kopce stála velká dlouhá budova z nenatřeného dřeva, jejíž prostý tvar byl ozvláštněn obrovskými vyřezávanými deskami. Budova byla zakončena prudce se svažující střechou.

„Ubikace,“ řekla Sofie tiše a ukázala na dlouhý nízký dům vlevo od domu Čarodějnic. „Berserkrové tvoří skupiny nazývané tesáky. Každý má jméno. Fjodor patří do Černého medvěda.“

„To je příhodné,“ zamumlala Liriel.

Na nádvoří bylo asi tucet válečníků, navzdory mrazivému vzduchu do pasu nahých. Někteří spolu zápasili, jiní stříleli na terče opřené o balíky slámy. Ozýval se smích a hlasité chvástání, ale žádný z mužů netasil zbraň ani proti jinému neobrátil luk.

„Asi máš otázky?“ pobídla ji Čarodějnice.

Tisíce, pomyslela si Liriel, ale začala jednou z nejnovějších. „Tohle samci…“ zarazila se a opravila. „Muži z Rašemenu mě naplňují úžasem. Jak mohou bojovat s takovým zápalem a přitom nezačít krevní mstu?“

Sofie se zasmála. „Zašla jsi příliš daleko na západ a příliš daleko na jih. Horké slunce jednomu poplete hlavu. Z mála se stane hodně. My tady víme, co je důležité, je to tak?“

Drowka moudře přikývla. Ve skutečnosti však nikdy neslyšela otázky, na něž by odpověď tak dokonale přesahovala její chápání. Jak může vědět, čeho si na tomto cizím místě cení? Nebyla to otázka, kterou by si položila i ve známém prostředí!

Poznání ji zasáhlo jako rána pěstí do břicha. Jak podivné. Žila více než čtyřicet let – pravděpodobně déle než ustaraná Váňa – a nikdy ji nenapadlo uvažovat o tom, co je skutečně důležité.

Ano, v duchu se vysmívala neustálému boji a pletichaření, tak typickému pro Menzoberranzan. Intriky, které tak zaměstnávaly ostatní drowy, jí nepřipadaly příliš zajímavé, ale co bylo důležité?

Přežití, samozřejmě. Magie, určitě. Život bez dobrodružství byl nesnesitelně nudný. Moc…

Před touto nepříjemnou myšlenkou se její mysl rychle stáhla. Na Ruathymu jí zažila dost, aby to vystačilo na délku dračího života. Fjodor přikládal velkou váhu cti a ona musela přiznat, že její víra v jeho neochvějné způsoby se stala prubířským kamenem jejího života. Liriel si nade vše cenila nečekaných radostí, které přinášelo přátelství. Tyto věci znala. Co jiného by zde ještě mohlo být?

„Existuje mnoho způsobů zkoušky pravdy,“ řekla Sofie tiše a se záhadně přesným načasováním tak vstoupila do Lirieliných myšlenek. „Někdy jsou odpovědi méně důležité než otázky.“

Toto bylo pro pragmatickou drowku příliš. Znechuceně rozhodila rukama. „Když jsem byla mrtvá, život nebyl tak matoucí.“

Z nějakého důvodu to Čarodějnici pobavilo. „Vítej zpátky, Sylune,“ řekla a sarkasticky se pousmála. „Domnívám se, že tahle návštěva bude stejně zajímavá jako ta poslední!“

15.

Černý vlk

Později toho večera, poté co Vastišino potomstvo rozmazlili spoustou příběhů a až příliš velkou hromadou koláčů, se Fjodor vydal na vršek k domům Čarodějnic a berserkrů. Kráčel pomalu, neboť jej téměř u každého domu zastavovali sousedi, které znával od dětství. Všichni jeho návrat oslavovali drsnými objetími a přátelskými urážkami. Také vytahovali lahve jhuildu nebo džbánky s kvašeným jablečným vínem, které bylo téměř stejně silné jako rašemenská pálenka, v naději, že se u nich Fjodor zdrží déle a oni z něj vymámí nějaké novinky ze světa.

I on měl čemu naslouchat. Předchozí Železný lord odstoupil. Říkalo se, že onemocněl a že se o něj v lesním úkrytu starají Čarodějnice. Místo něj vládl Thydrim Yvarrg. Většina se shodla, že je to dobrá volba, za předpokladu, že po něm nenastoupí jeho vznětlivý syn, pijan Fyldrin. Pak tu byly méně důležité novinky, od vyprávění o přízracích a útocích nestvůr až po dvojčata, která se narodila vesnickému bednáři a jeho ženě.

Při tom všem večer rychle ubíhal. V době, kdy Fjodor došel k domu bojovníků z Černého medvěda, blednoucí měsíc vykukoval zpoza vrcholku Hory sněžných koček.

Bylo zvykem, že se každý vracející se válečník ohlásil vesnickému fyrrovi. Fjodor zamířil do Trevielova domu. Otevřenými dveřmi bylo vidět hořící kamenný krb, před nímž seděl zavalitý, ale mohutný muž stejně starý a velký, jak mohl být Fjodorův otec, kdyby přežil útok tuiganských nájezdníků. Starý válečník si pro sebe broukal, zatímco si husím sádlem leštil boty. Na nohou měl nanejvýš pozoruhodné punčochy. Byly upletené jako rukavice a každý prst měl jinou zářivou barvu. Úzké proužky stejných barev se táhly vzhůru po mužových silných nohou a ladily s pestrou výšivkou na vlněné vestě.

Ve Fjodorově tváři se objevil mírný úsměv. Jen málo mužů se oblékalo do šatů, jež takjasně prozrazovaly jejich povahu, jako Treviel. Muž byl stejně veselý jako jeho oděv a Fjodor jej už dávno považoval za drahého přítele. Přesto mladý válečník zůstával stát na místě a ani trochu neměl chuť zahájit rozhovor. Titul fyrry patříval jeho otci a toto býval jeho dům. Treviel byl dobrý muž, ale Fjodora bolelo, když na Mahryonově místě viděl někoho jiného.

Jisté zvyklosti však bylo třeba dodržet. Fjodor si odkašlal a uštědřil očekávanou urážku. „Jak může válečník velet mužům, když nedokáže přesvědčit vlastní prsty, aby se dohodly na jedné barvě? Sašar se na tebe zlobí, nebo sis je upletl sám?“

Starý muž zvedl hlavu od leštění bot. Oči se mu potěšeně rozzářily, ale vzápětí se v nich objevila opatrnost.

Fjodor mužovy obavy chápal. Jeho poslední vzpomínka na nového fyrru byla zabarvená závojem neovladatelného bojového šílenství. Nebyl si tím jistý a nikdo mu to nepotvrdil ani nevyvrátil, ale měl podezření, že by mohl být odpovědný za hlubokou svraštělou jizvu po bodnutí na starcově svalnaté paži.

„Sašar se na mě zlobí pořád“ řekl Treviel spokojeně, „a to je pro válečníka dobrá věc. Taková žena by pro tebe byla dobrá. Příliš mnoho hodin strávených laškováním s milými děvčaty rozmazluje mužova ducha a on pak není připravený k boji.“

Fjodorovi se v mysli vynořila živá představa temné elfky v celé její zuřivosti. Zasmál se. „Stal jsem se strážcem wychlaran z cizí země, která má vznětlivost drowa a milou povahu muly. Bude to stačit?“

„Tak strážce, co?“ Na okamžik fyrra vypadal, že to na něj skutečně udělalo dojem, a pak pokrčil rameny. „Ta žena může být vším, co tvrdíš, i něčím víc, ale ve srovnání s mou Sašar bledne,“ řekl pyšně. „Navzdory tomu si dovolím doufat, že z tebe přesto dokáže udělat bojovníka.“

„Pokud jde o to, nejsem takový blázen, abych vyzýval yetiho na závody ve sněhu nebo si myslel, že porazím v zápase lesního muže,“ řekl Fjodor suše.

„Pak mám opravdu naději, protože totéž bych mohl říct o Sašar,“ žertovně se mu šeptem svěřil Treviel.

Oba muži se uchechtli. Treviel mávnutím ruky pozval Fjodora dál a ukázal na protější křeslo. Bystré oči postřehly tmavý meč, který měl Fjodor u boku, a fyrrova tvář zvážněla.

„Povídá se, že tě othlor Sofie poslala pátrat po velkém kouzelném pokladu. Našel jsi ho?“

„Ano, a nejen to,“ přikývl Fjodor.

Mužův obličej se rozzářil očekáváním skvělých příběhů. Jeden stín však zůstával a oba muži to věděli. „Jsi celý, můj synu?“ odvážil se Treviel.

„Jsem.“

„Pak je s Rašemenem všechno v pořádku,“ řekl starší muž rázně. Kývl na porcelánový samovar na stole. Nádoba s víčkem se jasným zbarvením hodila ke svému majiteli: červení a žlutí jednorožci dováděli na smaragdově zelené louce. Víko, okraj a podstavec byly lemované propletenými runovými vzory, provedenými ve výrazných odstínech modré a fialové.

„Čaj je horký a skoro tak silný, že by medvěda stáhl z kůže. Dáš si?“

Bylo třeba probrat některé záležitosti a Trevielova slova Fjodorovi poskytla nejlepší příležitost, jaké se mu dostane. „Možná bych si měl trochu tvého čaje nalít do čutory. Kdyby změna nazpátek probíhala pomalu, stáhne ten čaj medvědí kůži rychleji než lovecký nůž.“

Treviel zůstal zírat s otevřenými ústy, pak se mu hustý šedý knír roztáhl v úsměvu od ucha k uchu. „Je to pravda? Stal se z tebe chesnitznia?“

To byl úspěch, o nějž usilovali všichni rašemenští berserkrové, ale dosáhli jej nemnozí. Ačkoli slovo „berserkr“ pocházelo ze starobylého slova pro „medvědí kůži“, skutečná přeměna lidského válečníka na medvěda byla v dnešních časech víc legendou než skutečností.

„Na ostrově Ruathym tomu říkají hamfariggen. Proměněnec.“

Vůdce vesnice spokojeně zabručel. Pokud šlo o válečníky, byl něco jako učenec, a Fjodor viděl, jak si tato nová slova ukládá, aby si je vychutnal později.

„Donesly se nám zprávy o bitvě, která se tam odehrála. Námořní bitvě,“ dodal zasněně válečník ze suchozemského národa. „Zdá se, že tvoje dajemma byla zajímavější než většina ostatních.“

Nalil čaj do dřevěných šálků. Fjodor si jednou usrkl a pochopil proč. Cínem by se kyselá tekutina nepochybně okamžitě prožrala. Obrátil do sebe zbytek obsahu malého šálku a polknutí doprovodil úderem pěsti do stolu. Když obřad dokončil, postavil prázdný šálek na stůl. Treviel jej znovu naplnil a vyčkávavě na mladíka kývl, neboť chtěl zjevně slyšet příběh této úžasné bitvy.

„Právě jsem přišel z domu své sestry,“ řekl Fjodor omluvně.

Velitel zvrátil hlavu dozadu a hromově se rozesmál, až se celý třásl. „Víc nemusíš říkat! Dokonce i vesnický vypravěč musí hlasu dopřát odpočinek, co? Tak poseď a vypij si čaj. Tvoje vyprávění může počkat až po hrách na počest Mokoš. Vydáš se do hor s ostatními?“ zeptal se, když si všiml zvláštního výrazu, který mladému muži přeletěl po tváři.

„Po pravdě řečeno jsem na to zapomněl.“ Představa, že by tak brzy po jejich příjezdu nechal Liriel samotnou, jej hluboce zneklidňovala. Kdo ví, jakou neplechu by mohla během jeho nepřítomnosti natropit? „Možná bych měl počkat na příští svátek.“

Treviel si odfrkl. „Půjdeš a zvítězíš. Postarej se o to!“ řekl a škádlivě na něj mrkl.

Fjodor poznal rozkaz, když ho uslyšel, a stejně tak i propuštění. Podařilo se mu nucené usmát a vstal. „Žádné vyprávění, žádný čaj,“ domyslel si.

Starý muž se rozřehtal a plácl se do mohutného stehna. „Takové štěstí mít nebudeš. Pij!“

Fjodor ochotně vypil zbytek hořkého nápoje a odešel.

V ubikacích jej přivítalo sborové skřípavé chrápání. Jak bylo zvykem, šla si většina bojovníků lehnout brzy, neboť před sebou měli vyčerpávající svátek. Fjodor si u vchodových dveří zul boty a prostudoval si pergamen, připíchnutý na dveře. Smutně si uvědomil, že některá jména už tam nejsou uvedena: jeho otec Mahryon; Anton, mečíř, u něhož se vyučil; několik bratranců a přátel z dětství. Když Fjodor propadl bojovému šílenství v bitvě s Tuigany, byli někteří z nich ještě naživu. Doufal, že ani jeden nezemřel při tom, když jej následoval při sebevražedném útoku.

Pokoj jeho bratrance Peti byl na konci ubikací. Fjodor tiše procházel dlouhou dřevěnou síní. Pod dveřmi byl vidět tenký proužek světla. Fjodor slabě zaklepal na dveře a pak je otevřel.

Dvě lůžka naplňovala místnost vůní čerstvého sena a sušených květů děhelu, které byly výborné na zahánění hmyzu i nepříjemných snů. Na jednom z lůžek ležela po celé délce – a ještě přečuhovala – nejvyšší a nejhubenější náhražka rašemenského válečníka, jakou kdy Fjodor viděl.

Tvář, na níž ještě byly vidět zbytky nedávno skončeného dětství, na něj hleděla se směsí úcty a radosti. Chlapcův horní ret byl ozdobený slabým stínem, který vypadal spíš jako šmouha od kolomazi než knír. Fjodor tvrdě potlačil touhu rozcuchat bratranci vlasy. Místo toho sevřel jedno z obrovských chodidel, které viselo přes okraj lůžka, a zvedl ho, aby si je lépe prohlédl.

„Kdybys byl štěně, měl bych podezření, že se tvoje matka spřátelila s medvědem,“ řekl. „Samozřejmě, kdybys byl štěně, musel bych tě utopit, jinak bych riskoval, že oslabím smečku. Kdo by si byl pomyslel, že by můj strýc Simaos mohl zplodit takového skrčka?“

Peťa se zazubil a vytrhl nohu z Fjodorova sevření. „Švec si stěžuje, že jestli ještě vyrostu, budu nosit každou botu jinou. Bude muset zabít dvě krávy rothe, aby měl dost kůže na celý pár!“

„Jestli chceš ševci obstarat jediný kus kůže, řešení je snadné,“ dobíral si ho Fjodor. „Tyhle nohy byly zrozeny pro boty z dračí kůže.“

Chlapec se potěšeně zasmál. „To bude snadné, když jsi teď zpátky doma! Zúčastníš se zítra závodů ve sněhu?“

„Proč? Čeká na nás v horách bílý drak?“

Záře v chlapcových očích ztemněla. „Něco horšího,“ řekl zpříma. „Černý vlk.“

Fjodor novinu přijal mlčky. Peťa se narodil to samé jaro jako Vastišin prvorozený syn a chlapci vyrůstali jako bratři. Smrt oblíbeného bratrance vrhla na život mladého Peti temný stín a zanechala v něm nezničitelnou a nesmyslnou nenávist k vlkům.

„Už ten vlk způsobil nějaké škody?“ zeptal se Fjodor nakonec.

„Ještě ne. Viděli ho plížit se poblíž vesnice.“

„Jak blízko? Na skládce? Na polích?“

„V lesích,“ přiznal chlapec.

„Peťo.“

Mladík vzdorovitě pokrčil rameny. „Neříkej, že jsem tě nevaroval. Sněžný závod by měl být soutěž, ne lov. Když ti nevadí stát se vlčí kořistí, budiž. Aspoň já si ale budu dávat pozor.“

„Že si budeš dávat pozor, o tom nepochybuju,“ řekl Fjodor zasmušile, „zvlášť když se závodu zúčastní Trevielovy dcery.“

Peťovi se do tváře vloudil úsměv. „A co na tom? Koukání nikomu neškodí.“

„Zmíním tuhle myšlenku fyrrovi“ navrhl Fjodor. „Třeba ti ji nechá vyřezat na rakev.“

Chlapec se uchechtl a natáhl pro petrolejku. „Je načase jit si lehnout, nebo zítra ráno nebudeme vědět, jestli koukáme na vlky nebo na ženské.“

Fjodor se uvelebil na lůžko a kysele se usmál do tmy. „To se občas těžko pozná.“

„Jo,“ souhlasil Peťa hlasem, který naznačoval, že má v těchto záležitostech rozsáhlé zkušenosti. Po chvíli ticha dodal: „Potkal jsi na cestách hodně takových žen?“

Toužebný tón v mladíkově hlase nebyl Fjodorovi neznámý. Dnes večer jej už slyšel od sestřiných dětí, dobrých čtyřiceti sousedů, a dokonce i od fyrry. Teď už neměl na vyprávění dalších příběhů sílu ani hlas. Místo toho řekl: „Celý život znám Sašar.“

Peťa zahýkal smíchy. „Teď už se fyrrova hněvu nebojím! Jen do toho, řekni Trevielovi, že obdivuju jeho hezké dcery. Mám zbraň, která se té tvojí vyrovná.“

Fjodor pomyslel na tupý černý meč, který se opíral o jeho lůžko, a celým srdcem se modlil, aby na chlapcova slova nikdy nedošlo.

Lirielina prohlídka domu Čarodějnic nebyla taková, jak čekala. Soubor budov byl především mnohem rozsáhlejší, než se jí zdálo na první pohled. Táhl se dál a dál a pokrýval vršek kopce, který se klenul nad vesnicí, a značnou část zadního svahu. Kromě velké síně a ubytoven válečníků tu byl také chrám zasvěcený Trojici, bohyním, které tvořily středobod rašemenského náboženství. Nádherný chrám měl střechu ve tvaru kupole a střežily jej tři věže. Jak však bylo něco takového možné?

„Jeden chrám pro tři bohyně?“ vyptávala se Liriel.

„Jednu bohyni, pokud tomu dáváš přednost. Uctíváme trojjedinou bohyni: pannu, matku a stařenu,“ vysvětlila Sofie. „V jiných zemích jsou známy pod jinými jmény. My v Rašemenu pro ně také máme vlastní jména, ale ta jsou naše a nesmí být vyslovována před cizinci. Pojď – ukážu ti lázeň.“

Ukázalo se, že je to malá okrouhlá stavba bez oken, postavená z kamene a s břidlicovou střechou. Stará Čarodějnice otevřela dveře. Ven se vyvalila pára společně s nečekaným přívalem energie, která byla víc než jen vzduch.

Liriel nahlédla dovnitř. Uprostřed místnosti byla zapuštěná nádoba plná rozžhavených kamenů. Nad ní bylo pomocí provazů, které vedly k dřevěným lavicím podél stěn, upevněno velké vědro. Liriel okamžitě pochopila, jaké má zařízení účel. Každý, kdo zatoužil po parní lázni, zatáhl za provaz a nalil na rozpálené kameny trochu vody. Drowové měli v Menzoberranzanu podobné, i když kouzelné parní lázně.

Na jedné z lavic seděla Fjodorova sestra, ovinutá lněným prostěradlem. Vesele na ně kývla – a zmizela.

„Bannik,“ řekla Sofie nenucené. „Duch zdraví a věštění. Většina lázní nějakého má. Když v lázni zahlédneš známou osobu, která by tam neměla být, nelekni se. Je to jenom bannik.“

„Když uvidím známou osobu, byla bych blázen, kdybych se nepolekala,“ zamumlala Liriel.

Čarodějnice se na ni zvědavě podívala. „Opravdu? Máš hodně nepřátel?“

„Nejsem si jistá, co se v Rašemenu myslí pod pojmem ‚hodně‘ nepřátel,“ vytáčela se Liriel.

Sofie se pobaveně zasmála. „Dobře řečeno. Vypadá to, že ti Fjodor vyprávěl některé naše příběhy. Jak skvělý by z něho byl vypravěč!“ řekla zahloubané.

Liriel se nad těmito slovy zamyslela a odložila je jako nedůležitá. Rašemenští vypravěči s největší pravděpodobností tomuto umění zasvěcovali celý život stejně jako lidští bardové nebo drowí pěvci smrti. Fjodor si místo toho zvolil cestu válečníka.

„Když jsme vstoupily, cítila jsem, jak něco odchází. Co to bylo?“

„Kdo ví?“ odvětila Sofie. „Bannik si občas do lázně pozve přátele. Lesní duchy, vodní duchy, démony.“

Drowka se obezřele ohlédla přes rameno. „Tobě to nedělá starosti?“

„Copak věříš, že jeden duch má moc uzdravovat nebo věštit?“ zeptala se Sofie. „Bannikové jsou mocní, protože mají přátele. To je lekce, kterou jsme se my Rašemenci dobře naučili.“

Zavřely dveře a zamířily k hlavní budově. Sofie zavrtěla hlavou. „Dovnitř mohou vstoupit jen Čarodějnice. Cizinci tam nesmějí, dokonce ani ty, které mají výcvik wychlaran. I kdybys byla tou, za niž se prohlašuješ, nemohla bys těmito dveřmi projít.“ Zvednutím ruky Liriel umlčela. „To bude stačit. Pojď, ukážu ti tvoje obydlí.“

Obě ženy mlčky kráčely po dlouhé cestě, která vedla k vesnické hradbě. Lirielin nový domov byl překvapivě pěkný, malý pahorek porostlý trávou a stále hustě posetý letními květinami. Z malého kruhu z kamenů stoupal kouř a ukazoval, že je uvnitř obydlí.

Jedinou kulatou místnost vyhřívala železná kamna. Po jedné straně stála velká postel zakrytá kožešinou, na druhé straně byly stolek a křesla. Na háčky ve stěnách bylo možné pověsit si šaty. Vedle police s nádobím a hrnky stál škopek na mytí.

Sofie sundala z police samovar a pustila se do přípravy čaje. Z vaku vytáhla malý bochník chleba, solničku a bílé plámo.

„Toto budeš potřebovat, aby sis naklonila svého domovoje. Ducha domu,“ vysvětlila, když si všimla Lirielina tázavého pohledu. „Jsou užiteční a přátelští, a pokud je něčím neurazíš, budou tvůj dům chránit a pomohou ti s domácími pracemi.“

„A co mám s těmihle věcmi dělat?“

„Zabal chléb a sůl do pláma a postav se do otevřených dveří. Mile a přátelsky pozvi domovoje dovnitř a nechej dar pod prahem. Samozřejmě je tam vhodná dutina.“

„Samozřejmě,“ zopakovala Liriel, které se z tohoto vysvětlování mírně točila hlava. „Jak domovoj vypadá?“

„Nečekej, že ho uvidíš. Občas ho zaslechneš. Bude si broukat, když bude spokojený, a vzdychat, nebo dokonce sténat, když bude smutný. A teď si promluvme o tobě,“ řekla. Pevně si bystrýma modrýma očima Liriel změřila. „Pověz mi, proč jsi přišla do Rašemenu.“

„Přišla jsem kvůli Fjodorovi a vrátit Poutníka.“

„Nic víc?“

Drowí dívka zaváhala, neboť si nebyla jistá, jak moc může Čarodějnici věřit. Usoudila, že nemá příliš na výběr. Bez Sofiiny dobré vůle by ji do země vůbec nevpustili.

„Byl mi svěřen ještě jiný úkol,“ řekla pomalu. „Dostala jsem tapiserii, v níž jsou uvězněny duše zabitých elfů. Slíbila jsem, že je vysvobodím.“

Sofiina tvář se rozjasnila. „Teď tomu rozumím. Ty jsi morrigan!“

Liriel pochybovačně povytáhla obočí. „Když jsem se dívala naposledy, tak ne.“

Čarodějnice se zasmála. „Tak vrána. Bytost, která prochází mezi dvěma světy, mezi hvězdným třpytem a stíny. Tvým úkolem je doprovázet ztracené duše domů.“

Pro Liriel to byla zcela nová představa, a přesto byla znepokojivě přesná jako nově objevená pravda. „Mezi hvězdným třpytem a stíny.“ Přesně tato slova použil Fjodor v příběhu, který jí vyprávěl. Přesto však tuto záležitost s morrigan bylo těžké vstřebat.

„A o tom rozhodl kdo?“ zeptala se rozhořčeně.

Sofie pokrčila rameny. „Kdo ví? Je náš osud zapsán toho dne, kdy se narodíme, nebo si cesty vybíráme sami?“

„To mi řekni ty.“

„Ani jedno z toho,“ odpověděla stará žena, „nebo možná obojí. Nepřísluší nám znát budoucnost.“

„Fjodor má zrak. Říká, že jsi Orákulum.“

Čarodějnice naklonila hlavu. „Vidíme, co se může stát, stejně jako rybář, který spatří tmavnoucí mraky a ví, že možná bude pršet. Také ví, že může přijít silný vítr a odvát bouři daleko od jezera, nebo že píseň bheur – modré baby, té, která přináší zimu – může přeměnit déšť ve sníh.“

Liriel si to přebrala. „Co vidíš o mně?“

„Tak se podívejme.“

Sofie si od pasu odepnula váček a vysypala na stůl několik kamínků s vyrytými runami. „Byly vytvořeny z kostí, které zde zanechala stvoření, jaká žádné živé oko nespatřilo. Ukrývá se v nich prastará moc země. Vezmi je a hoď na stůl.“

Liriel udělala, co jí bylo řečeno. Stará žena si výsledek dlouze prohlížela. Nakonec zvedla pohled k čekající dívce. „Budeš svazovat a lámat, uzdravovat a ničit. Co jsi hledala, našlas. Co miluješ, ztratíš – přesto bude tvé srdce zpívat, a ne osaměle. Vytvoříš místo pro ty, kteří kráčejí mezi hvězdným třpytem a stíny.“

Drowka se nad tajemnými slovy zamyslela. „Dešťové mraky se alespoň nakonec dostanou ke svému cíli.“

Sofie pokrčila rameny. „Vítr bude vát tam, kde bude. Kameny si nech. Nauč se jim naslouchat, ale nepátrej po vlastní budoucnosti. To přivolává smůlu.“

Vstala a chystala se k odchodu. Liriel ji chytila za rukáv. „Víš, kdo jsem?“ zeptala se tiše.

„Ano,“ odpověděla Sofie. „Jsi černý vlk.“

Drowka dlouze vydechla, částečně úlevou, částečně odevzdaně. Alespoň bylo její největší tajemství – nebo téměř největší – vyloženo na stůl.

„Mezi všemi druhy bytostí jsou černí vlci,“ pokračovala Čarodějnice, „kteří se od příbuzných liší, vyděděnci, ať už volbou či zrozením. Možná obojím. Bez ohledu na důvod nemají mezi sobě podobnými místo. Kráčejí osamělí. Říkám černý vlk, protože vlci samotáři mají tmavou srst. Vyhýbají se takovému zvířeti jeho druhové kvůli srsti, nebo loví osaměle kvůli rozdílům, které se ukrývají pod ní?“

Toto vysvětlení Liriel připadalo stejně dvojznačné jako její „osud“. Věděla Sofie, že její host je temná elfka, nebo ne?

„Pokusím se svým vytím nebudit vesnici,“ zabručela.

Čarodějnice se zasmála. „Běž si lehnout. Zítra uděláš další krok na cestě.“

Odešla po svých. Liriel vzala chléb a sůl a postavila se do otevřených dveří. „Toto je pro domovou,“ řekla a připadala si trochu jako blázen. „Prosím, pojď dál.“ Žádná další milá slova ji nenapadla, přestože se pokusila nějaká si vymyslet.

„Pověs na dvůr staré boty,“ zavolala na ni Sofie bez ohlédnutí. „Domovoj to má rád.“

„Zabijte mě hned teď,“ zamumlala Liriel. Usoudila, že domácí duch si bude muset vystačit s večerní svačinou, uložila dar pod kámen a zavřela dveře na petlici. Tváří dolů padla na kožešinovou pokrývku a téměř okamžitě upadla do spánku.

O něco později si začala uvědomovat nanejvýš zvláštní pocit, tak prchavý, že nepatřil do snů ani bdění. Chodidla měla náhle chladnější, jako by jí nějaký velice obratný sluha dokázal zout boty, aniž by ji probudil.

Liriel pootevřela jedno oko a okamžitě se zcela probudila.

Sklánělo se nad ní podivné stvoření. Vypadalo jako člověk, až na jemnou srst, která mu pokrývala tvář a končetiny. Tvor, s největší pravděpodobností mužského pohlaví, vypadal poměrně staře a na sobě měl jen rudou košili. Dlouhé sukovité prsty se natáhly po provázku, upevňujícím masku Čarodějnice k Lirielinu opasku.

Liriel se vymrštila z postele, přitiskla zády ke stěně a tasila dýku.

Tvor na ni užasle zíral s otevřenými ústy. „Domovojem drowa stal jsem se?“ zakvílel. „Špatný domek tohle! Raději dvorovoje měl by mít!“

Teprve tehdy si Liriel všimla masky v rukou domácího ducha a uvědomila si, že na sebe vzala skutečnou podobu. Pohled na černé ruce ji to potvrdil.

Rychle a pevně odvětila: „Žádný dvorovoj. Nechci Rašemenu ublížit a se zlými duchy nechci mít nic společného.“

Očividně to byl správný přístup. Chlupatý tvor souhlasně přikývl. „Raději na dvoře měli by zůstat. Vařit umíš?“

„Ne, ani kdyby na tom závisel můj život.“

Domovoj se rozzářil. „Pak nemusím nádobí mýt ani hrnce drhnout! Ale bude mléko?“

„Jestli ho chceš, dám nějaké přinést.“

„Mléko rothe nebo kozí?“

Liriel pokrčila rameny. „Jaké chceš.“

„Vajíčka?“ zeptal se duch nadějně.

Temná elfka pohybem ruky k masce naznačila obchod. Domovoj ji Liriel podal a zmizel jí z očí, ale od kamen se ozvala spokojená tichá melodie. Drowka si masku pevně přivázala k opasku a vrátila se do postele.

Spánek se jí však vyhýbal. Otevřela dveře, zahleděla se k horám, popíjela vychladlý čaj a sledovala, jak jasnící se obloha nabírá stříbrnou barvu. Ze zalesněných svahů přilétlo jediné zavytí, divoký, osaměle zpívající hlas. Liriel si vzpomněla na Sofiina slova a pozvedla hrnek v tichém pozdravu spřízněné duši.

Když se Fjodor zastavil nedaleko vrcholku Hory sněžných koček, bylo už slunce daleko za zenitem. Mladí Dernovijci vyrazili už před rozbřeskem na dlouhou cestu vzhůru po svazích hory. Vyhledal malou hnědošedou skvrnu daleko pod sebou, která označovala hradbu vesnice, a přemýšlel, jak se daří Liriel.

Tohle by se jí určitě líbilo, usoudil, když se ohlédl zpátky na skupinu mužů a dívek, které znal celý život. Smáli se a škádlili, flirtovali a chvástali se a vychutnávali si krásný den a osvěžující chlad větrem unášeného sněhu na své kůži.

Fjodor se už svlékl do tradiční bederní roušky ze srnčiny a k botám si připevnil závodní návleky. Pomohl Peťovi nacpat odložené šaty do pytlů a naložit je na nákladní zvířata – spolehlivé huňaté poníky, kteří připomínali spíš kozy než koně.

Všichni byli oblečení podobně, muži i ženy. Všichni, dokonce i mladý Peťa, na to byli zvyklí. Pokud šlo o těla, panovalo v Rašemenu jen málo studu, a nikdo z Rašemenců si nepletl hry s dvořením.

Přesto se Fjodor nedokázal zdržet srovnávání statné Rašemenky s drobnou drowkou a nepředstavoval si Lirielinu pružnou postavu na pozadí bílého sněhu.

Peťa ho prudce dloubl loktem do žeber. „A kdo se dívá teď, co?“ zazubil se.

Válečník se zasmál a mávl hlavou k pásce, kterou mezi sebou drželi loňští vítězové. Pásku označující startovní linii nemohli přivázat mezi stromy, neboť ty za sebou nechali snad před dvěma hodinami.

Připojili se k ostatním a čekali, až se páska snese na zem, a pak se všichni vrhli dlouhými klouzavými skoky dolů po úbočí. Rychlý start byl důležitý. Jakmile doběhnou k lesu, stezky se zúží a bude těžké ujmout se vedení. Dalo se čekat, že si přední běžci budou pozice hájit pěstmi a klacky. Soupeření mezi nejrychlejšími běžci se často změnilo ve spontánní souboje, které dávaly příležitost méně favorizovaným soutěžícím a zvyšovaly šanci, že zvítězí někdo nečekaný. Právě to činilo závod tak vzrušujícím. Všichni měli stejnou pravděpodobnost zaplést se do přátelské bitky. Kterýkoli mladík či děvče mohl zvítězit.

Peťa odstrčil bratrance z cesty, až se ten odkutálel pryč. Fjodor se vyškrábal na nohy a vyrazil za chlapcem, hlasitě slibuje pomstu.

S takovou sice ani jeden z nich nezvítězí, ale mladíkova hravá nálada Fjodorovi vyhovovala. Raději to než nesmyslná honba za černým vlkem, který nikomu neublížil a nejlepší bylo nechat ho na pokoji.

Fjodor sebral hrst sněhu a hodil jej po chlapci. Sněhová koule Peťu zasáhla zezadu do hlavy. Ten se obrátil a vrhl vlastní střelu. Fjodor se před koulí sklonil stranou a rychle zkrátil vzdálenost mezi nimi. Když se k chlapci přiblížil, sehnul se a popadl plnou hrst sněhu. Tou Peťovi rázně umyl obličej.

Chlapec vyjekl a pustil se do pronásledování. Fjodor přeskočil zasněžený balvan a sklouzl po kmeni padlého stromu. Mladý válečník měl však delší nohy a na příkrém svahu se jeho kroky téměř vyrovnaly krokům horského obra.

Závodili jen mezi sebou a vítězství nechávali ostatním. Po nějaké době se však zdálo, že Peťa ztrácí zájem. Nezrychlil, když se Fjodor dostal až na jeho úroveň, neoplácel bratranci veselé urážky. Jakmile se přiblížili k hranici lesa, chlapec prodloužil krok a zahnul pryč ze stezky. Zmizel mezi stromy.

Fjodor zaťal zuby a pustil se po stopě, zanechané velkýma nohama.

Náhle zde byly dvě stopy.

Té druhé si nejdřív nevšiml, protože otisky Peťových nohou nenápadné stopy zakryly. Nepochybně to udělal schválně ve snaze zakrýt skutečný záměr, ale čím byl chlapec rozčilenější, tím menší si dával pozor. Dvě řady stop velkých, ale jemných tlap se proplétaly mezi stromy. Peťa je sledoval.

Fjodor bratrance našel na malé mýtině, nedaleko od stezky, po níž běželi soutěžící. Slábnoucí hlasy běžců potvrzovaly, že oba zůstali daleko pozadu, ale zdálo se, že si toho Peťa vůbec nevšímá. Stál pod zasněženou borovicí a zmateně zíral na sníh. Stopy obcházely kmen, ale silnou bílou pokrývku za ním narušovaly jediné stopy – Peťovy. Vlčí stopa zmizela.

Válečník poplácal chlapce po zádech. „Nebyl bys první Rašemenec, který ztratil stopu. Zapomeň na to.“

„Já jsem stopu neztratil,“ trval Peťa na svém.

„Možná ne,“ souhlasil Fjodor. „Možná tenhle vlk nemá být nalezen.“

Chlapec se ušklíbl. „Takový hlupák nejsem! Jestli si myslíš, že mě vyděsíš vlkodlačími historkami, raději bys měl počkat, až nastane noc a vyjde úplněk.“

„To je pravda,“ přiznal Fjodor. Kývl ke stezce. „Ať k tomu došlo, jak chtělo, tvoje kořist je pryč. Pojď, přidáme se k ostatním.“

Peťa zabručel, ale srovnal s ním krok. „On se vrátí,“ trval na svém, „a než bude konec, nadělá spoustu potíží. Taková je jeho přirozenost. Vlk zůstane vlkem.“

Jeho slova se vznášela v mrazivém vzduchu. Trn je zaslechla, i když je husté větve, chránící její úkryt, poněkud ztlumily. Známé rašemenské přísloví vyvolalo trpký neveselý úsměv.

Vlk zůstane vlkem. Bylo zvláštní, že si to myslí, když tolik jejich starých příběhů říkalo něco jiného.

16.

Bludiště

Liriel si nejistě prohlížela mýtinu. Bylo to nevelké opuštěné místo, obklopené a zastřešené vysokými stromy. Malé jezírko bublalo a prskalo a vypouštělo do vzduchu sirnaté výpary. Liriel se prudce otočila k Čarodějnicím, které ji doprovázely. Sofie přivedla všechny dernovijské Čarodějnice – bylo jich třináct – aby se setkaly s hostem a doprovodily ho na posvátné místo. Drowí dívce celá tahle malá výprava připadala s největší pravděpodobností jako způsob, jak ji odstranit z cesty.

„Tady?“ vyptávala se a měřila si Sofii se směsicí pobouření a nedůvěry.

„Čarodějnice ze Stinného údolí byla příliš dlouho pryč,“ řekla jí Sofie. „Toto je pronásledovaná země. Abys ji poznala, musíš znát a respektovat její posvátná místa. Do západu slunce budeme zpět.“

Stará žena kývla na ostatní. Obrátily se a odešly z mýtiny. Liriel si zamračeně prohlížela okolí. Vydala se k jezírku a nahlédla do bublající vody. Na dno nedohlédla a ani to nečekala. V temných říších byly podobné horké prameny, a dokonce i ty měly zdroj ukrytý někde v hlubinách.

Když si byla jistá, že je sama, odvázala si od opasku Syluninu masku a vzdychla úlevou, když na sebe vzala vlastní podobu. Skopla boty, svlékla si šaty a řemeny se zbraněmi a nechala si jen nože, připevněné k pažím a lýtkům.

Ponořila jedno chodidlo do vody a zjistila, že je příjemně teplá. Opatrně přelezla kameny a ponořila se do jezírka.

Pára, která stoupala všude kolem, se shlukla do podivného tvaru – dračí hlavy vytesané z mlhy.

Liriel se vyškrábala z vody a nespouštěla z přízračné věci oči. Nebyl to však duch. Tím si byla jistá, ačkoli nedokázala přesně říci proč. Necítila nic z instinktivní hrůzy, kterou mrtvé věci vyvolávaly.

Vzpomněla si na učené knihy, které sehnala, když se snažila zjistit něco o Poutníkovi. Zvedla ruku ke krku k místu, kde spočíval amulet. „Najdi magii,“ zašeptala, „a najdi duchy.“

Mlžný ještěr naklonil hlavu a čekal. Liriel si vzpomněla, jak vesničané ze vzdáleného ostrova Měsíčniny uctívali posvátnou řeku. Neměla žádnou ozdobu, ale z pouzdra na paži vytáhla malý, drahokamy zdobený nůž a hodila jej do vody.

Mlžný drak ji poctil zubatým úsměvem a ponořil se zpět do jezírka. Liriel se ušklíbla. Všichni draci byli stejní, bez ohledu na to, jakou podobu na sebe vzali. Klidně by se vsadila, že tenhle už nahromadil slušný poklad.

Vzpomněla si na Údolí bílé rusalky a napadla ji hrozivá možnost. Možná že některé z těch utopených dívek byly zaživa chamtivé a rozhodly se posvátný pramen či řeku vyplenit. Nemyslela si, že by se to strážným duchům líbilo.

„Nebo by si to lidé mysleli,“ uvažovala a přidala k tomuto cizímu světu vrstvu drowí logiky. „Jaké lepši místo, kde se zbavit nepřítele nebo oběti, by našli? A když voda vynese tělo na břeh, jaké by bylo lepší vysvětlení, než že to udělala rusalka?“

Liriel duchy ucítila dřív, než je spatřila. Jejího ramene se dotkly chladné prsty o nic hmotnější než vítr.

Dívka se prudce otočila a zjistila, že hledí do prázdných bílých očí. Nebyla to žádná křehká panna. Duch byl bílý, ale vypadal mnohem hmotněji než nejasný dračí přízrak. Liriel okamžitě postřehla svaly pod promočenou koženou zbrojí a všimla si prázdné pochvy meče. Neobvykle nakloněná bezbarvá hlava prozrazovala zlomený vaz. Snad válečnice, padlá během některého z mnoha nájezdů na Rašemen.

Tohle všechno Liriel zaznamenala jediným pohledem. Vrhla se stranou a odvalila pryč. Duch po ní skočil a chytil ji za komik.

Drowka kopala volnou nohou a opakovaně na překvapivě hmotného ducha útočila. Mrtvá válečnice zamířila k jezírku a táhla ji za sebou.

Liriel se chytila kamene. Ten se uvolnil a ona jej pustila. Prsty jedné ruky vyrývaly brázdy v půdě, zatímco druhou mlátila a snažila se najít něco, co by zastavilo smrtící cestu. Potřebovala jen chviličku dost dlouhou, aby dokázala vyvolat kouzlo.

Náhle si vzpomněla, že nezná žádná čarodějnická kouzla, která ji ochrání před odhodlanou rusalkou. Učit se je vypadalo jako bláznovství, když jednoduché kněžské kouzlo účinkovalo stejně tak dobře.

A kněžská magie byla závislá na přízni bohyně.

Už když se tato myšlenka formovala, zachytila se Lirielina ruka něčeho štíhlého a silného. Sevřela to, zvedla hlavu a zahleděla se do složených černých očí. Se zaječením nohu obrovského pavouka pustila.

Popros, vyzval ji tichý hlas, o němž doufala, že jej už nikdy neuslyší. Llothina moc ji pronásledovala dokonce i na toto cizí místo, pokoušela ji a sužovala.

Rusalka ji neúprosně táhla k jezírku. Liriel se převrátila na záda ve snaze vymanit se ze sevření mrtvé válečnice. Když neuspěla, stále znovu a znovu kopala volnou nohou a narážela do pevného těla. Její úsilí nemělo žádný účinek.

Z jezírka se zvedla mlha a obklopila mrtvou válečnici. Před Lirielinýma zoufalýma očima na sebe vzala podobu obrovské dračí hlavy. Mlžná čelist se rozevřela a chňapla po duchovi. Rusalka kořist pustila a sáhla po prázdné pochvě. Po tváři jí přeběhl vylekaný výraz. Liriel měla zřetelný dojem, že to nebylo poprvé, co byla tato válečnice překvapena tím, že jí chybí zbraň. Rusalka, znovu zachycená v okamžiku smrti, nekladla drakovi odpor. Strážce jezírka ji pohltil a ona se v méně hmotné formě překvapivě rozplynula.

Drak se ponořil zpátky do vody a Liriel nechal na břehu. Na kratičký okamžik dívka pod bublající hladinou zahlédla zdobený nůž a pochopila, že jí tento impulzivní dar zachránil život.

Možná i víc než život. Obří pavouk, služebník Lloth, také zmizel.

Liriel vstala a oblékla se. Masku si přivázala zpět na opasek. Změnila podobu zase na lidskou Sylune, ale necítila se o moc lépe. Lloth ji našla a tvrdohlavou bohyni nebude tak snadné ošálit jako vesničany z Dernovie.

Sofie měla pravdu, pomyslela si zachmuřeně. Toto je skutečně pronásledovaná země, a pokud je jejím osudem doprovázet duchy domů, kde má, u Devíti proklatých pekel, začít?

Při zvuku zdráhajících se nohou, které se přibližovaly k ústí jeskyně, zvedl Gorlist prudce hlavu. Jeho žoldnéři konečně chytili něco cenného nebo alespoň zajímavého! U Maskovaného pána, na něco takového čekal dlouho!

Jeden ze žoldnéřů se vymanil z malé potyčky a veliteli zasalutoval. „Chytili jsme elfku.“

No to bylo něco. „Přiveďte ji dovnitř,“ nařídil Gorlist.

Tři vojáci vtáhli dovnitř vysokou povrchovou elfku. Dokonce i v poutech a s roubíkem a tělem zpola zakrytým pytlem bojovala tak, že to na něj udělalo dojem.

Gorlist přešel k ní a sevřel hrst jejích rozcuchaných černých vlasů. Trhl jí hlavou dozadu a všiml si výrazného světlého pruhu, který lemoval jednu stranu jejího obličeje. S návalem zlověstného uspokojení Gorlist elfku poznal. Byla to ta, s níž bojoval na palubě své ztracené lodi!

Volnou rukou uchopil stříbrný cop. „Tenhle malý tvaroměnecký trik je chytrý. Co by se z tohohle copu stalo, kdybych ti ho celý utrhl z hlavy?“

Elfka mu plivla na boty krvavé sliny. „Zkus to a uvidíš,“ pobídla ho.

„Někdy jindy,“ řekl drow chladně. „Teď mě víc zajímá, proč jsem se s tebou setkal v Přístavu Lebek, když jsem tam bojoval s Liriel Baenre, a teď jsem tě objevil znovu v Rašemenu poblíž vesnice, kde žije její lidský mazlíček.“

Ušklíbla se a chystala se na něj znovu plivnout. Gorlist ji tvrdě udeřil hřbetem ruky, až jí hlava odlétla na stranu.

„Přineste železa,“ poručil.

Elfka vyplivla rozeklaný úlomek zubu a vysmála se mu do obličeje. „Kolem a uvnitř tohohle bludiště jsem napočítala skoro stovku temných elfů, a já jsem sama. Nejsem pro tebe svázaná dost pevně?“ zaprskala a natáhla ruce spoutané na zápěstích.

Gorlist kývl na Chisse. Mladý drow vycenil zuby v nelítostném úsměvu a pustil se do práce. Nasadil povrchové elfce na zápěstí železné okovy. Obratně vyšplhal po kamenné stěně a provlékl připevněný řetěz nahoře zapuštěnými kruhy.

Gorlist pokynul komplicům.

Drowové tasili meče a přesekali provazy, poutající jejich zajatkyni. Když po nich skočila, trhl Chiss řetězy a tím jí doširoka roztáhl ruce a zastavil její útok.

Gorlist ji obešel a prohlížel si stopy, které drowí meče zanechaly na kůži a zbroji. Prsty ženiných nohou se stěží dotýkaly země a úhel paží prozrazoval, že je má vykloubené v ramenou, ale její zlatozelené oči zůstávaly neochvějné a nesmiřitelné.

„Odřízněte její zbroj a oblečení,“ řekl dvěma drowům. „A moc se s ní nemazlete.“

Vojáci se do práce pustili s očividným potěšením. Gorlist zvedl kus uříznutého provazu a udělal na něm uzly. Pak ho podal jednomu z drowů a druhému lahvičku se solí.

„Užijte si to,“ řekl a usadil se k podívané. Spokojeně se na elfku zašklebil. „Já si to určitě užiju.“

Mučení trvalo déle, než by Gorlist pokládal za možné. Po nějaké době se potěšení změnilo na nudu, ale ať s povrchovou elfkou dělali cokoli, mluvit ji to nepřimělo.

„Přiveďte Brindlora,“ řekl nakonec.

Jedna z drowů – mladá žena, která se narodila prvním Nisstyreho žoldnéřům – odešla pěvce smrti najít. Brzy se vrátili. Brindlor vrhl po povrchové elfce znechucený pohled, který neměl nic společného s jejím stavem a jen málo s její barvou kůže.

„Merdrith tady není. Vyznáš se v kouzlech víc než kdokoli z nás. Vytáhni jí z mysli všechna tajemství,“ nařídil Gorlist.

Pěvec smrti nakrčil nos. „Není divu, že nepromluvila. Nevěděl jsi, že železo z některých tvorů z povrchu odsává životní sílu, jako plátno odsává krev z rány? Možná je tahle elfka právě taková. Rozvažte ji.“

Chiss zdráhavě spustil řetězy a rozevřel okovy. Co se stalo pak, je všechny překvapilo.

Nekonalo se žádné kouzlení, žádná pomalá přeměna ani sebemenší varování. V jednu chvíli jim u nohou ležela zbitá elfka, a vzápětí si je zelenozlatýma očima prohlížel velký černý vlk. Zvíře ohrnulo pysky a zavrčelo, přikrčilo zadní nohy a skočilo.

Než stačil Chiss tasit zbraň, klesl pod jeho vahou k zemi. Do ramene se mu zaťaly vlčí zuby a mohutná hlava sebou divoce škubla. Pak se elfka ve vlčí podobě zvedla a uskakovala sem a tam, jak se vyhýbala mečům trýznitelů. Nadpřirozenou rychlostí vyrazila z jeskyně a byla pryč.

„Najděte ji,“ vyštěkl Gorlist, ale už v tu chvíli věděl, že to bude marná námaha. Vzteky nad tím zklamáním kopl do ležícího vojáka.

„Vytáhněte ho ven a hlídejte, dokud nevyjde měsíc,“ přikázal. „Možná, že když mezi nás přibude drowí vlkodlak, povzbudí to vás ostatní, abyste se chovali jako lovci!“

Udělali, jak jim Gorlist poručil. Pod noční oblohou tasili meče a čekali, někteří zaujatě a jiní s téměř zamaskovanými obavami, až přijde proměna a jejich dřívější druh vstane.

Hodiny plynuly, odměřované jen vytrvalým kapáním vody v některé z chodeb poblíž.

„Měsíc dávno vyšel,“ řekl nakonec Brindlor. „Pohřběte ho nebo spalte, nebo ho nechte shnít. Je to jedno.“

„Takže nebyla vlkodlak,“ dumal Gorlist. „Co byla zač, že se takhle proměnila? Druidka? Kouzelnice?“

„Ještě hůř,“ řekl pěvec smrti zachmuřeně. „Ta mrcha byla lythari.“

Když se Liriel konečně vrátila do svého malého domku, byla obloha hustě posetá hvězdami. Fjodor tam na ni čekal a měl plno práce s vmícháváním bylin do jídla.

„Ty vaříš,“ poznamenala. „Domovojovi se to nebude líbit.“ Ostře na ni pohlédl. „Ty jsi s ním mluvila?“

„Došli jsme k dohodě.“ Zavřela dveře, odvázala si masku od opasku a vydechla úlevou, když na sebe vzala vlastní podobu. Ještě víc ji potěšilo to, jak se Fjodor při pohledu na ni zatvářil.

„Písně a příběhy tvrdí, že Sedm sester je nejkrásnějších mezi ženami,“ řekl tiše. „To se všichni bardi zbláznili, nebo jsou prostě slepí?“

Vběhla mu do náruče. Dlouze se k sobě tiskli a pak jej odvedla k neustlané posteli. Posadili se vedle sebe a ona si položila hlavu na jeho mohutné rameno.

„Rašemen je zajímavé místo. Odhalil mě domovoj, prohlédla si mě skupina Čarodějnic a zaútočil na mě vodní duch v podobě draka a svalnatá rusalka. Jak ses měl ty?“

„Zhruba podobně.“

„Hmmm.“

Zvedla tvář k jeho a po dlouhou dobu nebylo slov třeba. Rendlík se spálil, domovoj vzdychal a válečníka ani Poutníka to v nejmenším nezajímalo.

Mnohem později ji Fjodor zavedl na dvůr a ukázal na hvězdy. „Vidíš ten malý shluk támhle, který vypadá jako rozcestí? Říkáme jim Strážci, podle duchů, kteří střeží čtyři významné předěly roku. Jasná hvězda támhle je Mokoš, pojmenovaná po duchu sklizně. Podobná souhvězdí označují každou zlomovou událost v roce. Brzy budeme slavit podzimní západ slunce, čas, kdy jsou den a noc v rovnováze a kolo roku se stáčí k zimě.“

Drowka si přitáhla plášť těsněji k tělu. „O té jsem slyšela. Bude ještě větší zima než teď?“

„Mnohem větší, ale dnes v noci fouká mrazivý vítr. Měli bychom jít dovnitř.“

Obrátila toužebný pohled k lesu. Fjodor si toho všiml a zavrtěl hlavou. „To není moudré. Tohle je pronásledovaná země a noci jsou plné duchů. V těchto dnech ještě víc než kdysi.“

„Sofie říkala, že bych se měla duchy země naučit znát,“ namítla Liriel. „Jak by to šlo líp?“

S povzdechem ustoupil. „Budeme snídat s Vastiš a jejími dětmi. Možná bychom jí mohli přinést několik zajíců.“

„Nebo uthraki,“ s úsměvem udělala narážku na nedávnou příhodu.

Fjodorovi zajiskřily oči. „Proč ne? Všechno, co Vastiš uvaří, chutná přibližně stejně.“

Rázným krokem se vydali po rozjezděné cestě, která se vinula mezi poli. Liriel vlevo od nich zaslechla slabé zašustění. Koutkem oka zahlédla přikrčeného, znetvořeného trpaslíka, jak utíká zralým obilím a drží s nimi krok. Z hlavy mu jako luční tráva trčely provázky zelených vlasů a pod mohutným zobákovitým nosem se mu ježil hustý zelený knír. Velké oči měl zapadlé a zastíněné huňatým zeleným obočím, ale dokonce i při letmém pohledu Liriel rozeznala, že jedno je světle zelené a druhé zářivě oranžové.

„Polevik“ řekl Fjodor znepokojeně.

„Nebezpečný?“

„Jenom když usneš na poli nebo jdeš do obilí za ním. Co mě zneklidňuje, je doba. Polevikové jsou obvykle vidět jen kolem poledne.“

„Možná si dal šálek Sofiina čaje a teď nemůže spát.“

Krátce se zasmál. Pak se mu na tvář vrátil neklidný výraz. „Víš, že mám částečně Zrak. Než jsem opustil Rašemen, vídal jsem věci, které tam neměly být. Duchy, přízraky, dokonce i hrdiny z příběhů, které otec mého otce slýchal od svého děda. Potloukají se kolem jako opilci, před nimiž rozhněvané manželky zavřely dům a oni si nejsou jistí, kde jsou nebo kam mají jít. Je tomu tak už od Času svárů. Magie Rašemenu spočívá v samotné zemi a v jejích duších. Není to jako kouzla kouzelníků, která když vyvoláš a zapomeneš, můžeš se je naučit znovu. Žádná Čarodějnice to neřekne nahlas, ale mám podezření, že se tato magie neuzdravila, jak měla.“

Zamyslela se nad jeho slovy a uvažovala, zda toto byla část matoucího osudu, který jí Sofie předpověděla.

Než mohla myšlenku vyslovit, mezi stromy se s ostrým, téměř kovovým zaskřípěním prohnal vítr. Větve hlasitě šramotily. Bzučící hmyz utichl a ze svého místa na větvi se zřítil malý pták. Liriel se zastavila a zvedla ho, udivená tím, jak lehký tvoreček je. Jak chladný.

Fjodor ji popadl za paži a vytáhl na nohy. „Rychle,“ naléhal. „Musíme se dostat do vesnice dřív, než píseň bheur znovu udeří.“

Naléhavost v jeho hlase Liriel přesvědčila, aby se okamžitě rozběhla a otázky si nechala na později.

Hnali se lesem zpátky ve svých stopách. Téměř už se dostali ven, když zahlédli stařenu. Stála na stezce před nimi a opírala se o dřevěnou hůl. Dlouhé rozcuchané vlasy měla bílé jako drow a vrásčitou kůži téměř modrou zimou. S bosýma nohama a oděná jen v hadrech vypadala, jako když se na nohou drží jen díky holi v sukovitých rukou.

Rašemenec smykem zastavil a strčil Liriel za sebe. „Kouzlo blesku,“ řekl stručně. „To nejsilnější, co znáš, a rychle!“

Zalovila v měšci a vytáhla smaragd – poslední drahokam z podílu na pokladu hlubinného draka. Jednou rukou ho hodila po babizně, zatímco druhou sevřela Poutníka a vyvolala kouzlo, které si uložila uvnitř.

Drahokam zmizel. Na jeho místě stála půlelfka, o polovinu vyšší než kouzelnice, jež ji vyvolala. Její výrazně tvarované tělo bylo průsvitné jako sklo a zelené jako vybrané smaragdy a v rukou držela klikatý blesk bílého ohně. Golem se napřáhl a mrštil bleskem jako válečník kopím.

Babizna zavřeštěla, jako by zařinčely elfi meče. Zvedla hůl a vyslala blesku vstříc spršku ledových krystalků. Její úder se roztáhl do smrtícího kužele, který vzplál jasnou září, když jím blesk procházel. Blesk narazil do stařeny a odhodil ji dozadu. Tvrdě narazila do kmenu borovice a zhroutila se na lesní zem.

Pak babizna s udivující hbitostí vyskočila na nohy a prchala zpět k horám.

Liriel vyrazila k holi.

„Nenamáhej se,“ řekl jí přítel. „Je kouzelná jen v rukou bheur. Dokonce i kdybys ji dokázala použít, některou magii je lepší nechat na pokoji.“

Rozpoznala v jeho hlase neradostný podtón. „Udělala jsem něco špatně?“

„Bylo to moudře zvolené kouzlo,“ řekl opatrně, „ale v Rašemenu nesmíš vyvolávat golemy. Rudí mágové z Thaye proti nám přivedli mnoho takových tvorů. Každý, kdo tě uvidí vyvolávat podobné kouzlo, se bude zajímat, kde ses ho naučila.“

Pokrčila rameny. „V Zelené síni byla kniha mulhorandských kouzel. Z pokladu hlubinného draka mi zbývala spousta kamenů a tohle vypadalo jako rozumná věc, co s nimi udělat.“

„Přesto taková kouzla můžou být v Rašemenu smrtící. Netolerujeme tu cizí kouzelníky. Moji lidé tě přijímají, protože Sylune byla přítelem Rašemenu a vycvičili ji v některých menších čarodějnických uměních a Sofie nad tebou drží ochrannou ruku. Kdyby tě viděli vyvolat takové kouzlo, ani jeden z nás by se nedožil rána.“

Liriel novinky přijala mlčky. „Takže žádná taková kouzla,“ zopakovala, jako by to, že slova pronese nahlas, jim mělo dát větší smysl.

„Jen kdyby sis tím měla zachránit život. Slib mi to.“

Liriel měla slova už už na jazyku, ale zjistila, že je nedokáže vyslovit. Zavrtěla hlavou, neboť nechtěla slibovat něco, o čem pochybovala, že dokáže splnit. K jejímu úžasu se Fjodor zatvářil, jako by jej to podivně potěšilo.

„Přichází den,“ řekl mírně. „Vastiš nás bude brzy čekat.“

Vzal ji za ruku a společně se vydali k domku, kde žila rodina jeho sestry. Z komína už stoupal kouř a na kamnech bublal hrnec se směsí zrní a něčeho jako sušené bobule.

Na Fjodora se vrhli dva malí chlapci a objali mu nohy. Větší dívka, už dost stará na to, aby brala ohledy na svou důstojnost, se držela opodál a pohrdavě si bratry prohlížela.

Vastiš zamávala dřevěnou vařečkou a jednoho z malých darebů zlehka plácla po zadku. „Opustily vás dobré způsoby, nebo jste jenom přišli o zrak? Copak nevidíte, že je mezi námi wychlaran?“

Děti zahanbeně ustoupily a vysekly nemotornou poklonu. „Tento dům je poctěn vaší přítomností,“ pronesla trojice.

Liriel se nejistě usmála. Takto velké drowí děti ještě nemluvily a zřídkakdy je vídal někdo jiný než několik lidí, kteří dohlíželi na jejich výchovu. Nikdy nemusela jednat s někým tak malým.

Představila se a na oplátku se dozvěděla jména dětí. Protože ji nic jiného nenapadlo, navrhla: „Možná jeden příběh před tím, než se najíme?“

Chlapci návrh přivítali s hlasitým nadšením a Vastiš vděčně přikývla. Fjodor se usadil a na každé koleno si posadil jednoho synovce.

„Před dávnými lety kráčel po zemi hrdina jménem Yvengi. Byly to těžké časy a v bitvách padlo mnoho statečných mužů. Yvengiho otec byl velký válečník, berserkr, kterému se žádný živý muž nevyrovnal, avšak jednoho dne musel čelit nepříteli, který neměl krev ani dech.“

„Démon Eltab!“ přerušil ho mladší chlapec vzrušeně.

„Žádný jiný,“ přikývl Fjodor. „Yvengi věděl, že jeho síla a meč budou proti démonově silné kůži bezmocné, a proto se modlil ke všem duchům země a oni mu dali kouzelný meč. Dokonce ani démon nemohl proti Hadryllisu obstát. Eltab uprchl do Thaye…“

„Aby tam kráčel mezi smrtelnými démony!“ skočilo mu dítě do řeči.

„Vy ten příběh znáte,“ poznamenal s úsměvem strýc. „Potom také víte, že pokaždé, když se kolo rodiny otočí – z otce na syna, z matky na dceru – se v Rašemenu objeví další mocný meč.“

„Jako ten tvůj,“ řekl chlapec hlasem plným úcty.

V místnosti se rozhostilo hluboké ticho. Podle sklíčených výrazů v ženských obličejích a zrudlých tvářích staršího chlapce si Liriel domyslela, že bylo právě porušeno nějaké důležité tabu.

Malý chlapec se díval z jednoho na druhého a tvářil se stejně zmateně, jako se Liriel cítila. „V tom meči je magie,“ trval na svém.

Fjodor pohlédl na sestru. V její tváři se objevila směs bolesti a pýchy. „Trisryr má dar,“ řekla prostě. „Už bylo rozhodnuto, že se přidá k vremjonným. Než příští zimu napadne sníh, odejde se k Prastarým učit.“

„To je velká pocta,“ řekl Fjodor tiše. Vastiš se usmála, ale neskrývala ironii.

Snídaně proběhla rychle a nezkazilo ji nic vážnějšího než rozlitý džbánek mléka. Poděkovali hostitelce a odešli za svými záležitostmi.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se Liriel tiše, jakmile se dostali z doslechu. „Co ten chlapec řekl, že tvoje sestra tak zbledla?“

Fjodorova ramena se zvedla a klesla v těžkém povzdechu. „Když jsme se poprvé setkali, zmínila jsi můj tupý meč. Řekl jsem ti, že je takový, abych se jím nepořezal. Myslela sis, že jenom žertuju, ale řekl jsem pravdu. Válečník, který bojové šílenství nedokáže ovládat, dostane takový meč, a to z několika důvodů. Za prvé, aby se zmenšila možnost, že zraní bratry. Za druhé, aby se nepořezal a nezemřel tak vlastní rukou. Pro Rašemence neexistuje větší zneuctění. A nakonec, aby zemřel se ctí a jeho smrt nebyla zbytečná. Berserkrové jdou do bitvy jako první. Muž, který nese tupý meč, jde v čele.“

Liriel si zvolna uvědomila děsivou pravdu. „Je to rozsudek smrti.“

„Ano. Sofie tomuto meči propůjčila magii, abych neublížil nikomu z Rašemenu a zároveň zůstal naživu dost dlouho a dokončil úkol.“

„Zahoď ho,“ řekla vášnivě. „Obstarej si jiný meč. Bojové šílenství už máš pod kontrolou – už nepotřebuješ tupý meč.“

„My to takhle neděláme,“ řekl jemně. „Tohle je poslední meč, který budu mít. Je to náš zákon a zvyk. Musím zemřít s tímhle mečem v ruce.“

Liriel chtěla nejdřív proti nové ukázce lidské hlouposti protestovat, ale její mysl zaplavily vzpomínky a svázaly jí jazyk: Fjodor, čelící drowům a luskanským válečníkům, bojující s mořskými zlobry nebo zabíjející obří oliheň – tím, že si prosekal cestu z jejího nitra. Uvolnila se. S tupým černým mečem zvítězil v mnoha bitvách. Proč by v tom neměl pokračovat?

Přiklusal k nim vytáhlý mladík s balíkem černých hůlek v náručí. Rozcuchané hnědé vlasy mu padaly do očí. Prudce se zastavil a úklonem hlavy pozdravil „Čarodějnici“ po Fjodorově boku. Fjodor je rychle představil a zeptal se, co Peťa chystá.

„Půjdeme prozkoumat Bludiště,“ řekl chlapec bez okolků. „Trevielovy rozkazy. Ostatní čekají u západní brány.“ Široce se usmál. „Každý z nás dostane bleskovou hůlku. Vremjonni je poslali.“

Liriel si všimla Fjodorova zachmuřeného výrazu. „Mužští kouzelníci?“ zeptala se.

„Ano,“ řekl stroze. „Žijí, studují a tvoří na skrytém místě.“

„Tohle Bludiště,“ uzavřela. „Jsou to jeskyně?“

Pohled, který po ní vrhl, potvrdil její nevyřčené obavy. Kde jsou jeskyně, jsou i tunely. Kde jsou tunely, klidně mohou být drowové. Nepochybovala, že ji Gorlist dříve či později dostihne. Toto však nebyla chvíle, kterou by zvolila.

„Půjdu s vámi,“ prohlásila.

Chlapec protáhl tvář. „Se vší úctou, paní, je to obyčejná průzkumná výprava.“

Fjodor si vzal jednu z ebenových hůlek. Byla přibližně stejně dlouhá jako předloktí velkého muže a silná jako jeho palec. Bylo to nesmírně cenné umělecké dílo, stvořené k tomu, aby bylo v jediném okamžiku zničeno.

Demonstrativně ji zvedl a povytáhl obočí. „Na obyčejnou průzkumnou výpravu potřebujeme něco takového? Mluv pravdu, Peťo. Jdeme na lov. Doufám, že ne tvého černého vlka.“

Liriel překvapeně zamrkala, když uslyšela poslední slova.

„To zvíře neputuje se smečkou,“ řekl chlapec obranným tónem, „a osamělý vlk často hledá snadnou kořist a je nebezpečný dobytku a dětem.“

Fjodor potěžkal hůlku. „Dokonce i kdybys o tom Treviela přesvědčil, tohle není na vlka.“

„Sledoval jsem ho do Bludiště,“ přiznal chlapec. „Doufal jsem, že najdu brloh. Místo toho jsem našel mrtvého drowa.“

Fjodor rychle zalétl pohledem k přítelkyni. „Toho drowa zabil vlk?“

„Co na tom záleží?“ odsekl Peťa. „Mrtvý drow je dobrý drow, ať už se to stalo jakkoli, ale ano, vypadá to tak. Měl roztržené rameno a potrhané hrdlo.“

Fjodor jej odtáhl od Liriel a postavil se mezi ně – zda pro Peťovu, nebo její ochranu, to Liriel nedokázala říct. Fjodor se na ni znovu podíval.

„Bude nejlepší, když se dnes budeš držet u vesnice. Slib mi to.“

Udělala to a za odměnu se jí dostalo potěšeného záblesku v jeho očích. Jeho slovo a čest – to pro Fjodora nebyly bezvýznamné pojmy. Zjevně považoval její odmítnutí dát slovo, když ho nechtěla dodržet, za dobrou věc.

Poprvé se zamyslela nad tím, jak se Fjodor cítí, pokud jde o lež, v níž je oba nutí žít. Možná by Sofiino slovo bylo bývalo stačilo, aby drowce zajistilo opatrné přijetí, ale lež už byla vyřčena. Skrytí její přirozené podoby to v očích pravdymilovného Rašemence s největší pravděpodobností potvrdilo.

„Promluvíme si, až se vrátím,“ řekl Fjodor jemně. Uchopil její ruku, zvedl si ji k srdci, pak se obrátil a společně s vyčouhlým příbuzným odešel.

S ostatními válečníky se setkali u západní brány. Čekali tam na ně koně, na kterých se prudkým tempem rozjeli k Běžícím skalám.

Průzkumná výprava se zastavila u ústí jeskyní a zapálila malé pochodně. Při vstupu do jeskyní jimi mávali nad hlavou, aby zahnali poplašené netopýry.

Peťa je zavedl do úzké chodby, kde ležel mrtvý drow. Fjodor přidřepl k tělu, aby si ho lépe prohlédl. Po chvíli zvedl hlavu.

„Neumřel tady. Něco ho sem přivleklo, a nebyl to vlk.“

Treviel se ušklíbl. „Co jiného bychom taky měli čekat? Samozřejmě že je tu té dvounohé havěti víc. Drowové neloví sami.“

„Nechávají mrtvé v tunelech napospas krysám?“ zeptal se Fjodor.

„Co jiného by měli dělat? V jeskyni je těžké někoho pohřbít nebo spálit.“

Fjodor měl s temnými elfy dost zkušeností, aby věděl, že jen zřídka uvažují tak jednoduše. Zvedl pochodeň do výšky a zkoumal tunel. Ačkoli byla chodba úzká, strop byl vysoko nad nimi. Fjodor rozeznával nepravidelné stíny a dutiny v nerovné skále, které nemusely být ničím zajímavým nebo to mohly být vstupy do neviditelných tunelů. Drowové přesunuli mrtvého druha za nějakým účelem. Možná jako návnadu do pasti?

Válečník sklonil pochodeň. „Není divu, že si Peťa vybral tenhle tunel. Strop je dost vysoko na to, aby se mu pavučiny nepletly do vlasů,“ řekl nenuceně. Teatrálním gestem sklonil pochodeň, aby prozkoumal podlahu. „Žádné známky vlčího trusu. Ještě se nevrátil nažrat, a jak to vypadá, krysy tyhle kosti za den či dva oberou. Zaručuju, že dneska v těchhle jeskyních žádného vlka nenajdeme.“

Peťa se zatvářil zmateně, ale než mohl promluvit, Treviel ho drsně popostrčil. „Dělej, kluku, a buď zticha,“ řekl tiše přísným hlasem.

Muži srovnali krok a rychle zamířili k otevřené jeskyni za sebou. Byli téměř v ní, když drowové zaútočili.

Rašemenští zvědové okamžitě zareagovali. Meče se svištěním vylétly z pochev a válečníci se dychtivě rozběhli nenáviděným nepřátelům vstříc. Muži poblíž zadního voje varovně křičeli, když po kamenných stěnách do světla pochodní sešplhali další temní elfové.

Fjodorovi skočila do cesty drowí žena, malá, štíhlá a oblečená do skrovné kožené zbroje. Namířila na něj dvě zbraně – široký meč a chladně krásný úsměv.

Fjodor na okamžik zaváhal. Dokonce i toto nepatrné zdržení bylo příliš. Žena učinila výpad a mečem mířila na srdce. Fjodor se vzpamatoval a použil proti menší a hbitější drowce svou nejlepší zbraň – velikost.

Uhnul před útočící zbraní, skočil po ženě a přirazil ji ke stěně. Svíjela se a házela sebou, ale nemohla na něj mečem dosáhnout. Protože znal Lirieliny sklony mít u sebe spoustu zbraní, okamžitě drowce sevřel zápěstí a přitiskl je ke stěně vysoko nad její hlavou.

„Běžte!“ zahřměl Fjodor a mával na ostatní, ať jdou dál, zatímco se snažil drowku udržet. Treviel rozkaz zopakoval.

Žena se mu vykroutila a vyšplhala po stěně. Fjodor ji nechal být, ačkoli měl podezření, že toho možná ještě bude litovat. Vytáhl z opasku ebenovou hůlku a rozhlédl se po bojišti.

Většina mužů ustoupila tunelem vedoucím k východu. Náhle vzplála jasná světla, zahnala drowy na ústup a poskytla Rašemencům únikovou cestu. V jeskyni zůstávali jen Peťa a Treviel. Oba válečníci bok po boku couvali úzkou chodbou a odráželi meče několika útočících drowů, pohybujících se s kočičí hbitostí. Fjodor útočníky rychle spočítal a došel k nečekanému závěru: Drowů tam není dost.

Ironie tohoto závěru mu neunikla, neboť i tak měl plné ruce práce. Bylo však lepší nepřítele vidět než uvažovat, kdy může skrytý protivník udeřit. Drowové, jichž se nemohl dopočítat, nejspíš unikli stejně jako ta žena, když hbitě vyšplhali po stěnách cestami, které dokázali vidět jen oni.

Fjodor znovu zvedl pochodeň do výšky. Tentokrát se světlo odrazilo od několika párů rudých očí a malých třpytivých nožů.

Fjodor vyhodil hůlku přímo vzhůru a rotující kousek dřeva vylétl vysoko ke stropu jeskyně. Narazil do něj a roztříštil se. Fjodor si zaclonil oči před následným oslepujícím zábleskem.

Místo toho se tunel naplnil slabým, tmavě rudým světlem, které zřetelně odhalilo posměšné tváře drowích válečníků – a samolibý výraz holohlavého člověka ne víc než deset kroků od místa, kde Fjodor stál. Ten odstrčil mladého Peťu z cesty a sám se postavil tak, aby zatarasil tunel.

„Dál neprojdete,“ řekl číhajícím drowům.

Od vysokého stropu se odrážel tichý výsměšný smích a drowí válečníci v houfu slézali po skalní stěně k němu.

Fjodor vrazil meč zpět do pochvy. Nebude ho potřebovat. Na okamžik zavřel oči a rychle se natáhl do místa hluboko v nitru a pátral po síle, která byla prastará a zároveň nově objevená.

Změna jej zasáhla jako splašený hřebec. Prohnala se jím moc a srazila ho na kamennou podlahu, ale když narazil do země, nebylo to vlastníma rukama. Na kámen dopadly obrovské tlapy pokryté černou srstí a drápy zazvonily jako dýky.

Moc neustále proudila a vyrazila z něj v zařvání, které otřáslo tunelem a zmrazilo útočící temné elfy na místě.

Nebo to tak vypadalo.

Vždycky to tak bylo, když jej zachvátilo berserkrovské šílenství. Čas kolem něj zpomalil a poskytl Fjodorovi prostor pozorovat a reagovat. Útočit.

Jedna tlapa se bleskově vymrštila a sekla nejbližšího elfa přes hrdlo. Fjodor chytil padající tělo do čelistí. Jediným trhnutím mohutné medvědí hlavy odhodil mrtvého elfa na meče dvou dalších útočících nepřátel. Oba se pod vahou svého druha svalili na zem. Berserkr útočil dál.

Fjodor cítil bodání hbitých mečů, ale jeho hustý kožich a silná kůže se ukázaly být ještě účinnějšími než kožená zbroj. Člověk po něm házel syčící ohnivé koule. Ty hvízdaly a plnily tunel páchnoucím kouřem, ale berserkr bolest necítil. Vždy ji cítil, až když bylo po všem.

Vydal ze sebe mocný bojový řev, prohnal se kolem posledních drowů v tunelu a vrhl se na holohlavého čaroděje.

Ostré zapraštění jako pleskání neupevněné plachty ve vichřici oznámilo příchod Fjodorova nejnovějšího nepřítele. Z hradu vysoko nad nimi seskočil strašlivý tvor, obrovská, ptáku podobná nestvůra s kožnatými netopýřími křídly a dlouhým špičatým zobákem plným zubů, ostrých jako jehla. Vrhl se dolů, zdánlivě ve snaze zastavit berserkrův útok.

V části mysli, která stále zůstávala lidská, Fjodor rozeznal dílo Rudého mága. Létající tvor roztáhl mohutná křídla a zamířil na Fjodora zobákem v podivné parodii na útočícího rytíře. Fjodor se vztyčil na zadních a zaútočil čelně proti zvířeti, máchal spáry a chňapal tesáky po nebezpečném zobáku. Jeho útok rozsekal silnou blánu křídel na cáry a čelistmi rozdrtil špičatý zobák. Berserkr vyplivl zbytky a hnal se dál.

Mág ještě neskončil. Hodil na podlahu hrst prachu a vstoupil do zvedajícího se mračna. Na okamžik jej zahalila hustá mlha. Z oblaku se vynořil na dvou silných chlupatých nohách. K berserkrovi se valil divoký šedý jeskynní medvěd a mocné horní končetiny měl roztažené a připravené tak, aby mohly nepřítele stisknout ve smrtícím sevření.

Oba soupeři se zapletli a spadli na zem, chňapali po sobě a převalovali se. V jeskyni za nimi se rozhořívaly a slábly záblesky světla a bludištěm chodeb se rozléhal hluk nelítostné bitvy. Fjodor se držel přeměněného mága, trhal ho tesáky i drápy a byl rozhodnutý zabránit mu, aby se přidal k drowům.

Nevěděl, kolik času uplynulo nebo jak dlouho bojoval. Po chvíli si všiml, že tunel ztmavnul a jeho protivník už nebojuje.

Nedýchá.

Válečník ho odstrčil a po čtyřech vběhl do jeskyně. Dvě pochodně stále slabě hořely. Někdo z bojovníků měl dost duchapřítomnosti a zaklínil je mezi roztroušené kameny.

V kalném světle pochodní spatřil děsivý obraz. Rašemenští válečníci zvítězili, ale za vysokou cenu. Tři muži leželi mrtví a většina ostatních byla zraněná.

Peťa si všiml medvěda a vyplašeně vyjekl. Starší válečníci okamžitě zareagovali a tasili meče.

Fyrra je zastavil zvednutím ruky. „Chesnitznia,“ řekl unaveně a vysvětlil tak Fjodorovu proměnu.

Přeživší bojovníci si jej měřili pohledy plnými obdivu a úcty. Toto Fjodor téměř nedokázal vydržet. Podoba, již na sebe vzal, se rozplynula a on se zhroutil ke stěně jeskyně.

Někdo mu kolem holých ramen přehodil plášť a strčil mu do ruky čutoru. Poslušně se napil a zjistil, že uvnitř je silný čaj vydatně oslazený medem. Ze sladké chuti se mu udělalo zle, ale vzpomněl si na staré příběhy o tvaroměncích, kteří jsou po přeměně vyhladovělí. Možná že mu hustá tekutina pomůže obnovit síly. Bylo by však příliš doufat, že by mohla uklidnit jeho mysl.

Zvedl se mu žaludek a trocha čaje se vrátila zpět. Fjodor si otřel ústa, a když pohlédl na ruku, spatřil na ní lepkavé rudé skvrny. Když si uvědomil, odkud pocházejí, odpotácel se opodál a udělalo se mu skutečně zle.

„Je to lepší?“ zeptal se Treviel, když se Fjodor konečně vrátil.

Fjodor přikývl, neschopen pohlédnout fyrrovi do očí, ale starší muž ho vzal za bradu a přinutil jej zvednout hlavu.

„Odvedl jsi dobrou práci,“ prohlásil pevně. „Dokud byl mág naživu, bleskové hůlky nemohly dělat svoji práci. Bez nich by zemřelo víc tvých bratrů.“

„Pokud něco, tak ten mág umřel příliš snadno,“ odplivl si jeden z mužů. „Byl to nejhorší druh zrádce – člověk, který se spojil s drowy proti vlastnímu druhu.“

Ostatní hněvivě mumlali na souhlas. Fjodor si všiml nenávisti v milovaných tvářích a pukalo mu srdce. Až příliš snadno si dokázal představit, jak se obracejí proti němu. Nebyl si jistý, že si to nezaslouží.

Rašemenci posbírali mrtvé a v tichosti se vydali bludištěm chodeb. Fjodor byl za ticho vděčný. Měl hodně o čem přemýšlet.

Vždy se snažil žít jako čestný a poctivý muž. Mnohokrát Liriel varoval před bohyní jejího dětství a nutil ji zamýšlet se nad tím, zda ze spojení se zlem může vzejít něco dobrého. Možná se měl víc držet vlastních rad.

Na první pohled byla tato myšlenka vůči Liriel nespravedlivá a Fjodor si to uvědomoval. Neměla v sobě o nic víc zla než sněžná kočka. Na druhou stranu neměla ani víc morálních zásad než jmenovaná divoká kočka. Jak může někdo bezpečně volit cestu, když nemá vodítka a zábrany? Výsledkem tohoto nedostatku byla pavučina lží, v níž nyní žili. Jakoukoli lež je těžké udržet, a ta Lirielina byla obzvlášť nebezpečná.

Fjodor litoval své naivity, když věřil, že by jeho lidé mohli Liriel přijmout, nebo ji dokonce vidět stejně jako on. Rašemenci drowy nenáviděli a on svým lidem nemohl tento hluboce zakořeněný předsudek vyčítat. Jejich minulost to potvrzovala – a jak musel přiznat, jeho vlastní zkušenosti také.

Miloval Liriel, hluboce a plně. A co bylo ještě důležitější, znal ji. Nebylo to jen tak, že Lloth spletla sítě kolem zbloudilé drowí princezny. Liriel bojovala se svou temnou podstatou a zdálo se, že si nikdy není zcela jistá hranicí mezi dobrem a zlem. Někdy jako by si ani neuvědomovala, že taková hranice existuje nebo že by měla existovat.

Tyto znepokojivé myšlenky jej doprovázely celým systémem klikatých tunelů a jeskyní. Když tichý oddil Rašemenců vycházel na světlo, Fjodor už došel k bolestnému, ale neodvratnému rozhodnutí.

Tím, že s sebou Liriel přivedl, prokázal svým lidem medvědí službu. Kdyby to neudělal, drowové by ji sem nepronásledovali. Tito muži by nebyli mrtví. V zájmu všech zúčastněných hned, jak se vrátí do vesnice, odvede Liriel daleko z Rašemenu. Dokonce i když to bude znamenat, že nesplní své povinnosti válečníka. Dokonce i když tím spáchá to, co budou jeho lidé zaručeně považovat za neodpustitelnou zradu.

Dokonce i když to bude znamenat, že navždy opustí domov.

17.

Kruhy

V domě Čarodějnic byl velký dvůr, lemovaný stromy, zahalenými popínavými rostlinami. Uvnitř chráněného kruhu se shromáždilo několik dernovijských Čarodějnic. Liriel bylo poprvé dovoleno sledovat vyvolávání kouzel.

V nyní již důvěrně známém přestrojení za vysokou stříbrovlasou Čarodějnici ze Stinného údolí pozorně sledovala, jak kruh černě oděných žen provádí tanec s rukama spojenýma a hlasy pozvednutými v monotónním prozpěvování. Vzor byl spletitý a kouzelný jazyk neznala. Nejvíc ji mátla schopnost takového množství žen sjednotit nejen sílu, ale i cíl.

Z každé maskované ženy stoupala moc jako pára – nebyla zrovna viditelná, ale přesto zcela zjevná. Předmětem soustředění Čarodějnic a příjemcem moci, již vyvolaly, byla vyřezávaná dřevěná hůl. Ta se jemně pohupovala ve vzduchu přesně uprostřed kruhu.

Jedna z nich jí bude vládnout. Zvláštní bylo, že jak se zdálo, nikdo si nedělal starosti s tím, kdo cenu nakonec získá.

Liriel si krátce představila, jak by toto rozhodnutí probíhalo v Arach-Tinilith, kněžské akademii v Menzoberranzanu. Než by takový poklad skončil v jednom páru tmavých rukou, zemřelo by několik žen.

Když bylo kouzlo dokončeno, hůl klouzavě doplachtila k jedné z maskovaných žen. Čarodějnice ji dlouhýma štíhlýma rukama uctivě uchopila. Když sňala masku, Liriel spolkla zaklení.

Aňa, mladá Čarodějnice, která ji vyzvala ve strážní věži na hranicích, přišla do Dernovie.

Přestrojená drowka tiše vyklouzla z nádvoří a vydala se zpět do svého domku. Dříve či později se bude muset Ani postavit, ale bude lepší, když při tom nebude mít za zády moc vesnických Čarodějnic.

Fjodor se ještě nevrátil. Přecházela po malé místnosti sem a tam a hořce litovala slibu, který ji poutal na toto místo. Předchozí probdělá noc ji však nakonec přemohla a ona se stočila do klubíčka pod kožešinovou přikrývkou a ponořila se do hlubokého spánku.

Náhle se probudila, polekaná tichým skřípěním provazů, jež držely matraci. K jejímu překvapení neseděl na okraji lůžka Fjodor, ale Trn.

Elfka jí naznačila, ať zůstane zticha. „Přicházím tě varovat,“ řekla tiše. „Do Rašemenu přišli žoldnéři z Dračího pokladu. Pátrají po tobě.“

„Já vím,“ odpověděla Liriel stejně. „Několik válečníků z vesnice se je vydalo hledat.“

„Na jednoho z nich by sis měla dát pozor. Má v sobě dost nenávisti, aby vystačila na sedm životů.“ Trn se dotkla levé tváře. „Tady má dračí tetování.“

„Gorlist,“ řekla dívka znechuceně.

„Neber ho na lehkou váhu,“ varovala ji elfka. „V tomto světě bylo více dosaženo umíněností než moudrostí.“

„Budu si to pamatovat. Díky za varování.“ Liriel spustila nohy z postele a protáhla se. Elfka se nepohnula.

„Co je?“ domáhala se drowka odpovědi.

Trn zaváhala. „Mluvila jsem se Sofií. Pověděla mi o té tapiserii, kterou u sebe máš. Chtěla bych se na ni podívat.“

Liriel udělala obličej. „Není to hezký pohled.“

„Nevadí.“

Drowka pokrčila rameny a vstala. Vytáhla tapiserii z truhly u nohou lůžka a opatrněji rozbalila.

Trn si strašlivý obraz dlouze prohlížela. „Co jsi s ní udělala?“

Obvinění v jejím hlase Liriel podráždilo. „Je to elfi magie. Ty bys nejspíš měla lepší představu, co s tím dělat, než já.“

Trn se nad tím na chvíli zamyslela. „Možná ano,“ řekla pomalu a vstala z lůžka. „Pojď.“

Liriel popuzeně zasyčela, ale k mnohem vyšší elfce se připojila. Společně s ní vyšla z pahorku…

… a na malou louku na úbočí hory.

Liriel se prudce zastavila a užasle rozhlédla kolem. Víc než třicet lidských let studovala techniky kouzelného přenosu u některých z nejchytřejších mozků v Menzoberranzanu, ale vytvořit bránu tak hladce a nenucené by nedokázala.

Rozhlédla se. Vzduch tady byl řidší a chladný. Večerní oblohou prolétala osamělá vrána a její naříkavé volání se rozléhalo údolím dole.

Zvedl se další chraptivý křik a zpráva se rozlétla mezi stromy. Že to byla zpráva, o tom Liriel ani na okamžik nepochybovala.

„Jsou to mrchožrouti,“ vysvětlila Trn. „Našli mrtvé nebo nemocné zvíře a svolávají ostatní k hostině.“

„To je od nich milé.“

„Tak se prostě chovají. Je to jedna z věcí, které dělají,“ dodala elfka významně. „Někdy je to prostě jen pták. Jindy mnohem víc. Rozumíš tomu?“

Liriel si vzpomněla na Qiluéina ptačího posla a přikývla. „Nosí zprávy.“

„Nejen zprávy,“ řekla Trn tiše. „Mí lidé věří, že vrány nosí duše mrtvých na onen svět.“

Drowka začínala chápat, kam tím míří. Pevněji stiskla tapiserii pod paží a vydala se s Trn směrem, kterým odlétli ptáci.

Dorazily na mýtinu a spatřily, že vrány nejsou samy. Kolem mršiny divočáka se shlukl kruh velkých šedých zvířat. Vlci. Liriel je poznala podle obrázků v jedné ze svých knih.

Trn natáhla ruku a drowku zarazila. „Vrány přivolaly smečku,“ řekla tiše. „Občas to dělávají.“

Liriel to nedávalo smysl. Už dělit se s vlastním druhem bylo dostatečně podivné, ale přivolat větší dravce?

Nicméně jak vlky sledovala, začínala rozumět vzorci, podle něhož se chovali. Nejprve se nažrali největší samec a jediná březí samice. Všichni ostatní královskému páru vzdali hold a postupně si z divočáka mohli urvat díl. Vrány se také najedly – přiskočily blíž, utrhly kousek masa a odhopkaly pryč. Žádní jiní ptáci se nažrat nemohli. Na jednu příliš nízkou větev se usadil zvědavý jestřáb. Jeden z menších vlků po něm skočil a pták s nespokojeným zavřeštěním vzlétl.

Liriel si všimla, že si ji Trn hloubavě prohlíží. „Zkusím to,“ řekla popudlivě, „ale do západu slunce nemůžu dělat nic.“

„Rozumím.“

Usadily se, čekaly a sledovaly vlky, jak se nažrali, pak vyspali a znovu se nažrali. Kromě kostí téměř nic nezůstalo a vlčata si mnoho z nich odnesla jako hračky nebo trofeje. Vrány – žádní noční ptáci – odlétly odpočívat do svých úkrytů.

Liriel roztáhla tapiserii na zem. Naklonila hlavu, zahleděla se k vycházejícímu měsíci a pátrala po písni ze vzdálených míst.

Nejprve zaslechla slabou píseň Ysoldiných drowů, zpěv na uvítanou přicházejícím hvězdám. Dál od ní byla Qilué, a ještě dál další drowové, jejichž jména neznala. Dokonce i v hlubinách kouzelného transu Liriel ohromilo, kolik drowů kráčí pod hvězdami. Nebylo jich mnoho, rozhodně ne tolik, aby naplnili jakékoli velké město v Temných říších, ale bylo udivující, že jich přežila byť jen hrstka.

Liriel přitiskla dlaň na tapiserii a naslouchala. I tam se ozývala hudba, strašlivá kakofonie zvuků, přerušovaná výkřiky zmučených elfů. Za tím se jako zářivý okraj bouřkového mraku ukrýval další zvuk a další prostor. Jeho krása naplnila mladou drowku bázní a beznadějnou touhou.

Po tvářích jí volně stékaly slzy. Liriel si nebyla jistá, zda pláče pro hrůzy, jež zažívají elfové, nebo pro nádheru, kterou ona sama nikdy nepozná.

Stále v transu začala zpívat. Aniž uvažovala nad tím, co dělá, vytáhla z okraje tapiserie tmavé vlákno. Otevřela Poutníka a provlékla přízi očkem na rukojeti drobného dlátka. Použila jej jako člunek a začala tkát. Její prsty, ač v tomto umění neskolené, se neomylně pohybovaly v neznámém tanci.

Mlhavě si uvědomovala kruh vran, který se kolem ní shromažďoval. Na tapiserii se začal formovat podobný vzor, vytvářející kolem zmučených duší kruh moci. Vrány jedna po druhé vzlétly. Jejich protějšky na tapiserii udělaly totéž a Liriel si představila, jak obrazy elfů začínají z tapiserie pomalu mizet.

Liriel se pomalu probrala ze snu, ale její mysl a srdce zůstávaly naplněné jeho stříbřitým světlem. Obrátila se k elfce a při pohledu na bázeň v Trnině přísné tváři překvapeně zamrkala.

Trn ukázala na tapiserii. Nezůstalo z ní nic než jemně tkaná látka mdlé světlé barvy nebíleného lnu.

„Jsou pryč,“ užasla Liriel.

„Jsou volní,“ řekla elfka tiše.

Mýtinu naplnil zvuk rychlých, kradmo se pohybujících nohou. Liriel prudce zvedla hlavu. Za kruhem světla se utvořil další, temnější kruh, který vřel pohybem. Nespočet pavouků, miláčků Lloth, ucítil dotek kouzla Eilistraee a přišel prosadit přednostní nárok jiného božstva.

Liriel necítila strach. Měla tak obrovskou radost, že v jejím srdci nebylo žádné místo, které by poskytlo Llothinu volání oporu.

Zdálo se, že tomu Trn rozumí. Tvář měla laskavější, než jakou kdy předtím Liriel viděla, a její stříbrný cop na rameni zářil odraženým měsíčním světlem.

A v přítmí poblíž, za ohavným kruhem pavouků, vše sledovala mladá Čarodějnice s novou holí a žasla.

Zprávy o návratu Sylune nezůstaly za hradbami Dernovie ukryty dlouho. Po celém Faerúnu žijí ti, jejichž úkolem je vědět o takových divech a znameních, šeptandách a lžích. A v jejich čele stojí podivínky známé jako Sedm sester.

Šest žen se stříbrnými vlasy se shromáždilo v malé chatě těsně za vesnicí Stinné údolí. Jejich hostitelka, vysoká robustní žena s dlouhými prsty jako stvořenými, aby tančily na strunách harfy, odzátkovala láhev nového vína a nalila jim.

„Říkám vám, že tady není,“ trvala Bouře Střibroruká na svém. „Ani ve svém domě, ani v mém. Nikde v celém Stinném údolí.“

Ostatní ženy si vyměnily ustarané pohledy. „Ona“ byla samozřejmě jejich sestra Sylune, která před lety zemřela v boji s draky a stoupenci jejich kultu. Sylune ve starém domě zůstávala v podobě přízračné harfenice – inteligentního ducha, který si – na rozdíl od většiny ostatních – pamatoval téměř celý svůj život, a dokonce se mu z velké části podařilo na něj nahlížet ze správné perspektivy. Možnost, že Sylune už mezi nimi není, je naplňovala pocitem ztráty i nadějí.

„Možná jsou pověsti pravdivé,“ ozvala se sestra, která z nich vypadala nejstarší. Měla mírnou a ustaranou tvář, ale stříbrné roucho by se hodilo i pro královnu.

Kolem rozcuchané krásky v rozevláté róbě zapraskala netrpělivá energie. „Měj rozum, Alustriel. Tahle takzvaná čarodějnice je nebezpečná podvodnice. Jiní zaslechnou zvěsti a přijdou to prozkoumat. Rašemen leží velice blízko hranic Algorandu.“

„Nikdo nepochybuje o tvých schopnostech chránit země, kterým vládneš,“ řekla Qilué Veladorn tiše.

Když drowka promluvila, ostatní ženy s výjimkou Learel Stříbroruké viditelně ochladly. Qilué byla jejich sestra, ale způsobem téměř tak neskutečným, že tomu stěží šlo věřit. Pro většinu z nich byla cizí a neuplynulo mnoho let od chvíle, kdy Laerel vyčmuchala jejich spřízněnost.

„Musím souhlasit s královnou Algorandu,“ pokračovala drowí sestra a obrátila se k zachmuřené ženě s formální úctou. „Po pravdě řečeno, přiznávám, že se za toto nedorozumění cítím poněkud odpovědná.“

Pověděla jim o Liriel a Fjodorovi a jejich odhodlání vrátit Poutníkův amulet rašemenským Čarodějnicím.

„Obávám se, že jsem se možná zmínila, že má sestra Sylune mezi Čarodějnicemi studovala. Co jiného by si z toho Liriel vyvodila než to, že je Sylune drowka? A jak lépe drowka získá v Rašemenu pozici než tím, že zaujme místo Sylune?“

Ostatní ženy zaúpěly a přikývly. Holubice Stříbroruká, svalnatá válečnice oblečená v tmavě zelených kožených kalhotách, promluvila. „Samozřejmě ji odhalí. Důležité je, abychom tu drowí šarádu ukončily dřív, než do Rašemenu dorazí Sylunini nepřátelé. Co chci vědět já, je, jestli drowka nepřátele shromáždí a využije je k nějakému vlastnímu temnému cíli?“

„Nemám žádný důvod domnívat se, že to udělá,“ prohlásila Qilué pevně. „Nicméně ačkoli mám Liriel ráda a věřím, že má ohromný potenciál, obávám se, že z této situace nemůže vzejít nic dobrého. Pošlu svou dceru Ysolde, kněžku Eilistraee, aby Liriel dostala z Rašemenu dřív, než se nám věci úplně vymknou z rukou.“

Ostatní ženy souhlasně zahučely. „Zapomínáme na jednu důležitou věc,“ připomněla jim Bouře. „Pokud Sylune není v Rašemenu, kde tedy je?“

18.

Čarodějnice ze Stinného údolí

Sharlarra vjela do vesnice Demovie po boku tiché, vážně se tvářící Čarodějnice. Ta se objevila, když elfka dorazila do města Imilmaru a přála si mluvit s Čarodějnicí ze Stinného údolí.

Elfka byla stále ještě překvapená vlastní žádostí. Přijela sem najít Liriel, a ne pronásledovat bájného ducha. Zvláštní bylo, že Rašemenci se její prosbě nedivili. Poté co se zeptala, nejprve následoval příval starých příběhů – o ty v Rašemenu zjevně neměli nouzi – ale nakonec se někdo spojil s jednou z wychlaran. Ty se jí pak také vyptávaly a výsledkem byl Sharlařin současný doprovod. Zdálo se, že mladou Čarodějnici Sharlařin přízračný kůň vůbec nevzrušuje. Chtěla vědět, jak k tomu došlo. Když jí elfka vylíčila, co se stalo na hřbitově v Hlubině, žena přikývla, jako by to dokonale dávalo smysl.

Více než hodinu jely mlčky, než se Sharlarra znovu pokusila zapříst rozhovor. „Řekni mi, Aňo, žije v téhle Dernovii hodně elfů?“

Čarodějnice po ní vrhla nevěřící pohled. „Jen málo cizincům je dovoleno cestovat tak hluboko do Rašemenu. Tobě to dovolili jen proto, že othlor Sofie říká, že smíš přijít.“

„Doufám, že budu mít příležitost jí poděkovat.“

„To je nepravděpodobné. Požádala jsi, že se chceš setkat s Čarodějnicí ze Stinného údolí. Setkáš se s ní a odejdeš.“

Milí lidé, pomyslela si Sharlarra. „Slyšela jsem řeči o tom, že tady v okolí zahlédli drowy. Říkali to v hospodě,“ dodala, když si všimla Anina zamračeného pohledu. „Vidělas tady nějaké drowy?“

„Možná.“

Po chladné odpovědi došla Sharlaře trpělivost. Dále už nepromluvily, dokud se před nimi nevynořila vesnice.

„Támhle je domek pro cizince,“ řekla Čarodějnice a ukázala na malý pahorek. „Žena, která si říká Liriel, je uvnitř.“

Sharlarra se na ni zvědavě podívala. „Jak to víš?“

„Na střeše je trojnožka z klacků. Domovojové – domácí duchové – mají takové věci rádi. Dávají je na střechu jen tehdy, když uvnitř někdo je, a při odchodu obyvatel je sundávají. Když se na odcházející lidi zlobí, klacky na ně házejí.“ V Anině hlase zazněl slabý varovný náznak.

„Takže návštěvy většinou odcházejí ve spěchu,“ řekla elfka.

„To by bylo moudré.“

Sharlarra seskočila z koně a zaklepala na dveře. Otevřela jí vysoká žena se stříbrnými vlasy. Užasle vytřeštila oči, když elfku poznala. Také Sharlarra zažila okamžik překvapení. Toto byla v živé podobě přízračná žena, kterou viděla se Selenitem.

Což znamenalo, že duch, jehož spatřila, byla skutečně Sylune, Čarodějnice ze Stinného údolí.

„Bohové,“ zasténala Sharlarra.

Ženu elfku popadla a vtáhla ji dovnitř. Zabouchla dveře a odepnula si z opasku černou masku. Než se Sharlarra stačila nadechnout, „žena“ se proměnila v malou štíhlou drowku.

„Co tady děláš?“ dožadovala se Liriel.

„Abych byla zcela upřímná, přijela jsem hledat potíže.“ Elfka se zazubila. „Vypadá to, že jsem je našla. Vydávat se za Sylune! Máš v sobě pěknou dávku drzosti. Vyprávěj mi o všem, co se stalo, poté co jsi opustila loď.“

Liriel vytáhla láhev vína. Společně popíjely a vyprávěly si o svých dobrodružstvích. Když se dozvěděla o Xzorshově smrti, pocítila Liriel bodnutí bolesti. Byl to první elf, se kterým se kdy setkala, první, jenž ji naučil, že se všech povrchových elfu není třeba bát a že by se s některými z nich bylo snad možné i spřátelit. Podle Lirielina názoru byla tato zvláštní žena další takovou výjimečnou osobou.

Hovořily až do soumraku. Nakonec se Sharlarra zvedla. „Už půjdu. Ta tvrdohlavá Čarodějnice, která mě sem přivedla, mi dala velice jasně najevo, že jakmile si promluvíme, musím odejít.“

Drowka ucítila bodnutí lítosti. „Ráda bych s tebou zase někdy mluvila.“

Sharlarra na ni mrkla. „To nejspíš nebude problém. Řekla jsem, že opustím vesnici, ne zemi. Se Selenitem se na pár dní utáboříme v lese. Znovu se uvidíme, o tom nepochybuj!“

„Selenit?“

„Můj kůň. Pojď se podívat.“

Liriel vyšla za ní na dvůr a překvapeně zůstala zírat na koňského ducha. Elfka propukla v bouřlivý smích. Vyhoupla se do sedla a pobídla podivného oře po stezce do lesa.

Drowka zalétla pohledem vzhůru k měsíci a přemýšlela, jestli by dokázala v měsíční magii Eilistraee nalézt Sharlařinu píseň. Krátce si vzpomněla na číhající pavouky, ale přetrvávající ozvěna radosti vysvobozených elfu zahnala pochmurné úvahy stranou. Liriel si zvolila: nyní už to musí být jasné dokonce i neodbytné Lloth. Vrátila se tedy do domku, posadila se ke stolu a dveře nechala otevřené, aby měsíční světlo mohlo dovnitř.

Zavřela oči a pátrala po písni. Po nějaké době elfku našla – píseň se však k veselé hezké ženě příliš nehodila. Dmoucí se zvuk, podobný temným vodám, bojoval s neustálou hrdinnou snahou duše rozhodnuté zůstat na hladině. Slyšela i sbor elfich hlasů, slabou ozvěnu, která jako by se vracela ke vzdálenému zdroji. Různorodé motivy spojovalo rytmické klapání koňských kopyt.

Liriel dál pátrala po Eilistraeeiných věrných. Cítila hudbu, jedinečnou pro jednotlivá daleká místa. V nich se ukrývaly malé skupinky drowů, jejichž moc bzučela v měsíčním světle, jež je spojovalo. Liriel vytušila, že mnozí z nich tancují, neboť jsou tak plni radosti, že nedokáží stát.

Vstala a začala na neslyšitelnou hudbu tančit, v dokonalém souladu s rozptýlenými kněžkami. Dokonce i svíčka, již při setmění zapálila, jako by se pohybovala a kolébala v rytmu hudby.

Svíčka.

Liriel se prudce zastavila a zahleděla se na svíčku. Ta se rozpustila do velké, beztvaré podivné hroudy, která vypadala jako neforemný sloup. Pak se otevřely oči, zahleděly se na ni a rozhořely se zlovolným soustředěním.

Nebylo sporu o tom, kdo to je. „Yochlol,“ vydechla Liriel a zírala drobnému tvorovi do očí.

Služebník se začal zvětšovat a mladá drowka přešla k činům. Přiskočila a udeřila do svíčky pěstí. Napůl rozteklý vosk se rozstříkl. Liriel znovu udeřila a smetla zbylou louži vosku a svícen na podlahu.

Dívka se zhroutila na židli a ukryla tvář v dlaních, nedbajíc o spáleniny a bolestivě vypadající puchýře, které se už začínaly tvořit.

„Zříkám se tě,“ zašeptala a při tom se kolébala. „Už nejsem tvým dítětem, už nikdy nebudu tvou kněžkou.“

Ze dvora za otevřenými dveřmi ji přivřenýma očima pozorovala přízračná harfenice. Náhle zvedla průzračnou ruku k místu, kde na jejím kdysi bijícím srdci visíval starodávný amulet. Ten nyní nosila drowka. A co víc – probudila ho!

Čarodějnice ze Stinného údolí pomalu přikývla, jak se mnoho malých záhad sloučilo v jednu. Ona, jež bojovala se zlem v jeho mnoha podobách, ona, která by ze své podstaty neměla znát strach, pocítila okamžik čisté smrtelné hrůzy.

Shakti Hunzrin si vytrvale razila cestu na východ za neúnavným zástupem zombií a za vizí, propůjčenou jí rubínem zasazeným v čele pěvce smrti.

Ten muž ji mátl. Nic nenamítal proti bolesti, kterou mu kontakt působil, neodpovídal na její otázky. Prostě jí jen umožňoval vidět to samé, co viděl i on. Pro Shakti to bylo jako zjevení.

Pěvcovy bystré oči zachytávaly podrobnosti, jichž by si sama nikdy nevšimla, a jeho pronikavý smysl pro ironii byl provokativní kostrou velkého příběhu pomsty, který měl Gorlist v úmyslu utkat. Celé dny Shakti mátl obraz, který jí Brindlor ukazoval, ale začínala chápat, jaký je jeho záměr. Bude vyprávět příběh, ale jeho nynější pán nebude jeho hrdinou.

Shakti trávila mnoho hodin dlouhé cesty přemýšlením o tom, jak toho využít.

Společně s nemrtvými konečně došli na místo setkání, k řadě jeskyní v hlubinách horského pásma, jež lidé nazývali Běžící skály.

Pěvec smrti ji přišel uvítat a natáhl ruku, aby jí pomohl sestoupit z ještěra. Za normálních okolností by něco takového pohrdavě odmítla, ale po dlouhé jízdě byla ztuhlá a rozbolavělá.

„Kde je Gorlist?“ dožadovala se odpovědi.

Brindlor kývl hlavou k jedné z vedlejších jeskyní. Válečník tam stál a přimhouřenýma očima si prohlížel uspořádané řady ženských zombií.

Shakti na oplátku prozkoumala jeho síly. Za Gorlistem stálo možná čtyřicet drowů. „To je všechno?“ zeptala se.

„Zažili jsme poněkud nešťastné setkání s berserkry,“ řekl Brindlor.

Válečník vykročil vpřed. „Trvalo vám, než jste se sem dostali,“ zavrčel. „Dneska v noci na lidi zaútočíme.“

„Kolik jich je? Jakou mají obranu? Co za kouzla používají?“

Gorlist se pohrdavě zasmál. „Jsou to lidé. Co by tak mohli mít za kouzla?“

„Lidští kouzelníci dokáží být překvapivě vynalézaví,“ odvětila kněžka chladně.

„Toho jsem si zatím moc nevšiml. Měli jsme s sebou jednoho z proslulých Rudých mágů. Zabil ho medvěd.“

Shakti pohlédla na vojáky, kteří stáli za sveřepým válečníkem. Někteří byli ranění. Obvazy byly nové a krev na nich stále čerstvá. „S kolika lidmi jste bojovali a kde jsou teď?“ zeptala se rázně. „Když jejich útočný oddíl napadneme hned, silně zmenšíme jejich počet a při závěrečném útoku získáme výhodu.“

„Dobrá strategie,“ podotkl Brindlor. Gorlist se na něj varovně zamračil a pěvec nad tím pokrčil rameny.

„Pojďte,“ řekla Shakti a vydala se ke své mlčící armádě. Vzala jich s sebou jen dvacet – spíše aby jí poskytli ochranu před případnou zradou ze strany drowů, než že by je chtěla využít proti lidem.

Prošli řadou tunelů a vynořili se na úzkém ochozu nad vysokou chodbou. Kolem kráčela skupina lidí a nesla s sebou mrtvé a raněné.

Na jednom z nich bylo cosi povědomého: černé vlasy, široká ramena, způsob, jakým se pohyboval. Shaktina tvář se pomalu rozzářila krutým úsměvem, když poznala Lirielina lidského mazlíčka.

Začala odříkávat modlitbu k Lloth. Bohyně odpověděla a z úkrytů se vynořily tisíce pavouků a hnaly se k válečníkům. Další se na hedvábných vláknech spouštěli ze stěn. Na několik vteřin vzduch zčernal skákajícími tvory a zhoustl polekanými kletbami Rašemenců a marným řinčením jejich zbraní o skálu. Pavučina byla za všech okolností silná a díky požehnání bohyně byla nezničitelná ocelí i většinou kouzel.

Když byli lidé pevně polapení v síti, Shakti sešla po úzkém ochozu dolů. Obešla síť a pozorovala zápasící lidi uvnitř. Stáhla si z malíčku malý stříbrný kroužek a nasadila si ho na ucho. Kouzelný dar od illithidí ženy Vestress jí umožňoval hrubému lidskému jazyku rozumět a mluvit jím.

„Nejste mi k ničemu,“ oznámila jim. „Za malý poplatek vás pustím a nic vám neudělám.“

„Zaplatit výkupné drowovi?“ zavrčel statný muž s šedým plnovousem. „Ani jediný měďák, jen přes moji mrtvolu!“

„Mluvila jsem snad o penězích? Jak neomalené.“ Shakti se chladně usmála. „Vyměním mnoho životů zajeden. Přiveďte mi tu drowí děvku jménem Liriel, a já vás nechám jít.“

„Liriel?“

Vysoký hubený mladík jméno nevěřícně zopakoval. Zkroutil se v síti, jak to jen šlo, a obrátil se k válečníkovi po svém boku. „Fjodore, není Liriel tvoje wychlaran! Co myslí tím, že jí říká drow?“

„Ale ona je drow,“ řekla kněžka s krutým potěšením. A aby tu zvrhlost dokonala, dodala: „Kdo jiný by měl zprávu doručit než Fjodor, který drowku tak moc dobře zná?“

Chlapec upřel na Fjodora zdrcený pohled. „Něco takového bys neudělal, přivést do Rašemenu drowa. Řekni mi, že lže. Řekni mi, že bys nás nikdy takhle nezradil!“

Válečník mu dlouze hleděl do žadonících očí. Pak se obrátil k Shakti. „Pošli chlapce se mnou,“ řekl bezútěšným hlasem, „a já půjdu.“

Fjodor s Peťou mlčeli, dokud nevyšli z Bludiště. Nakonec starší muž promluvil. „Vrať se do vesnice a varuj ostatní. Drowové nejspíš zaútočí.“

„Slyšel jsem, že umí být zrádní,“ řekl chlapec ledově. „Zjevně jsem neslyšel všechno.“

Válečník ho vzal za paži. „Peťo, jsou tady věci, kterým nerozumíš. Samotná Sofie předvídala Lirielin příchod. Netěší mě, že se Liriel rozhodla vystupovat pod jménem a tváří, která není její, ale byla to její volba, ne moje. Udělala to podle svého nejlepšího svědomí.“

„Toho drowové moc nemají.“

„Sledoval jsem Lirielinu cestu ke světlu,“ řekl Fjodor. „Není taková, jak si myslíš.“

Hněv se z mladíkovy tváře vytratil a zůstaly jen bolest a znepokojení. „Doufám, že máš pravdu, bratranče.“

Fjodor si pospíšil k pahorku, který obýval společně s Liriel. Břímě celé záležitosti jej tížilo na srdci.

Bylo to po všech stránkách špatné rozhodnutí. Tím, že Peťu poslal se zprávou do vesnice a přikázal mu přivést bojovníky, kteří se postaví drowům, téměř jistě svým lidem prozradil, kdo a co je Liriel zač. Kdyby to neudělal, skupina jeho krajanů by zemřela rukama Lirieliných nepřátel.

Našel Liriel, jak sedí u stolu a sloupává si z rukou a paží něco, co vypadalo jako rozteklý vosk. Prohlédla si jej od hlavy k patě. Teprve v tu chvíli si Fjodor uvědomil, že je kromě bot a vypůjčeného pláště úplně nahý. Pochopila, co obraz znamená. Došlo k boji, dostatečně zuřivému na to, aby vyžadoval přeměnu v berserkra.

„Gorlist?“ zeptala se.

Fjodor přikývl. „Jsou tam i další. Nemrtví drowové, všechno válečnice, a kněžka s rudýma očima a bičem z nemrtvých hadů.“

„Pěkný detail,“ zamumlala Liriel. „Jestli je to ta, co si myslím, nejsi tady, protože se ti podařilo uniknout.“

Rychle a stručněji vylíčil, co se stalo. „Okamžitě musíš uprchnout z Rašemenu.“

Drowka to odbyla roztržitým mávnutím ruky.

„Prostě Shakti dám, co chce.“

„Malá vráno, netušíme, jakým silám velí!“

„Kdo řekl ‚my‘? Už jsem Shakti čelila a porazila ji. Můžu to udělat znovu.“ Sklopila pohled k rukám a smetla z nich kousek vosku.

„Jsi domýšlivá.“

Prudce se mu podívala do tváře. „Mám k tomu důvod. Nejen že jsem v Menzoberranzanu přežila, ale dařilo se mi tam. Viděla jsem to nejhorší, co může život nabídnout, a víc než jen vyrovnám se všemu, co může mít Shakti v rukávu.“

Podrážděně vydechl. „Říkáš to, protože tomu věříš, nebo protože si myslíš, že jsem tak hloupý, abych tomu uvěřil já?“

Přimhouřila oči. „To není zrovna lichotivé.“

„Víš, co tím myslím! Pokud jsi rozhodnutá jít, jdu s tebou.“

Přešel k truhle a vylovil nějaké šaty. Rychle se oblékl a společně vyšli do noci.

Za dveřmi na ně čekala Aňa a v obviňujícím gestu na ně namířila hůl. Za ní stál kruh Čarodějnic. Aňa udělala krok vpřed a hbitými prsty strhla Liriel z opasku masku. Dívčina skutečná podoba se přivalila jako temný příliv.

„Tady je ta vaše ‚Čarodějnice ze Stinného údolí‘. Teď víte, co je opravdu zač,“ prohlásila Aňa s chladnou zuřivostí. „A taky víte, kdo je on! Požaduji rozsudek smrti, který zasluhují všichni zrádci Rašemenu!“

19

Včerejší sliby

Mýlíš se, ozval se melodický, podivně dutý hlas. „Tady je Čarodějnice ze Stinného údolí.“

Vedle Liriel se objevila slabá záře, která se rozrostla do mlžného oblaku a pak na sebe vzala známou podobu vysoké stříbrovlasé ženy, jejíž tvář Liriel od bitvy o strážní věž nosila.

Duch ženy se obrátil na Čarodějnici, která Liriel obvinila. „Aňo, dcero Fraeni, tvá matka byla moje přítelkyně a jejím jménem se dovolávám přísahy. Všechny sliby, vyslovené ve sdílených kruzích, musí být splněny, všechna tajemství zachována. Drowku, která si nárokovala mé jméno, mezi nás přijala Čarodějnice, jež mě znala ze všech nejlépe. Nemyslíš, že k tomu Sofie měla dobrý důvod?“

Mladá Čarodějnice pevně sevřela rty a upřela na starou ženu rozzlobený pohled. Othlor přikývla na souhlas.

„Musím udělat, co přikazuješ,“ řekla Aňa s nechutí. „Ale v Rašemenu máme přísloví: co dobrého může vzejít ze spojenectví se zlem?“

„Skvělé přísloví a ještě lepší otázka,“ odvětila Sylune. Položila přízračnou ruku Liriel na paži. „Mám mnoho otázek, které se tě týkají. Zůstanu s tebou, dokud nenaleznu odpovědi. Pokud othlor Sofie dovolí, samozřejmě.“

„Tady jsi vždy vítána,“ řekla stará žena tiše. „Byla jsi pryč příliš dlouho, sestro. Musí ti připadat, že jsem se velmi změnila.“

Přízračná harfenice se rozesmála melodickým smíchem. „Mrtví nestárnou, drahá Sofie, ale přesto se domnívám, že bys se mnou neměnila.“

„To je pravda, dnes ještě víc než kdysi. Být v Rašemenu duchem není v současnosti snadné,“ varovala ji Sofie.

„Přesto nebudu litovat ničeho, co z toho vzejde. Ráda znovu zažiji bitvu,“ řekla Sylune toužebně. Obrátila se k Liriel. „Souhlasíš, drowko?“

Liriel nevlídně pokrčila rameny. „Moc mě netěší, že budu mít v patách ducha, ale snášet ho je asi lepší než se jedním stát.“

Fjodor se podíval na Sofii. „Čarodějnice ze Stinného údolí mluvila o bitvě. Doručil Peťa zprávu?“

„A přišel s ní,“ řekl chlapec. Vyšel zpoza pahorku. Vzdorně se na staršího muže zamračil, jako by ho vyzýval, ať si zkusí jeho čin odsoudit.

„Jsem na tebe pyšný, bratranče,“ řekl Fjodor nakonec. „Rašemenský válečník má v prvé řadě povinnost ke své zemi a věrnost k wychlaran.“

Něco z ledu v chlapcových očích roztálo. „Co uděláte teď?“

„Jak dobře znáš Bludiště?“ zeptala se jej Liriel.

Peťa zjistil, že je pro něj jednodušší hledět na špičky bot než drowce do tváře. „Často tam chodívám,“ zamumlal. „Proč?“

„Vedou k místu, kde drží rukojmí, nějaké postranní tunely?“

Zvedl oči a ostražitě přikývl. „Ano, ale jsou úzké. Neprojde jimi víc než jeden člověk naráz.“

„Dokonalé,“ řekla. „Fjodor a já půjdeme s tebou. Mám kouzla, která můžou zrušit pavoučí past. Jakmile budou muži volní, můžeš je odvést zpátky na mýtinu před vchodem do Bludiště. To je stejně dobré místo pro bitvu jako kterékoli jiné.“

„To bych si vybrala i já,“ souhlasila Sofie. Pohledem přejela kruh Čarodějnic. „Jděte a připravte se.“

Tři mladí lidé se rozběhli k jeskyním. Když byli ještě kus cesty od nich, Peťa se zastavil u pahýlu mohutného uschlého stromu a celou vahou do něj vrazil. Kmen se s rachotem zřítil a odhalil temnou jámu.

Lirieliny ruce se mihly v gestech splétajících kouzlo a objevila se koule modrého světla. Tím si vysloužila chlapcův užaslý pohled. Zamračila se, strčila jej do tunelu a s nakloněnou hlavou poslouchala rachot při jeho pádu.

„Není to moc vysoko,“ usoudila. „Můžeme bezpečně seskočit.“

„Malá vráno!“ ohradil se Fjodor.

„Není to tak příkré,“ bránila se. „A dokonce i kdyby ano, zasloužil si to.“

Rašemenec jen zavrtěl hlavou a následoval bratrance do jeskyně.

Trojice vstala a ve světle Lirieliny modré koule se rozhlížela kolem sebe. Vynořili se v rozlehlé jeskyni. Z rozeklaných skalních výčnělků vysoko nad nimi kapala voda a v potůčcích stékala k hluboké průrvě. Z jeskyně vedly dva tunely – široká chodba na západ a úzká na jih.

Z větší chodby se k nim přihnal zvuk podobný závanu větru a dovnitř se vevalil velký oddíl drowích válečníků.

Fjodor s Peťou tasili meče, ale Liriel se postavila mezi ně a drowy. Jednu ruku vymrštila vzhůru a vyslovila ostrý krátký příkaz – slovo známé jen urozeným příslušníkům rodu Baenre a jednotkám pod jejich velením.

Válečníci se prudce zastavili. Jejich velitel se z překvapení vzpamatoval jako první a přiloudal se vpřed.

„To už je dost blízko,“ řekla Liriel ledově. „Nedostal jsi svolení se ke mně přiblížit.“

Promluvila drowím jazykem a s hrozivou lehkostí se vrátila ke starým panovačným způsobům. Něco v jejím chování válečníka zarazilo. „Jakým právem mi poroučíte?“ zeptal se.

„Nosíš insignie rodu Baenre. Proto patříš mně.“

Úzké kruté rty se posměšně zkroutily. „Matronou matkou Prvního rodu je Triel. Kdo jste vy?“

Liriel odpověděla tím, že mu k nohám mrštila krůpěj kouzelného ohně. Drow hbitě uskočil. „Někdo, komu se nelíbí tvoje drzost,“ zavrčela.

„Kouzelnice,“ zamumlal. „Tak tedy Shobalar.“

Liriel po něm vrhla jedovatý pohled. „Je celkem jasné, že si tě Triel nevybrala pro inteligenci ani pro tvé znalosti rodu, kterému údajně sloužíš. Ano, vycvičili mě v rodě Shobalar, ale jsem Liriel Baenre, dcera menzoberranzanského arcimága.“

Muž se usmál od ucha k uchu. „Hodně jste nám lov zjednodušila. To vás hledáme.“

Jako by jim dal znamení, všichni drowové, kteří byli s ním, tasili zbraně. Pohybovali se jako jeden muž, rychle a tiše. Ani jediný meč při vytahování z pochvy nezaskřípěl, ani jedna malá kuše necvakla, když ji její majitel namířil. Ticho nahánělo hrůzu, avšak o nic víc než ona preciznost. Liriel téměř zapomněla na nadpřirozené schopnosti bojovníků své rasy. Avšak nezapomněla na jejich lstivé a vychytralé způsoby.

Mávla rukou, aby Fjodora zarazila. „Tak jako já vás,“ odsekla. „Triel si s vysláním pomoci dala pěkně na čas! Nebo to vám to trvalo tak dlouho, než jste se sem dostali?“ dodala významně.

Ve velitelových očích se objevila nejistota. „Řekli nám, že se tady máme setkat s Gromfovými jednotkami.“

„Zombie,“ řekla opovržlivě Liriel. „To se mému drahému otci podobá použít postradatelné vojáky.“ Pohledem přejela válečníky připravené k boji a ostentativně nakrčila obočí.

„My patříme Matroně Triel,“ řekl vůdce prkenně, „a jsme jí stejně věrní jako zombie svému pánovi.“

„O Gromfových zombiích nemám pochybnosti. Kupuje si jen to nejlepší, ale mají velitelku, je to tak? Nejvyšší kněžku?“

Drow obezřeme přikývl. „Nejvyšší kněžku Lloth?“ vyptávala se dál Liriel.

„A koho jiného?“ zeptal se muž, očividně zmatený směrem, kterým se rozhovor ubíral.

Krátce a posměšně se uchechtla. „Slyšel jsi příběhy o Vhaeraunovi, Maskovaném bohu. Všichni muži v Menzoberranzanu je slyšeli a mnozí z nich sní o tom, že fámy mohou být pravdivé. Někteří si troufají víc než jen snít,“ dodala významně.

„Jsme věrní služebníci Matrony Triel a přívrženci Pavoučí královny!“ zaprotestoval voják.

Liriel odměřeně přikývla. „Dobře. Pak se po mém boku postavíte proti Shakti Hunzrin, zrádné Vhaeraunově kněžce.“

„To není možné!“

„Tak proč cestuje s Gorlistem, vůdcem bandy drowích odpadlíků známé jako Dračí poklad? Jsou to následovníci Vhaerauna, kteří se živí obchodováním na povrchu, lovením otroků a loupením.“

Drow se rychle ohlédl na svého zástupce.

„O té bandě jsem slyšel,“ ozval se válečník. „Jejich jméno někdy zaznívá v souvislosti s příběhy o Vhaeraunovi.“

Zableskla se drowí ocel a hlava mluvčího se pomalu zhroutila na stranu. Velitel se obrátil zpátky k Liriel. „Neměl takové vyprávění poslouchat,“ řekl nelítostně, „ale než se pustíme do hledání zrádců, možná byste byla tak hodná a vysvětila nám, co to vy máte za zvláštní společnost.“

„Tihle dva?“ přešla Liriel přezíravě do obecné řeči a mávla rukou k Rašemencům, kteří vše pozorně sledovali. „To jsou moji otroci.“

Peťa vztekle zařval. Fjodor vrazil chlapci pěst do břicha a výkřik se změnil na sípavé zajíknutí. „Tisíckrát prosím za prominutí, princezno,“ zamumlal Fjodor. Mluvil k Liriel, ale nespouštěl při tom oči z mladíkovy tváře. „Tenhle ještě neví, kdy mluvit a kdy být zticha.“

„Řádně jsi se s ním vypořádal,“ řekla Liriel. „Pověz těmhle válečníkům, čemu čelíme.“

Fjodor podal stručné a přesné hlášení.

Když domluvil, velitel drowů zavrtěl hlavou. „Je jich moc.“

„Máme s sebou kouzelnici,“ upozornil Rašemenec.

„Oni mají kněžku,“ odsekl drow, „a jejich kněžka, jak se zdá, dokáže vzývat dva bohy. Nemáme tušení, jakou magii jí tenhle Maskovaný pán může propůjčit!“

„My v Rašemenu taky máme magii,“ řekl Peťa nebojácně. „Mezi Čarodějnicemi nejsou žádní muži, ale ti, kteří mají nadání, vyrábějí úžasné kouzelné předměty, mocné artefakty, jež může v boji použít každý válečník!“

Liriel zaťala zuby a zabodla se do chlapce pohledem. Když do toho byli zapleteni drowové, byla takováto informace stejná, jako když někdo lije krev do vody plné žraloků!

„V téhle zemi jsem neviděla žádnou významnou magii,“ řekla rozhodně. „Drž ten svůj prolhaný jazyk za zuby, kluku, nebo ti ho rozříznu na tři části a zapletu je. Ty,“ obrátila se na Fjodora. „Jestli znovu promluví, postarej se o to.“

Otočila se zpět k drowím válečníkům. „Počkáte tady a pustíte se do každého drowího vojáka, živého či mrtvého, který projde tímhle tunelem,“ ukázala. „Všechny zabijte. Zničte zombie.“

Drow jí řízně zasalutoval a Liriel mávla na Peťu, ať jde k tunelu. Jakmile se dostali z doslechu, popadla chlapce za lem vesty a zastavila ho. „Vede odtud jiná cesta ven? Cesta, která neprochází jeskyní?“

Peťa jí plivl pod nohy. „Abys mohla utéct a opustit moje druhy?“

Fjodor chlapce udeřil hřbetem ruky do tváře. „Přemýšlej, než něco řekneš, ty hlupáku!“ řekl tiše hlasem rozzlobenějším, než kdy od něj Liriel slyšela. „Odvedeš ostatní na povrch a Liriel a já vlákáme drowí válečníky a jejich zombie do boje s těmihle novými vojáky. To nám poskytne trochu času a zmenší jejich počet.“

„Přesně tak,“ přikývla.

Mladík nevypadal přesvědčeně. „A kdyby jiná cesta nebyla?“

„Pak bychom se museli ven probojovat,“ řekla mu drowka. „Dá se to udělat, ale raději bych muže ušetřila pro nadcházející bitvu. Jestli byť jediný drow zůstane na nohou, bude bitva. To jsi zařídil. A teď běž!“

Chlapec se nejistě podíval na bratrance. „Fjodore?“

„Udělej, co říká, a hoď sebou!“

Peťa se rozběhl pryč. Liriel mu byla v patách. Zatímco se hnala za ním, mysl jí vřela, jak plánovala strategii a procházela kouzla.

„Tihle noví drowové by se v boji mohli připojit k ostatním,“ ozval se Fjodor.

Ohlédla se na něj. „Je to možné, ale patří k rodu Baenre a jsou zvyklí přijímat od jeho kněžek rozkazy.“

„Dokonce i když v bitvě zvítězíme, každý drow, který přežije, se o obraně Rašemenu a jeho kouzlech hodně dozví.“

Peťa se prudce zastavil a obrátil se k nim. „Teď už chápu, cos myslela,“ zašeptal vyděšeně. „Neměl jsem o rašemenské magii mluvit. Z toho můžou usoudit, že Rašemen stojí za vydrancování, nebo dokonce i dobytí!“

„Nemůžeme jim dovolit vrátit se do Menzoberranzanu,“ potvrdila Liriel.

Chlapcovo ohromení se změnilo v rozpaky. „Ty bys je vedla do bitvy, i když víš, že je později musíš zabít?“

„Nebudou si to brát osobně,“ řekla. „Jsou to drowové. Očekávají, že se jejich spojenci obrátí proti nim.“

Peťa se bezmocně podíval na Fjodora. Válečník se natáhl Liriel přes rameno a postrčil ho. „Pamatuj na muže, které drowové zajali, a běž!“

Když se Liriel s Fjodorem vyšplhali z tunelu, stál měsíc vysoko na obloze. Peťa a osvobození rašemenští válečníci na ně čekali. Všichni na ni dlouho zírali, dokud jim fyrra nerozkázal připojit se k bojovníkům, shromažďujícím se na mýtině.

Treviel srovnal s dvojicí krok. Pohledem těkal z Liriel na Fjodora a potřásl hlavou.

„Ona se obrátí proti nám, synu. Ostatní už to nepochybně udělali. Tam dole je víc drowů než krys v imilmarských stokách.“

„To ona neudělá,“ prohlásil Fjodor pevně.

Na další řeči už nebyl čas. Hory náhle ožily temnými postavami. Z ústí nedaleké jeskyně vypochodovala tichá armáda. Drowí ženy, větší a na pohled silnější než muži, kteří přepadli výzvědný oddíl, s úděsnou precizností postupovaly vpřed. Měsíční světlo zářilo na jejich holých hlavách a připravených mečích, ale v mrtvých očích se žádný odraz netřpytil.

„Zombie,“ zašeptal Fjodor. Plnou silou se mu vrátily vzpomínky na poslední bitvu na rašemenské půdě.

Ve stehně mu vybuchla ostrá bolest a projela mu páteří. Vrhl se střemhlav vpřed, převalil stranou a vyskočil s černým mečem v ruce.

Drowí žena, jejíž život ušetřil, si jej opovržlivě měřila. Hrot jejího dlouhého štíhlého meče byl vlhký jeho krví. Něco na něj zavrčela a pokynula mu, ať jde blíž.

Rozhlédl se po Liriel, ale tu už zuřivý boj se dvěma z mužů odvedl stranou.

Drowí žena rychle postupovala k němu. Její meč protínal vzduch v oslňující ukázce rychlosti a elegance, zesměšňoval Fjodora ženinými nadřazenými schopnostmi a okázale mu sliboval smrt.

Fjodor vyčkával a nenáviděl to, co bude muset udělat. Krásná drowka udělala výpad. Odrazil její útok pomalým nešikovným krytem, který sklonil její meč k jeho stehnu. V rudých očích vzplálo pohrdání a žena se opřela do úderu.

Fjodor už na místě nebyl. Otočkou se z předstíraných potíží dostal a obloukem máchl mečem – byl to mnohonásobně rychlejší a plynulejší pohyb než poprvé. Plochou stranou čepele drowku tvrdě udeřil a srazil ji k zemi.

Kolem něj zabzučel šíp a zabodl se drowce do spodní části krku. Jednou sebou škubla a zůstala nehybně ležet.

Kolem něj proběhla Trn a zakládala další šíp. Namířila na jednoho z drowích mužů, který bojoval s Liriel a nutil ji ustupovat z bitvy k jeskyním. Liriel se vyhnula jeho padajícímu tělu a šíp vytrhla. Pak ho vrazila druhému protivníkovi do krku. Rychle kývnutím poděkovala a rozběhla se k úbočí, kde stály Čarodějnice.

Do cesty se jí postavil další muž. Liriel pokračovala v běhu a cestou vyvolala prosté kouzlo na rozpálení kovu. Drow pustil meč a sáhl po dýce. Když si uvědomil, že tam není, zatvářil se ohromeně.

„Hledáš tohle?“

Několik kroků za ním stála elfka se zlatorudými vlasy, úšklebkem na tváři a drowí dýkou v ruce. Sharlarra dýkou posměšně zamávala a hodila ji Liriel.

Ta ji jediným plynulým pohybem chytila ve vzduchu a roztočenou hodila po muži. Zasáhla jej do krku. Ústa se otevřela, aby vyslovila drowí nadávku, ale objevila se pouze krev. Jak mu z očí mizelo světlo, zvedl ruku a drowím znakovým jazykem trhaně pronesl kletbu, již nemohl vyslovit:

Lloth tě vem.

Liriel proběhlo zamrazení. Pohodila hlavou, aby ho setřásla, a rozhlédla se po elfce, ale Sharlarra už byla pryč. Hnala se jako srna a s malým zahnutým nožem v jedné a mečem v druhé ruce se proplétala zmítajícím se davem. Kdekoli se objevila, zombie s přeťatými podkolenními šlachami se hroutily a padaly.

Hluk boje byl přehlušen strašlivým zvukem, pronikavým kvílením, které by znejistilo i lítici. Nářek nabíral na síle a získával drsný nepravidelný rytmus drowího zpěvu. Nepodobal se žádné písni, kterou kdy Liriel slyšela, ale rozpoznala moc magie pěvců smrti.

Tucty zombií, jež Sharlarra odsoudila k plazení se, vstaly a pokračovaly v postupu. Ty, které rozsekaly rašemenské meče, posbíraly končetiny – nebo končetiny někoho jiného – a přitiskly je zpátky na místo. Kráčely dál a neúprosně se blížily k místu, kde stály Čarodějnice.

Uprostřed ukázněného zástupu zombií vytryskly ze země gejzíry páry. Samotná skála se pohnula, zvedla se a dostala zhruba lidskou podobu – nebo alespoň podobu horní poloviny těla. Z kamene trčely hrubě vytesaná hlava, mohutná hruď a dlouhé silné paže. Kamenná pěst vylétla vpřed a roztříštila zombií lebku. Zformovali se další podobní tvorové a brzy do postupující armády bušila dvacítka kamenných válečníků.

Z řad Rašemenských se ozval vítězný křik, který vítal příchod kamenných elementálů.

Liriel stále slyšela píseň pěvce smrti. Zombie zjevně také. Vstávaly, uzdravovaly se a pokračovaly v pochodu. Pěvci smrt jen neopěvovali – oni jí rozkazovali!

Liriel se rozhlédla a hledala, odkud píseň přichází. Na skalním výčnělku nedaleko ní stál drow se dvěma bojovníky po boku. Desítky jeho copánků poletovaly sem a tam, jak se kolébal do rytmu vlastní písně. Na čele mu jako třetí oko zářil velký rubín.

Liriel z náhlého popudu sáhla pro Poutníka a vyvolala mocné kouzlo, které v něm bylo uloženo – kouzlo, jež jako svou složku vyžadovalo velký a cenný drahokam.

Pěvcova píseň se změnila ve výkřik smrtelné agónie. Škrábal se na hlavě a vyrýval brázdy ve vlastním mase. Náhle ztuhl a jeho postava se začala zvětšovat stejně jako u berserkra, dostávajícího se do stavu bojového šílenství.

Drow vybuchl ve spršce krve a jeho tělo se rozlétlo. Na jeho místě stála velká rubínová socha. Golem hřbetem ruky udeřil jednoho z drowů a sevřel pravačku druhého. Nedbale shodil temného elfa z výčnělku a sám s drtivým dopadem seskočil. Brodil se zástupem zombií a tlačil je ke kamenným elementálům, připoutaným k zemi.

Fjodor to viděl z místa, kde stál a bojoval, a na tváři se mu objevil náznak úsměvu. Bylo dobře, že mu Liriel neslíbila, že přestane vytvářet golemy.

Zachytil její pohled a pozvedl meč v rychlém pozdravu. Zářivě, divoce se na něj usmála a dál si probojovávala cestu k Čarodějnicím.

Gorlist pozoroval průběh bitvy z výhodného postavení v nedaleké jeskyni. Odtrhl se od výjevu před sebou, přecházel jeskyní a prskal jako kočka v kleci. Udeřil pěstí do kamenné stěny, nevšímaje si krve, která proudila z rozbitých prstů.

„Proklínám ji!“ zavrčel. „Ať se propadne do nejhlubších hlubin Propasti!“ Bledé rty měl potřísněné pěnou a Shakti, která jej pozorně sledovala, si uvědomila, že jeho mysl vyklouzla i z posledních pout příčetnosti.

Gorlist tasil meč a připravoval se vrhnout do boje. Shakti vyrazila vpřed.

„Ne! Počkej! Počkej na…“

Její slova byla přerušena, když ji něco tvrdého udeřilo zezadu do hlavy. Rudé oči získaly skelný výraz a obrátily se v sloup.

Trn vystoupila z přítmí a odstrčila omráčenou kněžku stranou. Shakti tvrdě narazila na stěnu a zhroutila se na vlhkou kamennou podlahu.

„A teď,“ prohlásila elfí bojovnice ostře, „budeme pokračovat v našem předchozím rozhovoru.“

Liriel se rozběhla k jednomu z elementálů. Kamenný strážce se začal chvět a třásl se stále rychleji a rychleji. Drowka se ukryla za skaliskem právě ve chvíli, kdy se tvorové roztříštili. Kamenné úlomky prolétly nad bojištěm, jako by je vystřelili z trebuchetu, a obloukem se přibližovaly k Čarodějnicím. Ženy je přivítaly jediným společným sopránovým výkřikem. Kameny zazvonily o neviditelnou stěnu a sklouzly dolů, kde kolem jejich postavení vytvořily hrubou kamennou zeď.

Liriel se vyškrábala na nohy a nevěřícně zírala na místo, kde předtím stál elementál. Ona to kouzlo znala! Jako malá dívka se ho naučila od kouzelníků z rodu Shobalar. Poměrně jednoduché kouzlo, takové, jaké by některý z Trieliných válečníků mohl znát.

Zalétla pohledem k obloze na východě. Hory lemovala karmínová záře vycházejícího slunce, jež měnila zasněžené vrcholky na tichý hold krvi, prolité během noci. Nastal den, a přesto drowové nezastrašené bojovali dál a jejich magie stále fungovala.

Drowí magie na povrchu. To není možné!

Ale je, můj malý Poutníku.

Drowka se na místě zastavila. Rukou zalétla k Poutníkově amuletu, kouzelnému šperku, který jí umožnil přinést si magii s sebou na povrch.

V Lirielině mysli začalo planout strašlivé podezření. „Ne,“ zašeptala.

Ale ano. Amulet je mnohem mocnější, než se ti snilo. Dokáže udržet moc této země a duchy, kteří jednají ve spojení s Čarodějnicemi. Duchové jsou rozptýleni a rozdělení. Poddej se mi jako předtím a budeme jim vládnout jediným hlasem!

Už ve chvíli, kdy důrazně odmítavě vrtěla hlavou, Liriel věděla, co je třeba udělat. Už jednou do Poutníka přivolala zbloudilou duši a poslala ji bezpečně domů. Tím Fjodora vyléčila ze záchvatů neovladatelného běsnění. Jestliže je amulet skutečně tak mocný, dokázala by to provést ve větším měřítku?

A co bylo ještě důležitější, dokáže takovou moc udržet Lloth z dosahu?

Rozběhla se k Čarodějnicím a přeskočila zeď ze spadlého kamení. Dvě skupiny po šesti ženách společně vyvolávaly kouzlo a rozkazovaly vzdušným bičům, které dopadaly na Trieliny jednotky. Sofie stála mezi oběma skupinami a řídila jejich snažení.

Liriel přispěchala ke staré Čarodějnici a natáhla ruku s Poutníkem. „Co ví jedna Čarodějnice, vědí všechny. Řekla jsi, že budu svazovat a lámat, uzdravovat a ničit. Pomoz mi!“

Čarodějnice bez váhání uchopila Lirielinu malou černou ruku. „Jeden kruh,“ řekla a volnou ruku natáhla k přítelkyni Vani.

Hathran sevřela stařeninu ruku ve své. Čarodějnice se jedna po druhé chytily za ruce. Kruh se stále zvětšoval a zastavil se u Ani. Mladá Čarodějnice zaváhala jen na okamžik, než natáhla ruku k drowce.

Ve chvíli, kdy se jejich prsty dotkly, projela Liriel vlna moci, magie tak úžasné, jakou pod vládou Lloth nikdy nezažila. Otevřela mysl Poutníkovi a drowí magii, uložené uvnitř.

Nápor ledového větru jí rozcuchal vlasy a mrazil ji tak, že si byla jistá, že musí mít kůži stejně šedou jako bheur. Žádné z Čarodějnic se bouře nedotkla. Všechna její zuřivost se soustředila na Liriel, jak se bohyně pokoušela získat ji i tuto moc.

Tuto zemi.

Liriel však nebyla sama. Čarodějnice jí vůlí a mocí propůjčily sílu. Jejich společná mysl odhodila bohyni stranou, tak jako kruh světla z lamp zahání temnotu.

Liriel setřásla vysilující chlad a v mysli si vytvořila obraz Potomka Yggsdrasilova, mytického stromu, jehož kořeny vedly hluboko a větve byly tak široké, že dokázaly zahalit veškerý život.

Hluboko v kostech a jádru tohoto světa ležela magie, magie, již dobře znala. Natáhla se k ní a posílila pouta, která mimoděk vytvořila, když do ruathymského dubu vytesala vlastní osud.

Pak Liriel sáhla do srdce Fjodorovy vlasti. Píseň Rašemenu začala jako šepot a narostla do mohutného sboru, který mocnými rytmy vyplnil její mysl. Na tvářích Čarodějnic spatřila poznání a úžas. Tyto ženy poprvé uslyšely píseň země, jíž sloužily.

Melodii převzal slabý šeptavý soprán. Liriel vyhledala zpěváka a její pohled se setkal s Aniným, plným posvátné hrůzy. Mladá Čarodějnice jí stiskla ruku a její srdce – do něhož Liriel viděla stejně jako do svého – ji přivítalo tak, jako jedna sestra vítá druhou.

K písni se připojily další Čarodějnice. Stále se držíce za ruce v kruhu začaly tančit a starodávné vyvolávání kouzla, které se jako mladé dívky naučily, probíhalo v dokonalém souladu s písní. Blednoucí měsíc navzdory příchodu dne ještě nezapadl. Liriel použila kouzlo, jež ji naučila Qilué, natáhla se do jeho světla a naslouchala písni, jedinečné pro každé jednotlivé místo.

Když použila měsíční magii Temné panny, obklopila ji stříbřitá záře. Uslyšela píseň, která patřila Ysolde, dceři Qilué, a kněžkám, jež byly s ní. Překvapilo ji, že jsou velice blízko. Liriel se natáhla do lesa a vyslala němé volání.

Ze zalesněného svahu zaznělo troubení loveckého rohu a přeskakovalo z jedné hory na druhou. Zbytky Gorlistovy bandy se s novou zuřivostí pustily do boje.

Z okolních stromů přilétaly stříbrné šípy a nad hlukem bitvy se rozlehl zvučný sbor ženských hlasů. Ysolde se s vysoko zdviženým mečem hnala ze svahu. Za ní běželo několik jejích dívek, všechny se zářivými meči a děsivým křikem. Ve světle přicházejícího dne zářily jejich vlasy jako stříbro.

„Přicházejí další démoni!“ zařval Treviel a zkrvaveným mečem ukázal na Ysoldin oddíl.

Fjodor popadl fyrru za rameno a otočil ho. Jakmile spatřil výjev před sebou, starší muž šokované ztuhl.

V kruhu Čarodějnic, vyvolávajících kouzla, tančila drowka.

„Tenhle tanec přivolává strážce země. Tohle – tohle! – nám posílá Matka Rašemen?“ zamumlal Treviel.

„Řekni mužům, ať neútočí na žádné stříbrovlasé drowí ženy. Řekni jim to!“

Fyrra zaváhal. Takový pokyn se příčil všemu, co znával, i zdravému rozumu. Přesto však nemohl popřít, co mu říkaly oči.

„Ta drowka je skutečně wychlaran?“ zeptal se.

„A ještě mnohem víc,“ odpověděl Fjodor tiše.

Podíval se na svou nejdražší přítelkyni, jejíž malé ruce byly propletené s bledými prsty rašemenských Čarodějnic a oči se upíraly na věci, jež nemohl vidět, a v hlavě se mu vynořila vlastní vize. Zrakem, který byl jeho dědictvím, zahlédl vránu se zlatýma očima – duchovní podobu dívky, již si zvolil jeho osud i jeho srdce.

Vrána vykřikla a její mocnou výzvu znal Fjodor stejně dobře jako hlas své sestry. Cítil moc této výzvy, neboť kdysi ji jeho vlastní zbloudilý duch následoval k Poutníkovi. Vůbec jej nepřekvapilo, když se duchové, kteří obcházeli na okrajích jeho vidění, pohnuli a zamířili za voláním vrány. Nedivil se, když se ze stromů, kamenů a vod zvedali duchové, aby se připojili k mocnému svazujícímu kouzlu.

„Je wychlaran a mnohem víc,“ zopakoval rozhodně. „Ona je Poutník.“

„Jsi Sofiin příbuzný,“ řekl Treviel, který přijal Fjodorovo vidění. Pozvedl hlas a začal dunivým hlasem zpívat píseň, jež urychlovala přeměnu berserkrů. Válečníci se porůznu přidávali k rituálu.

V transu ponořená drowka zaslechla známou píseň a vtáhla ji do tančícího kruhu. Fjodorova výprava byla svázána s Poutníkem a v mocném artefaktu stále přetrvávaly ozvěny jeho duchovní cesty.

Čarodějky pokračovaly v písni, která započala na Ruathymu, když Fjodor osvobodil vnitřní magii hamfariggenů a mořští válečníci z Ruathymu se opět stali legendárními Vlky z vln.

Z Čarodějnic proudila do zpívajících berserkrů moc. Rychle je přemohlo šílenství. Fjodor byl první, kdo zahodil meč a vztyčil se na dvou mohutných, černou srstí porostlých tlapách. Medvěd s modrýma očima se s řevem vrhl doprostřed bitevní vřavy a údery mohutných tlap srážel stranou zombie i živé drowy. Peťa se proměnil a k obklíčeným Rašemencům se tryskem hnal hnědý medvěd s dlouhými končetinami. Mýtinou se rozléhalo řinčení rašemenských mečů o kámen, jak muži jeden po druhém zahazovali zbraně a brali na sebe skutečnou podobu berserkrů. Zanedlouho všichni muži z Černého medvěda bojovali v podobě a se zuřivostí svého totemového zvířete.

Někde v koutku mysli si Liriel uvědomovala, že se bojištěm míhá Sharlarra a sbírá zahozené zbraně. Ty odnesla na okraj bitevního pole, kde se jich chopily nelítostně se tvářící ženy a sestry těch, kdo meče odhodili, a kde se děti chystaly na to, že dětství zanechají navždy za sebou. Elfka jim rozdala zbraně a všichni Rašemenci, kteří dokázali pozvednout zbraň, se vydali bojovat po bok svých berserkrů.

Drowka se natáhla k Trn, ucítila mocnou dvojí přirozenost elfky-vlčice – a tak hlubokou bolest, o jaké by nikdy nevěřila, že je jí stoická lovkyně schopná. Osamělý hlas, žalostné vlčí vytí, v nedobrovolném sólu stoupal k měsíci. Lovkyně ve vyhnanství celým srdcem a bytostí toužila po smečce.

Liriel se upamatovala na rozdělení tapiserie a léčivý kruh vran, které doprovázely duše zajatých elfů domů. Malá vrána, pomyslela si. Fjodor jí dal dobré jméno. Následovala příkladu svých jmenovkyň z tohoto světa i světa za ním a přivolala vlky.

Čarodějnice a drowka jediným hlasem vyslaly Trninu naříkavou vlčí píseň do okolních hor. Z lesa klouzali štíhlí stříbrní tvorové a lythari přicházeli do bitvy. Trnini lidé, i kdyby jen pro jednou, s ní budou bojovat jako smečka.

Dorazily i smečky obyčejných vlků. S chytrostí na lesní tvory pozoruhodnou se vrhali na zombie a vlekli je ke strži.

Z lesa se ozval dunivý praskot a dusot obřích nohou. Když zpoza stromů vyrazila padesát stop vysoká nestvůra, vesničané spustili napůl vyděšený a napůl vítězný pokřik. Nohy velké jako malé pahorky bušily, jak nestvůra šlapala po armádě zombií a zadupávala nemrtvá stvoření do země. Lesní muž, legendární ochránce Rašemenu, odpověděl na píseň. Bitva skončila a přeživší drowové prchali do lesa.

Skrze Liriel proudila moc a spalovala ji, jako by se jí krev v žilách proměnila na jed černého draka. Začaly se jí podlamovat nohy. Zbývá ještě jedna věc, připomněla si.

Píseň jí však začala unikat, zahnaná strašlivým ohněm, planoucím v Lirielině srdci. Čas se zastavil, polapený a znehybněný spalující bolestí. Skála pod Lirielinýma nohama jako by se roztavila a odtekla pryč. V husté šedé mlze se formovaly nejasně povědomé postavy, avšak Liriel je nedokázala poznat či pojmenovat. Jejím tělem proudila moc, nesmírná moc, jež v sobě spojovala oheň žhnoucího slunce, drtivou sílu kamene, vyjící vítr a věčné utrpení, které cítila z uvězněných elfích duší, vetkaných do tapiserie.

Nedokázala říci, kdy agónie vyvrcholila nebo kdy ji už nedokázala dál snášet. Valila se přes ni jako mořské vlny nebo ozvěna v jeskyni v Temných říších. Konečně vycítila, že vlny ustupují a ozvěny slábnou a přecházejí v ticho.

Někdo ji nepříliš jemně několika políčky probral k vědomí. Liriel opatrně otevřela jedno oko. Slunce už vyšlo a její hruď plála žárem o nic menším. Sklopila zrak. Na srdci jí spočíval Poutník, jeho zlato zčernalé a kouzlo umlčené.

Sofie vzala Lirielinu ruku do dlaní. Letitá tvář jí zářila radostí. „Duchové jsou volní. Pouto mezi nimi a zemí je uzdraveno.“

Liriel pomyslela na drowí magii a hrůzu, již ona sama nechtěně vypustila na povrch. „Co to druhé spojení?“

„Silné,“ řekla Čarodějnice zasmušile.

Drowka ukryla hlavu v dlaních. „Myslela jsem jen na sebe. Nikdy mě nenapadlo, že by z toho mohlo vzejít tohle\“

Sofie opět vzala Liriel za ruce a modrýma očima se vážně zahleděla do jejích. V tváři se jí zračila hluboká starost, ale ani stopa po odsouzení.

„Co jsi udělala, neudělala jsi sama. Když je jedna věc svázána, jiná je zlomena. Když je něco uzdraveno, něco jiného je zničeno. Taková je podstata magie i veškerého života. Tvé sestry to vědí.“

Vzhlédla k černě oděným ženám. Mlčky přikývly na souhlas.

Liriel se prudce posadila bez ohledu na vlnu závrati, kterou jí náhlý pohyb způsobil. „Lloth o tom se mnou mluvila. Pokud mluvila s jedním, proč ne s někým dalším?“

Vyškrábala se na nohy. „S drowy byla kněžka, žena, která se mnou kdysi bojovala o přízeň bohyně. Jestliže Lloth k této kněžce promlouvá, drowové z Temných říší se všechno dozvědí!“

„Máš nějaký důvod myslet si, že to už nevědí?“

Liriel zachmuřeně přikývla. „Ty válečníky poslal můj otec a jeho sestra. Patří k vládnoucí elitě ve městě, kde jsem se narodila. Byli to jejich osobní vojáci,“ zdůraznila.

„Takže si to tajemství chtějí nechat pro sebe,“ usoudila Sofie.

„Časem vyjde najevo,“ řekla drowka s jistotou, získanou léty zkušeností. „Pokud se o tom dozví Gorlist a jeho banda, tak dřív.“

Rozhlédla se po Fjodorovi. Medvěd s černou srstí přestal trhat drowího válečníka a zvedl hlavu, jako by cítil její pátrající myšlenky. Mávla na něj a vydala se do lesa a s každým krokem byla její chůze jistější.

Doprovázela ji neviditelná osoba. Duch ženy, jejíž podobu Liriel po mnoho dní nosila, kráčel vedle ní a jeho krok nebyl o nic pevnější než krok vyčerpané drowky. To, čeho byla svědkem, Sylune hluboce otřáslo. V mnohém své impulzivní cesty do Rašemenu hluboce litovala. Se smrtí se smířila, ale bylo těžké kráčet neviděná zemí, již zaživa znala, nebo vidět Sofii, která pro ni byla jako sestra, jako mocnou, avšak stárnoucí ženu.

Sylune nikdy nebyla obyčejná žena a nebyla ani obyčejný duch, přesto i ona cítila volání Poutníka a chladný dotek duchů a duší, kteří ji míjeli cestou do mocného kruhu.

Mohla toho být součástí. Možná by její magie změnila výsledek a spíš spojení mezi Temnými říšemi a povrchem zničila, než aby je posílila.

Možná. Dokonce ani jedna z Mystřiných Vyvolených nevěděla o kouzlech vše, stejně jako duch nechápal, co bylo možné znát o posmrtném životě. Kdyby Sylune vyslechla Poutníkovo volání, co by se z ní mohlo stát?

Duchové a duše, vysvobození Poutníkovým posledním a největším činem, se rozprchli a každý z nich zamířil na místo, kam patřil a kde chtěl ze všeho nejvíc být. Kam by šla ona, Sylune?

S největší pravděpodobností by se vrátila do Stinného údolí k existenci, jakou znala už léta – přízračná harfenice, hmotnější a vnímavější než většina duchů. Možná by se vrátila do života. Nebo by se konečně vydala dál?

Na okamžik si Sylune dovolila naslouchat naléhavému volání své bohyně, cítit teplo a uzdravení, které by tento poloviční život změnilo na něco nezměrně lepšího. Radost a bolest ji naplňovaly stejným dílem, když přemýšlela o tom, co mohlo a co ještě může být.

Nakonec udělala Sylune to co vždycky. Zvolila si povinnost.

Čarodějnice ze Stinného údolí s povzdechem obrátila tiché kroky k domovu a přenechala Rašemen živým a duchům, kteří byli součástí této země stejně jako skály a obloha.

Sharlarra viděla drowí dívku odcházet z bojiště a nejistě kráčet po boku obrovského černého medvěda. Ze všeho nejdřív ji napadlo jít za nimi, ale pak si vzpomněla na vlastní zvíře.

Elfka se rozběhla k místu, kde nechala Selenita, napůl ukrytého mezi stromy. Naplňovala ji hrůza. Zaslechla rychle se šířící historky o Poutníkovi a mocné magii, již čerpal z přivolaných duchů a duší. Co když byl mezi nimi i Selenit? Byla to nesnesitelná představa. Mezi ní a koněm existovalo víc než kamarádské pouto – bylo to poznání sahající do hloubi duše. Sharlarra si toho o dřívějším životě nebo o svých lidech moc nepamatovala, ale v krvi a kostech cítila, že přízračný kůň je spojením mezi ní a zapomenutými předky.

Zahvízdala na koně a odměnou jí byl sílící zvuk běžících kopyt. Sharlarra zmateně sledovala, jak k ní běží vysoký, stříbřitě šedý kůň s černou hřívou a ocasem, téměř se dotýkajícím země.

Poznání elfku zasáhlo jako účinky příliš velkého množství špatné pálenky. Nohy se jí podlomily a tvrdě dosedla na lesní zem.

„Selenite?“ vydechla.

Na neobvykle výmluvné koňské tváři se objevilo slabé podráždění, jako by zvíře chtělo říct: „Kdo jiný?“ Kůň pohodil hlavou a vybídl ji, ať na něj nasedne. Elfka se mu vyškrábala na hřbet. Společně odklusali hledat potíže.

Liriel před sebou zahlédla vysokou štíhlou drowí ženu, která lehce běžela podrostem. Přiložila si ruce k ústům a zakřičela: „Ysolde!“

Drowka se otočila za Lirieliným hlasem. „Pronásledujeme kněžku Lloth,“ zavolala. „Přidej se k nám.“

S těmito slovy se obrátila a zmizela ve stínech. Liriel zaslechla nezaměnitelné zasyčení a prásknutí biče s hadími hlavami a kvílivý křik válečnic Temné panny, které se rozběhly jiné na pomoc.

Pohlédla na Fjodora, jenž měl stále medvědí podobu. Využil toho, že se zastavila, aby si odpočinul. Sedl si na zadní a funěl jako pes, kterého štvali příliš dlouho a rychle. Čenich měl od krve a hustý kožich vlhký a slepený.

Drowku naplnila hluboká neblahá předtucha. Rukama přejela po medvědím těle svého přítele a našla hluboké rány v místech, kde drowí ocel proťala silné brnění z kožešiny a kůže. Berserkři během bojového šílenství nikdy necítili zranění ani únavu, nebyla jim zima, neměli žízeň. Skutečnost, že si Fjodor potřeboval odpočinout, jí napověděla, že se brzy změní do vlastní podoby. Tak zraněný a oslabený bojovým šílenstvím bude potřebovat léčbu.

„Vrať se k ostatním,“ řekla mu. Berserkr instinktivně poslechl příkaz wychlaran a vstal.

Liriel jej pozorovala, jak se trmácí pryč, a všimla si, že se vyčerpaně vleče a kulhá. Z toho pohledu ji bolelo srdce, ale nic víc udělat nemohla. Obrátila se a rozběhla po cestě, kterou se dala Ysolde.

Zvuky biče ji zavedly na břeh potoka. Smykem zastavila.

Shakti Hunzrin stála s bičem v ruce nad tělem dcery Qilué. Z rány na hlavě jí po tváři stékala stružka krve, ale ústa měla zkřivená ve zlovolném triumfu. Kostliví hadi se zvedali a dopadali a jejich čelisti a zkrvavené zuby se stále znovu a znovu vrhaly dolů.

Liriel vykřikla kněžčino jméno. Bití ustalo – pro Ysolde příliš pozdě – a na Lirielinu tvář se upřely nenávistné karmínové oči.

Okolní křoví se rozhrnulo a na mýtinu vstoupilo několik temných elfek. Shakti zklamaně zavřískla a udeřila bičem do země. Oblázky posetá půda se rozdělila a Shakti zmizela v úzké průrvě. Stejně rychle, jako se otevřela, se úniková cesta i zavřela a prasklinu naplnil tenký pramínek Ysoldiny krve.

Dvě z kněžek poklekly vedle Ysoldina zbitého těla. Jedna z nich pohlédla na Liriel očima plnýma nenávisti. Liriel sebou trhla, když poznala Dolor, kněžku, s níž bojovala ve Vysokém hvozdu.

„Měla jsem tě tehdy zabít,“ řekla kněžka chladně. „Nejdřív Elkantar, teď Ysolde. Kolik žalu musí kvůli tobě Qilué ještě snést?“

Na to neměla Liriel co říci. V očích ji pálily neprolité slzy, zatímco drowí kněžky zvedly zabitou velitelku na ramena a zmizely mezi stromy. Naplnil ji zármutek: pro Ysolde, první kněžku Eilistraee, kterou kdy potkala, a první živou bytost, jež ji uvítala ve světě na povrchu. Pro Qilué, která bude dál žít bez radosti a útěchy, již nalézala ve společnosti těch, které milovala. Nečekanější byl zármutek pro sen, jenž zemřel dřív, než si Liriel uvědomila, že jej má – sen o tom, že by mezi kněžkami Eilistraee mohla nalézt místo.

Následovnice Temné panny mohou uctívat Eilistraee, ale stále jsou to drowové. Nikdo nedokáže nenávidět krutěji nebo tak vytrvale lpět na své zášti. Liriel se obávala, že od Qilué a jejích stoupenců se jí nedostane uvítání.

Možná ji přijme samotná Eilistraee. Bohyně Liriel nejednou prokázala přízeň. A co měsíční kouzla, která Liriel vyvolala, co melodie písně měsíce, jejíž ozvěna jí stále zaznívala v mysli? To jistě musí být znamení, že se od ní bohyně neodvrátila! Třeba by mohla žít jako Trn a nalézt vlastní jedinečný cíl, jemuž by bohyně požehnala.

Jakoby v odpověď na její myšlenky se z nedaleko rostoucích stromů ozval divoký výkřik, hlas, který nebyl zcela elfí. Rozběhla se za zvukem a brzy zaslechla řinčení oceli.

Přeskočila změť kořenů, která se jí připletla do cesty, a vrazila na paseku. Spatřila Trn, jak bojuje s Gorlistem. Drowí válečník ji zahlédl a zarazil se uprostřed výpadu. Rychle se však vzpamatoval a surovým seknutím odrazil Trnin protiútok. Prodral se kolem elfky a zvedl meč nad hlavu, aby zachytil a odrazil úder, který mu zezadu namířila na krk.

Liriel napřáhla ruku a naznačila Trn, ať ustoupí. „Běž lovit ostatní,“ řekla. „Tuhle bitvu musím vybojovat já a už mu ji dlouho dlužím.“

„Příliš dlouho,“ zavrčel Gorlist. Z rozběhu na ni zaútočil, meč držel vysoko nad hlavou a řval vztekem, který v sobě potlačoval.

Tasila meč právě včas, aby ho stačila oběma rukama zvednout vzhůru. Pod silou nárazu čepelí se odpotácela dozadu.

Gorlist pokračoval v postupu. Vysokým výpadem tvrdě bodl, obratně se vyprostil z Lirielina krytu a znovu udeřil o několik palců vedle. Hrot meče tvrdě narazil na Lirielinu hrudní kost v místě, kde spočíval Poutník na značce, kterou jí vypálil hluboko do kůže. Amulet ji zachránil, ale zajíkla se bolestí.

Válečník se rozesmál divokým triumfálním smíchem. Sekl ji mečem po rameni, prořízl košili a zanechal dlouhý pálící šrám.

„Teď jsi poznamenaná ty,“ jásal škodolibě. „Tvoje první jizva. Uvidíme, kolik dalších vydržíš, než zemřeš.“ Ze rtů mu odletovaly sliny.

Jeho meč se zablýskl směrem k dívčině tváři. Liriel se podařil vysoký kryt, který jeho čepel stočil stranou. Pročísla jí vlasy. Gorlist meč vytrhl a vyrval jí z hlavy pramen kadeří.

„To byla další,“ řekl, když opět zaútočil.

Oba drowové tančili na břehu potoka a jejich meče řinčely ve smrtícím duetu, ale dlouhá noc a namáhavé vyvolávání kouzel vyčerpaly Lirieliny síly. Měla pocit, jako by se pohybovala vodou nebo ji zpomalovala otupělost jako v noční můře. Pomstychtivý válečník víc než jednou pronikl jejím krytem.

Jeho čepel ji škrábla přes komiky prstů na pravé ruce a zanechala dlouhý rudý šrám. Po ruce a jílci, který svírala, proudila krev.

Gorlist se vymrštil a provedl hluboký, prudký výpad. Liriel jej odvracela s jistotou, co bude následovat. Přesně jak očekávala, pohnul mečem v malém, ale prudkém kruhu a vypáčil jí zbraň z vlhké ruky. Padající meč nakopl a roztočená zbraň odlétla do potoka.

Liriel se před jeho dalším útokem vrhla k zemi, odvalila se stranou a natáhla po vrhacích nožích v botě. Ty mrštila po přibližujícím se drowovi. Srazil je stranou a postupoval dál.

Znovu se převalila a při tom brala a házela všechny nože, které jí přišly pod ruku. Gorlist je s pohrdavou lehkostí srazil na zem. Nad Liriel se zavřela chladná voda potoka a otřes způsobil, že si plně uvědomila svou situaci. Její zbraně byly pryč a všechna kouzla už použila.

Vyskočila na nohy a se vzdornou pýchou se nepříteli postavila. To bylo vše, co jí zůstalo.

Obrovský černý medvěd se zastavil na kraji lesa a bolestí zakalenýma očima se rozhlédl po bojišti. Skalnatá půda byla posetá těly padlých a na ranní obloze jako temná mračna kroužila početná hejna vran.

Medvědovi se podlomila zraněná tlapa a šelma se svalila na zem. Fjodor cítil na kůži mrazivé objetí rašemenské půdy.

Nahý, krvácející a promrzlý až do morku kostí se zvedl ze země a rozhlížel se po něčem, čím by se zakryl. Nebylo to těžké, neboť při změně se berserkrovo veškeré oblečení vždy servalo z těla. Našel pár bot – podle velikosti patřily jeho bratranci Peťovi – a košili a kalhoty. Šněrování na košili a obou bocích kalhot se při změně majitele na medvěda potrhalo, ale to nepředstavovalo problém. Podle rašemenského zvyku mělo všechno oblečení válečníků druhé šněrování, na počest dob, kdy berserkrové měnili podobu podle své vůle.

Fjodor si provlékl a uvázal druhé šněrování tak rychle, jak mu roztřesené ruce dovolily. Natáhl si Peťovy boty a rozhlédl se po svém meči.

Na zemi leželo několik zbraní, rašemenských i drowích, ale žádnou z nich si nevzal. Podle tradice bude černý meč tím posledním, kterým bude vládnout.

Pátral po Liriel a sledoval černě oděné Čarodějnice, které se s dalšími ženami pohybovaly kolem bojiště. Nebyla mezi nimi.

Jak závoj bojového šílenství slábl, vzpomněl si, kdy a kde přítelkyni viděl naposledy. Čekala na ni kněžka Lloth a s ní smrtelně nebezpečný drowí šermíř. Přikázala mu, ať odejde.

A on odešel.

Fjodor se obrátil a odklopýtal do lesa. Došly mu síly, neměl meč. Nezbývalo mu nic jiného než drowí dívka, již miloval, a vědomí, že už nikdy nemusí Rašemen znovu opustit.

Voda vedle Liriel vylétla do výšky a zformovala se do známé modré podoby genasi. Azar se na drowku nelítostně usmála a v jejích očích jasně plálo šílenství. Podávala Liriel meč, který Gorlist předtím odhodil do vody.

„Illithid tě chtěla mrtvou,“ řekla. „Žij jí navzdory!“

Liriel neměla čas odpovědět ani přijmout meč. Útočící Gorlist byl již téměř u ní. Neviděla, jak se k ní Fjodor žene a pohybuje se nadpřirozenou rychlostí, propůjčenou berserkrovským šílenstvím.

Mladý Rašemenec se vrhl mezi dívku a válečníka a přijal ránu určenou Liriel. Drowí ocel se ponořilo hluboko a zasáhla cíl. Fjodor ztěžka padl na kolena a síla jeho poslední zuřivosti jej opustila jako povzdech.

Mýtinou se rozlehl Lirielin pronikavý nářek. Vrhla se na Gorlista a jako divoké zvíře jej trhala nehty a zuby. Společně spadli na zem, ale silnější muž ji rychle dostal pod sebe.

Sevřel její zuřivé ruce a přidržel jí je nad hlavou. Jednou rukou držel zajatkyni, druhou sáhl k opasku pro nůž a zvedl jej k smrtícímu úderu.

Ztuhl, ruku zdviženou a krk napjatý v němém výkřiku. Z otevřených úst mu vytryskla rudá krev a zář nenávisti v očích konečně pohasla. Pomalu se skácel na bok a zůstal ležet s Lirieliným mečem trčícím z krku.

Nad ním stála Azar. „Illithid tě chtěla mrtvou,“ vysvětlila Liriel, „stejně jako tenhle tmavý muž.“ Natáhla k drowí dívce štíhlou modrou ruku.

Liriel se jí chopila a dovolila genasi vytáhnout ji na nohy. Přeběhla k Fjodorovi a padla na kolena vedle jeho těla. Matně si uvědomovala klapot koňských kopyt a Sharlařinu hlavu se zářivými vlasy vedle své. „Co můžu udělat?“ zeptala se elfka tiše.

Drowka se jí podívala do očí. „Měl meč – černou čepel bez ostří. Najdi ho a přines sem.“

Elfka vyskočila na nohy a nasedla na koně. Selenit se rozběhl k bojišti, jako by cítil, že času ke splnění úkolu rychle ubývá. Sharlarra si hřbetem ruky otřela slzy z tváře a očima přejížděla bitevní pole.

Nakonec její zrak spočinul na hřmotné, přibližně třicetileté ženě. Černé copy měla rozpletené a na kytlici skvrny od krve. K sukním se jí tiskli dva malí chlapci a přes rameno měla přehozený černý meč.

Sharlarra zastavila vedle ženy. „Liriel mě poslala najít Fjodorův meč. Neptej se mě proč. Je to on?“

V ženiných modrých očích se objevil sklíčený výraz. „Je, a nemusím se ptát proč. Rašemenský válečník vždy umírá se svým mečem v ruce.“

20.

Vrána vzlétá

Fjodor se v Lirielině náruči pohnul. Jeho oči se otevřely a setkaly s jejími.

Tolik mu toho chtěla říci, ale jediné, co ze sebe dokázala dostat, bylo: „Poslala jsem pro tvůj meč.“

Na rtech se mu objevil slabý úsměv. „Poutník,“ řekl. „Srdce a síla země. Samozřejmě že takovým věcem rozumíš.“

Jeho slova jí otřásla. Položila si tvář na jeho hlavu a snažila se zahnat jinou temnotu – vlnu zármutku a zoufalství, nepodobající se ničemu, co kdy poznala.

„Poslouchej mě, malá vráno,“ řekl slábnoucím hlasem. „Byl jsem mrtvý muž už toho dne, kdy jsem opustil Rašemen. Jaká dobrodružství jsme spolu od té doby prožili a jaké zázraky jsem spatřil.“ Našel její ruku a zvedl si ji ke rtům. „Přivedlas mě domů, jak předpověděla Sofie.“

Ve Fjodorově tváři vládl klid a v očích měl čirou radost, ale pro Liriel to nebylo dost.

„Říkal jsi mi, že pravda si vždy najde cestu na světlo, že dobro je silnější než zlo. Došli jsme spolu tak daleko. Proč teď musíme prohrát?“

„Zemřít není totéž co prohrát. Co jsme měli vykonat, vykonali jsme. Stali jsme se tím, čím jsme.“

Dech se mu zadrhl a pak tiše chraptivě vydechl.

Liriel jej houpala v náruči a po tvářích jí tekly slzy. „Ještě ne,“ prosila. „Počkej na meč. Počkej ještě chviličku. Neodcházej. Nenechávej mě samotnou.“

Tak je našly Trn se Sharlarrou. Drowka měla stále tvář položenou na Fjodorově hlavě. Oči měla zavřené a její malé tělo se otřásalo mučivým smutkem.

Elfčin kůň tiše zafrkal a nosem dloubl do Sharlarry. Elfka sledovala Selenitův významný pohled a všimla si průsvitné postavy mladého Rašemence, stojící nedaleko truchlící drowky.

Sharlarra došla k Liriel a položila jí ruku na rameno. Dívka zvedla otupělé oči. Sharlarra jí podala Fjodorův meč.

Liriel se hořce rozesmála. „Je příliš pozdě. Odešel.“

Trn ji uchopila za bradu a obrátila ji k vyčkávajícímu duchovi. „Ne, ještě ne. Já tuto zemi znám. Není snadné odtud odejít. Žádala jsi ho, aby zůstal?“

Drowka tiše přikývla s očima upřenýma na přítelovu tvář. „Nechtěla jsem zůstat sama,“ zašeptala, „ale tohle jsem si nepřála.“

Sharlarra si klekla vedle Liriel a vzala jí Rašemencovo tělo z náruče. Položila Fjodora na zem a pak mu na hruď umístila černý meč a jeho ruce složila na něj. Společně s Trn pomohly Liriel vstát.

Liriel dlouhou chvíli stála mezi tělem a duchem svého přítele.

Byla to Trn, kdo nakonec prolomil ticho. Podívala se na otálejícího ducha a pevně řekla: „Budeme mít dobrý lov a poběžíme rychle. My tři.“

Fjodorovy přízračné oči se přesunuly od Trn k Sharlaře. Elfka přikývla. Nakonec se podíval na Liriel a v očích měl rozloučení i prosbu.

V Lirielině mysli se vynořil živý obraz: bitva o ostrov Ruathym, kde Fjodor prošel jinou proměnou a poslal svou duši v podobě zvířete, aby Liriel zachránila z rukou samotné Lloth. Přikývla a zavřela oči, naslouchajíc písni místa, kam Fjodor náležel.

Píseň Rašemenu naplnila její mysl a byla stále hlasitější, jak se ke sboru hlasů přidávaly nové. Písně se ujal známý hluboký hlas, tak podobný Fjodorovu, jako je stín podobný tomu, kdo jej vrhá. Společně s ním zpíval ženský hlas. Fjodorovi rodiče. Věděla to s naprostou jistotou.

Její mysl naplnily hlasy přátel, jejichž jména neznala, a za doprovodu písně vykřikovaly bodré urážky. Vnímala tváře. Byl tam vousatý obličej muže, který je přivítal při příjezdu do Dernovie. Mladý Peťa. Divoká sněžná kočka, čekající na Fjodora s klidným vzezřením milovaného mazlíčka, jenž vyhlíží svého pána.

Byl to domov.

Liriel cítila, jak se její duše osvobozuje, viděla své malé tmavé tělo, jak se hroutí mezi dvěma elfkami, které spojily osud s jejím.

Pak stoupala pryč a pod černými křídly cítila chladný rašemenský vítr. Kolem krku ji objaly silné paže, ale váhu svého přítele cítila jen v srdci. Let skončil až příliš brzy a vraní duch, v něhož se Liriel proměnila, usedl k odpočinku na pevném bidýlku – možná to byla větev mytického stromu, který ve větvích svíral všechny světy. Fjodorova duše ji naposledy objala a pak byl pryč.

Zlatýma očima po něm pátrala, ale dál už jít nemohla. Nedokázala se však přimět k odchodu. Co jí ve známém světě kromě prchavého hvězdného třpytu a otálejících stínů zbývalo?

Ostrý políček ji náhle vtáhl zpět do vlastního těla.

Liriel prudce otevřela oči. Lythari se nad ní skláněla a ruku měla pozvednutou k další ze svých bolestivých „záchran“. Drowí dívka chytila Trn za zápěstí.

„Udělej to ještě jednou a budeš běhat po třech místo po čtyřech,“ varovala ji.

„Co to má znamenat?“ zeptala se Sharlarra opatrně.

Liriel se zvedla na nohy. „Vysvětli jí to. Já mám něco na práci.“

Společně se jim podařilo zvednout Fjodorovo tělo na hřbet nádherného šedáka. Liriel stála a sledovala, jak odcházejí. Neplakala. Důležitá slova na rozloučenou už padla.

Čekala ji ještě jedna bitva. Dnes to skoncuje, ať tak či onak.

Obrátila se a vůbec ji nepřekvapilo, když spatřila Shakti Hunzrin, jak na ni čeká. Sklopila pohled ke kostlivému biči, který se rozčileně svíjel na kněžčině boku, a odevzdaně si povzdechla. „Tak ať už to máme za sebou.“

„Matrona Triel si přeje, aby ses vrátila do Menzoberranzanu,“ oznámila Shakti.

Tato informace ohromenou Liriel umlčela. Po dlouhé chvíli se zeptala: „Ty bys mě tam vzala? Živou?“

„Pokud si to Triel přeje, pak ano.“

Liriel už měla na jazyku otázku, co si přeje Gromf. Ode dne, kdy Temné říše opustila, si nikdy nebyla jistá, jestli se ji vojáci, které za ní poslal, pokoušejí najít nebo zabít.

Ve skutečnosti na tom nezáleželo. Pokud šlo o Liriel, její otec byl mrtev. Hrolf, pirát, který ji miloval, nic od ní nechtěl a jen si přál, aby byla šťastná, zemřel na Ruathymu.

Podařilo se jí pohrdavě se pousmát. „Šokovalo by tě, kdybych ti prozradila, že to, po čem Triel touží, není to první, co mě po probuzení napadá?“

„Takže se nevrátíš?“

„Ne. Zabij mě, nebo to zkus.“

Shakti přikývla, jako by to čekala. „Jestli menzoberranzanští drowové zjistí, že jsi naživu, nikdy po tobě nepřestanou pátrat. To víš.“

Liriel přikývla.

„Existuje jiná cesta.“ Její karmínové oči se sklopily a zahleděly na masku, která Liriel stále visela na opasku.

Okamžitě pochopila a masku odvázala. Shakti si ji přivázala na opasek. Maska si pamatovala předchozí nositelku a kněžka získala Lirielinu podobu – a něco víc.

Z jantarových očí, které si kněžka vypůjčila, zářila Llothina temná sláva.

„Toto jsi ztratila,“ prohlásila hlasem naplněným mocí, „když sis vybrala službu místo moci, zvolila sis to. Avšak jaký užitek ti to přineslo? Ztratila jsi přízeň Eilistraee. Jsi sama. Nejsi nic.“

Ve větru zazněl zlověstný smích a šílené světlo se ze Shaktiných očí vytratilo. Uspokojení, které tam zůstalo, patřilo jen jí.

„Matrona Triel může tvrdit něco jiného, ale chce tě mrtvou. Ztratila jsi přízeň Lloth, což je ještě lepší. Myslím, že arcimág si rychle zvykne na to, že ztratil dceru, ale pokud Gromf začne mít podezření, že jsi stále naživu, a bude dělat potíže a dožadovat se tvého návratu, budeme ho mít jak umlčet. A co víc, tohle,“ Shakti opovržlivě ukázala na svou vypůjčenou podobu, „bude chápat jako figurku, již lze využít v těch jeho ubohých mrňavých intrikách. Triel o nich bude vědět a s mou pomocí dokáže tomu pošetilci vždycky zkřížit plány.“

„Gromfa není snadné oklamat a ty nemáš žádná kouzla. Předpokládám, že i tady jsi už našla řešení.“

Shakti se zahleděla na Poutníka.

Liriel jí ho bez váhání podala. Vykoupil Fjodorovi svobodu. Teď vykoupí i tu její. Jeho moc byla vyčerpána. Nadělal veškerou škodu, kterou mohl. Na to ať Shakti přijde někdy jindy.

„A co žoldnéři?“

Shakti okamžitě pochopila, kam tím míří. „Ti se samozřejmě do Menzoberranzanu vrátit nemohou. Co se tady stalo a co to znamená pro drowy, je tajemství, které musí zůstat zachováno, jak nejdéle to půjde. Vrátím se do města sama.“

„Chceš mě zabít. Proč to neuděláš?“

Kněžčiny oči zalétly k místu, kde ležel Gorlist s mečem v krku. „Tenhle muž tě chtěl zabít. Chtěl to víc než cokoli jiného. Ta touha ho oslepila a udělala z něj hlupáka.“

„Nemluvě o tom, že to zapříčinilo jeho smrt.“

„To je logický důsledek slepoty a hlouposti.“ Shakti odvázala masku. Ve vlastní podobě se na Liriel naposledy podívala. V očích měla všechnu nekonečnou nenávist Propasti.

„Jednou jsi mě přemohla. Poučila jsem se z toho. Prokletím drowů je neovladatelná nenávist. Pokud dokážu odejít a nechat tě naživu, vím, že dokážu čelit jakékoli výzvě.“

Liriel toto prohlášení přijala mlčky. Podle všeho nebyla jediná, kdo se za posledních několik měsíců výrazně změnil.

„Bude z tebe skvělá Matrona matka,“ řekla.

Shaktin úsměv byl chladný a nanejvýš spokojený. „Já vím.“

Shora zazněl drsný křik a po zamračené obloze přelétl temný stín. Jeho let sledoval klikatou dráhu, která vypovídala o skrytých nepřátelích – s největší pravděpodobností o drowím muži, jenž uprchl ze ztracené bitvy.

Trn přemítala, že bude muset své nové sestry ze smečky naučit něco o vránách. Také ona se toho od nich může mnoho naučit. Poznala drowčiny schopnosti a charakter a viděla její moc. Pokud šlo o Sharlarru, každý elf, který jezdí na teu-kelytha – jednom z proslulých měsíčních koní ze Země věčnosti – musí mít v sobě hlubiny hodné prozkoumání. Příběh o tom, jak takový kůň vůbec opustil posvátný ostrov, bude určitě stát za to si poslechnout. Lythari naplnila hluboká radost, jakou nikdy nečekala, že pocítí. Vklouzla do vlčí podoby a vyrazila na lov.

Content

Poutník
Elaine Cunningham

Poděkování

Věnování

Předehra Tupý meč

Repríza Neporažení nepřátelé

1. Sliby

2. Vlk zůstane vlkem

3. Hluboké vody

4. Temnota na dohled

5. Kouzelníkův učeň

6. Dračí oči

7. Návrat domů

8. Nepříjemné pravdy, nebezpečné lži

9. Bojující drow

10. Drsná probuzení

11. Hraniční země

12. Města mrtvých

13. Návrat čarodějnice

14. Zkouška pravdy

15. Černý vlk

16. Bludiště

17. Kruhy

18. Čarodějnice ze Stinného údolí

19 Včerejší sliby

20. Vrána vzlétá