Дейвид Балдачи

Перфектният удар

(книга 2 от„Уил Роби“ )

На актьорите и целия екип, заснел „Да вярваш в чудеса“, с благодарност за невероятното приключение

1

Развълнуван от предстоящата смърт, Дъг Джейкъбс нагласи слушалките на главата си и увеличи яркостта на монитора. Картината стана кристално ясна, все едно самият той беше там.

Но слава богу, не беше.

Това там се намираше на хиляди километри, което обаче не си личеше на монитора. Никой не можеше да му плати достатъчно, за да е там. А и за тази работа си имаше други, по-подходящи хора. Джейкъбс съвсем скоро щеше да установи връзка с един от тях.

Погледът му пробяга по стените и прозореца на кабинета, който се намираше в слънчевия Вашингтон, окръг Колумбия. В ниска и обикновена на вид тухлена сграда, разположена в квартал с офиси, къщи и архитектурни паметници в различни стадии на разруха или реставрация. Но някои части от сградата на Джейкъбс съвсем не бяха обикновени. Сред тях бяха портал от солидна стомана и висок зид, който заобикаляше терена. Наоколо имаше охранителни камери, а по коридорите патрулираха въоръжени мъже в униформи. Никой отвън не можеше да предположи какво се случва зад тези стени.

А там се случваха много неща.

Джейкъбс посегна към чашата с току-що сварено кафе, в което беше изсипал три пакетчета захар. Картината на монитора изискваше максимална концентрация — нещо, за което му помагаха кофеинът и захарта. Той вече се настройваше за онзи миг на триумф, който щеше да последва след броени минути.

— Алфа едно, потвърди локацията — лаконично се разпореди в микрофона той. Изпита чувството, че е авиодиспечер, който отговоря за сигурността в небето над Вашингтон.

В известен смисъл съм такъв, каза си той. С единствената разлика, че крайната цел е смърт, а не сигурност.

Отговорът дойде почти незабавно.

— Тук Алфа едно. Локация седемстотин метра западно от целта. Шестият етаж от източната страна на жилищния блок, четвъртият прозорец отляво. При максимално увеличение би трябвало да видиш дулото на пушката ми.

Джейкъбс се приведе към монитора, хвана мишката и увеличи картината от този далечен град, предавана в реално време чрез сателит. Град, който беше дом на много врагове на Съединените щати. От перваза на прозореца действително стърчеше част от дуло, на което беше завинтен дълъг цилиндричен заглушител. Пушката беше серийно производство, но модифицирана по начин, който позволяваше да се убива от далечно разстояние. Разбира се, само ако беше поверена на човек с тренирани очи и ръце.

Сегашният случай беше именно такъв.

— Прието, Алфа едно. Фиксиран прицел?

— Да. Всички фактори са отчетени в мерника. Кръстчето е заковано върху мястото. Заглушителят на честотите работи. Залязващото слънце е зад гърба ми и срещу техните очи. Не рефлектира в оптиката. Позицията е много добра.

— Прието, Алфа едно.

Джейкъбс погледна часовника си.

— Местно време седемнайсет нула-нула?

— Да. Последни указания?

Джейкъбс отвори съответния прозорец на екрана.

— Всичко върви по план. Мишената ще се появи до пет минути. Ще слезе от лимузината. Предвидено е да отговаря на журналистически въпроси една минута, а след това ще му трябват десет секунди, за да влезе в сградата.

— Десет секунди? Потвърди.

— Потвърждавам. Но минутата, определена за интервюто, може да се проточи. В такъв случай действаш според обстоятелствата.

— Разбрано.

Джейкъбс отново насочи вниманието си към монитора. Така изтекоха минута-две, после го видя.

— Окей, кортежът се приближава.

— Виждам го. Липсват препятствия на линията на прицела.

— Минувачи?

— Наблюдавам движението вече цял час. Охраната го е изолирала с въжета. По този начин очертаха пътя, по който ще мине. Все едно че ми осветиха пистата за кацане.

— Точно така. Вече и аз го виждам.

Джейкъбс харесваше тази игра, която му позволяваше да бъде в центъра на събитията, без да присъства в зоната на опасност. Плащаха му повече, отколкото на човека от другия край на линията. Нещо, което на пръв поглед бе лишено от логика.

Стрелецът рискуваше живота си. При несполучлив изстрел или забавяне на оттеглянето щеше да умре. Докато тук, на това място, реакцията щеше да бъде пълно отричане на каквато и да е връзка помежду им. Снайперистът не разполагаше с никакви документи за самоличност. Просто щяха да го обесят. Такава щеше да е съдбата му в онази страна. Там бесеха. А понякога и обезглавяваха.

Но през цялото време на операцията Джейкъбс си беше тук, на сигурно място. И печелеше повече пари.

Много хора умеят да стрелят точно и да изчезват, помисли си той. Но само аз мога да оправям геополитическите каши на тия нещастници. Всичко опира до подготовката, а тя е нещо, в което съм адски добър. И заслужавам всеки долар, който ми плащат.

— Пристигат — обяви в микрофона той. — Лимузината спира.

— Разбрано.

— Шейсет секунди буфер преди изстрела. Казваш кога започват да текат и изключваме.

— Разбрано.

Пръстите на Джейкъбс се стегнаха около мишката. Все едно че докосваше спусък. По време на учебните атаки просто кликваше и гледаше как мишената се превръща в огнено кълбо. Производителят на компютърния хардуер едва ли си бе представял, че апаратурата му ще бъде използвана за такова нещо.

Дишането му се ускори леко. За разлика от дишането на стрелеца, което се забавяше, клонейки към нулата. Едно от задължителните условия за успешен изстрел от далечно разстояние. Тук нямаше място за грешки. Куршумът трябваше да улучи мишената и да я ликвидира. Просто и ясно.

Лимузината спря. Охраната отвори вратата. Едрите потни мъже с пистолети и миниатюрни слушалки в ушите се озъртаха в търсене на опасност. Бяха доста добри. Но „доста добри“ не върши работа, когато се изправяш срещу някой изключително добър.

Като всички, на които Джейкъбс възлагаше подобни мисии.

Мъжът стъпи на тротоара и присви очи срещу отблясъците на залязващото слънце. Беше мегаломан на име Ферат Ахмади, който искаше да поведе един размирен и склонен към насилие народ по още по-тъмни пътища. Това не биваше да се случи.

Следователно беше време за тази малка оздравителна операция. В тази страна имаше и други хора, готови да поемат управлението й. Не толкова фанатизирани, колкото Ахмади. И далеч по-податливи на манипулиране от страна на по-цивилизованите държави. При сложните отношения в съвременния свят, в който почти всеки ден се раждаха и умираха съюзи, това беше най-добрият възможен изход.

Тези съображения обаче не интересуваха Джейкъбс. Той просто имаше задача и трябваше да я изпълни.

— Шейсет секунди — обади се гласът в слушалките.

— Прието, Алфа едно — отвърна той, спестявайки глупавите реплики от сорта на „желая ти късмет“. Тази работа не беше въпрос на късмет.

С едно кликване на мишката Джейкъб включи хронометъра на екрана.

Очите му се местеха от него към мишената и обратно.

Ахмади разговаряше с репортерите. Джейкъбс отпи глътка кафе, остави чашата и видя как Ахмади приключва с предварително съгласуваните въпроси, след което направи крачка встрани. Репортерите останаха по местата си, блокирани от охраната.

Пътят към сградата беше открит. Ахмади трябваше да го измине сам, позволявайки да бъдат направени официалните снимки. И за да демонстрира качествата си на неустрашим лидер.

Това беше пукнатина в системата за сигурност, която вероятно изглеждаше малка и безпроблемна на нивото на улицата. Но при опитен снайперист високо над улицата тази пукнатина се превръщаше в петдесетметрова пробойна в кораб с експлозиви.

Двайсетте секунди станаха десет.

Джейкъбс започна да брои наум, без да отделя очи от монитора.

Мъртвецът се приближава, помисли си той.

Нещата щяха да приключат всеки момент. След което Джейкъбс щеше да се прехвърли на следващата мисия.

Разбира се, преди това щеше да има вечеря с крехко говеждо, предхождана от любимия му коктейл. В компанията на част от колегите му, с които щеше да отпразнува поредната победа.

Три секунди. Две. Една.

Джейкъбс не виждаше нищо друго освен картината на монитора. Тотално концентриран, сякаш лично щеше да натисне спусъка.

Прозорецът се пръсна.

Куршумът прониза облегалката на ергономичния стол и потъна в гърба на Джейкъбс. След това изскочи през гърдите му и се заби в монитора, който успя да регистрира как Ферат Ахмади необезпокоявано влиза в сградата.

Дъг Джейкъбс рухна на пода.

Без говеждото. Без любимия си коктейл. Без обичайните хвалби.

Мъртвецът беше тук.

2

Той тичаше по алеята в парка с раница на гърба. Наближаваше седем вечерта. Въздухът беше хладен. Слънцето всеки миг щеше да потъне зад хоризонта. Такситата надуваха клаксони. Пешеходците бързаха да се приберат у дома след дългия работен ден.

Срещу хотел „Риц-Карлтън“ чакаха файтони. Ирландци с опърпани шапки седяха на каприте в очакване на вечерните клиенти. Конете потропваха с копита, заровили глави в торбите със зоб, висящи от шиите им.

Живописна гледка в центъра на Манхатън с целия му блясък. Среща между настоящето и миналото. Парти, на което плахо се смесват непознати хора.

Уил Роби не поглеждаше нито наляво, нито надясно. Всичко тук му беше познато. Безброй пъти беше посещавал Ню Йорк, безброй пъти беше тичал по алеите на Сентръл Парк.

Не беше тук като турист.

Той не ходеше никъде като турист.

Качулката му беше вдигната и завързана под брадичката. Лицето му не се виждаше. В Сентръл Парк имаше много охранителни камери, а той не искаше физиономията му да попадне в обсега на някоя от тях.

Не след дълго стигна до мостчето. Спря и започна да тича на място, за да свали мускулното напрежение.

Вградената в скалата врата беше заключена.

Специалният инструмент в ръката му свърши работа и тя се отвори.

Уил Роби се пъхна вътре и залости вратата след себе си. Беше се озовал в помещение, което играеше роля на склад и трафопост. То се използваше от общинските служби по чистотата и осветлението на парка. Работниците отдавна бяха по домовете си и щяха да се появят тук едва в осем на следващата сутрин.

Предостатъчно време, за да свърши онова, за което бе дошъл.

Той свали раницата от раменете си и дръпна ципа. Вътре беше подредено всичко необходимо за изпълнение на задачата.

Уил Роби наскоро беше навършил четирийсет. Беше висок метър и осемдесет и пет и имаше стегната мускулеста фигура. Но неговите мускули бяха по-скоро жилави, отколкото едри. Издутите мускули не вършат работа и пречат на бързината — нещо, което за него беше почти толкова важно, колкото и точността.

Раницата съдържаше точно определен брой разглобени части. За по-малко от две минути три от тях се превърнаха в оборудване с много специално предназначение.

Пушка снайпер.

Четвъртата част в раницата беше не по-малко важна.

Оптическият мерник.

Той ловко го щракна върху специалните жлебове на цевта.

Беше готов. В главата му за пореден път изплуваха всички детайли на предстоящата операция. От изстрела, който щеше да произведе, до благополучното оттегляне, което се надяваше да последва. Отдавна помнеше наизуст всеки един от тези детайли, но искаше да достигне фазата, при която щеше да действа, без изобщо да се замисля. Това без съмнение щеше да му спести скъпоценни секунди.

Подготовката му отне около час и половина.

После той извади вечерята си. Бутилка енергийна напитка и протеиново блокче.

Такава беше програмата на Уил Роби за петъчната вечер — прекарваше я тук в собствената си компания.

Когато приключи, той легна на циментовия под, пъхна раницата под главата си и заспа. След десет часа и единайсет минути предстоеше да изпълни задачата.

Докато хората на неговата възраст се прибираха у дома при жените и децата си или излизаха с колеги и приятели, Роби се беше затворил в този склад насред Сентръл Парк и очакваше поредната си жертва.

Би могъл да се замисли върху сегашното състояние на живота си, но едва ли щеше да стигне до приятни заключения. Другият вариант беше просто да не се замисля. И той го предпочете. Може би малко по-трудно от преди.

Това обаче не попречи на съня му.

Нито на събуждането точно девет часа по-късно.

Беше шест сутринта.

Предстоеше следващата важна стъпка. Линията на прицела. Най-критичният елемент в цялата операция.

Роби стоеше с лице към стената на склада, иззидана от големи, споени с хоросан камъни. При внимателно вглеждане можеха да се видят две дупки в хоросана, пробити на подходяща за наблюдение височина. В момента и двете бяха запушени с някаква мека субстанция, боядисана в цвета на хоросана. Това беше направено преди седмица от екип, представил се като част от поддръжката на парка.

Той извади от раницата си дълга пинсета и издърпа пълнежа от първата дупка. След това повтори операцията и с другата.

Пъхна дулото на пушката в по-ниско разположената дупка, внимавайки да не се покаже от другата страна. Тази конфигурация не позволяваше никаква промяна на ъгъла на стрелба, но други възможности нямаше. Роби никога не работеше в идеални условия.

Оптическият мерник се оказа на нивото на горната дупка и легна стабилно върху дебелия пласт хоросан. Така Роби щеше да види този, по когото да стреля.

Той включи електрониката и започна да вкарва в паметта й всички фактори, които имаха отношение към стрелбата. И природните, и останалите.

Тръбата на заглушителя беше изработена така, че да пасва на цевта и мунициите, които щеше да използва. Тя щеше да редуцира както пламъка на изстрела, така и звука. Силният откат щеше да бъде абсорбиран от специалния приклад на пушката.

Роби погледна часовника си. Оставаха десет минути.

Мушна слушалката в ухото си и включи радиостанцията, прикрепена към колана му. Комуникационният комплект оживя.

Той отново погледна през оптическия мерник. Кръстчето беше заковано върху едно точно фиксирано място в парка.

Лишен от възможността да движи дулото, той щеше да разполага само с една милисекунда, за да засече мишената пред мерника и едновременно с това да натисне спусъка.

Ако закъснееше с една милисекунда, мишената щеше да оцелее.

Ако избързаше с една милисекунда, мишената пак щеше да оцелее.

Пое този риск, без дори да се замисли. Със сигурност беше изпълнявал и по-лесни задачи. Но беше имал и по-трудни.

Роби напълни дробовете си с въздух и отпусна мускули. При нормални обстоятелства би трябвало да използва услугите на съгледвач. Но в последно време контактите с оперативни партньори го бяха изправяли на ръба на провала толкова често, че за изпълнението на текущата задача пожела да работи сам. В случай че мишената не се появи или промени маршрута си, Роби щеше да изчака заповедта за отмяна на операцията по радиостанцията.

Очите му пробягаха по тясната стаичка. Тя щеше да бъде негов дом още няколко минути, а след това никога повече нямаше да я види. А ако нещата се объркаха, най-вероятно щеше да бъде последното нещо, което вижда в живота си.

Отново погледна часовника си. Разполагаше с две минути. Все още се въздържаше да заеме позиция за стрелба. Ако хванеше пушката прекалено рано, мускулите му щяха да се сковат, а рефлексите му щяха да изгубят онази особена гъвкавост, от която се нуждаеше.

Четирийсет и пет секунди преди предполагаемата поява на мишената той се отпусна на колене и залепи окото си на оптическия мерник. Показалецът му докосна спусъка. Слушалката в ухото му мълчеше. Това означаваше, че мишената следва своя маршрут и мисията няма да бъде отменена.

Вече нямаше нужда да поглежда часовника. Машинката в главата му се беше включила, отмервайки времето с прецизността на скъп швейцарски хронометър. Насочи цялото си внимание към оптиката.

Оптическият мерник бе изключително, но много капризно приспособление. Той можеше да изпусне мишената за част от секундата и да я фиксира отново за многократно по-дълго време. Което означаваше провал. Но Роби имаше свой начин за разрешаването на този проблем. Трийсет секунди преди появата на мишената започна серия от дълбоки вдишвания и издишвания, които имаха за цел забавяне на пулса. Бавно, но неотстъпно, с желязна последователност. Това щеше да доведе до така наречената „хладна нула“, или спиране на дишането за онзи кратък сладостен миг, в който натискането на спусъка води до почти неминуемата смърт на жертвата. Никакво потрепване на показалеца, никакъв тик на мускулите, никакво премигване на клепачите.

Нямаше възможност да чуе приближаването на мишената. Все още не я виждаше.

Но до десет секунди това щеше да се промени.

Той щеше да получи онзи кратък миг, в който ще засече мишената и ще натисне спусъка.

Вътрешният му хронометър отброи последната секунда.

Показалецът му започна да обира луфта на спусъка.

В света на Уил Роби това означаваше, че няма връщане назад.

3

Мъжът, който бягаше за здраве, не мислеше за личната си безопасност. Той плащаше на други да се грижат за нея. Ако беше малко по-мъдър, трябваше да осъзнае, че никой не цени нечий живот повече от неговия притежател. Но той трудно можеше да бъде наречен мъдър човек. Беше влязъл в конфликт със своите политически врагове и сега трябваше да плати цената.

Тичаше равномерно и стройната му фигура подскачаше леко от тласъците на бедрата и глезените. Придружаваха го четирима души — двама отпред и двама отзад. Здрави и отлично тренирани мъже, които забавяха темпото си, за да го адаптират към неговото.

Петимата бяха горе-долу еднакви на ръст, облечени в тъмни екипи. Това беше направено умишлено. Резултатът беше пет потенциални мишени вместо една. Ръцете и краката им се движеха ритмично, подметките им леко потупваха по отъпканата пътека, главите и телата им се поклащаха в почти пълен синхрон. Всичко това превръщаше в кошмар намеренията на евентуалния снайперист, заел позиция някъде наоколо.

Освен това мъжът в центъра на групата носеше лека бронежилетка, която беше непробиваема за повечето патрони. Само попадение в главата би било смъртоносно, но в парка почти нямаше възможност за произвеждането на такъв изстрел, особено пък с невъоръжено око. Физическите препятствия бяха прекалено много. Да не говорим за агентите покрай трасето, които имаха задачата да задържат всеки, носещ със себе си нещо подозрително, докато не отмине важният човек. Откриха двама такива, но други нямаше.

Четиримата охранители бяха професионалисти и отлично знаеха, че въпреки техните усилия врагът може да се окаже наблизо. По тази причина непрекъснато се оглеждаха, а рефлексите им бяха изострени и готови да се задействат.

Наближаваха един завой на пътеката. В известен смисъл той беше добре дошъл, тъй като нарушаваше линията на прицела на евентуалния стрелец. А през следващите десетина метра нова такава нямаше как да се начертае. Всеки от четиримата си позволи леко вътрешно отпускане, въпреки че бяха тренирани да са постоянно нащрек.

Пропукването на изстрела беше достатъчно високо, за да вдигне във въздуха малкото ято гълъби наблизо, които запляскаха с криле и издадоха недоволни звуци през извитите си човки. Знак на протест срещу нарушаване на тишината в ранната утрин.

Мъжът между четиримата охранители политна напред. На лицето му зейна грозна дупка.

Далекобойният куршум калибър 7.62 притежаваше смайваща кинетична енергия. Фактически колкото по-дълго летеше, толкова по-голяма енергия набираше. А когато най-после се сблъскаше с твърдо препятствие, каквото е човешката глава, резултатите бяха опустошителни.

Четиримата бегачи се заковаха на място и сведоха невярващи погледи към поверения им обект, който лежеше на пътеката. Черният му екип беше опръскан с кръв и мозък. Мигът отмина. Те измъкнаха пистолетите си и започнаха да се озъртат. Старшият на групата извади телефон и поиска подкрепления. Вече не бяха охранителен отряд, тъй като за един кратък миг се бяха превърнали в наказателен взвод.

Само че нямаше кого да накажат.

Бяха наясно, че става въпрос за стрелба през оптически мерник, но и четиримата се чудеха как е възможно това, особено на този завой.

Наблизо се виждаха единствено други бягащи за здраве хора или такива, които просто се разхождаха. Никой от тях не би могъл да скрие пушка под дрехите си. Всички бяха вцепенени и гледаха с ужас проснатия на пътеката мъж. Но ако знаеха името му, ужасът им най-вероятно щеше да се превърне в облекчение.

Уил Роби не отдели дори секунда да се наслади на изключителния изстрел, който току-що беше произвел. Наистина изключителен, имайки предвид ограниченото пространство за движение на цевта. Беше нещо като играта „Удари къртицата“, при която никога не знаеш кога от коя дупка ще изскочи нова къртица. За да победиш в тази игра, действително бяха нужни светкавични рефлекси и точен прицел.

Но Роби го беше направил от значително разстояние, при това със снайпер, а не с детско чукче. И мишената не беше пластмасова фигурка, а жив човек, който можеше да отвърне на огъня.

Взе в ръце цилиндричните парченца мек материал, който беше измъкнал от дупките. Извади от раницата си шишенце втвърдител, който смеси с прахообразното вещество от друг флакон, и намаза с него парченцата, които потънаха на предишните си места. След две минути тази смес щеше да се втвърди и да се слее с хоросана, запълвайки дупките завинаги. И линията на прицела щеше да изчезне, както асистентката на фокусника изчезва в магическия сандък.

Роби преметна раницата през рамо и се зае да разглобява пушката в движение. В центъра на помещението се виждаше нещо като люк, покрит с метален капак. Под Сентръл Парк имаше множество тунели — част от тях бяха от отдавна изоставена линия на метрото, други се използваха за канализация, а трети просто бяха там, построени по Бог знае какви причини и отдавна забравени.

На Роби му предстоеше да използва сложна комбинация от всички тях, за да изчезне.

Спусна се в тясната дупка и намести капака над главата си. Включи предварително изваденото фенерче и заслиза по желязната стълба. Десетина метра по-надолу краката му докоснаха твърда земя.

Маршрутът за оттегляне беше запечатан в главата му. Нищо, свързано с неговите мисии, не съществуваше в писмена форма. Защото това би означавало веществени доказателства, в случай че умре той, а не набелязаната мишена.

Дори за Роби, който притежаваше великолепна краткосрочна памет, това начинание беше един труден процес.

Придвижваше се методично, с умерена крачка. Дулото на пушката, запълнено с бързо втвърдяващия се материал, вече лежеше на дъното на един от водните тунели, а бързото течение съвсем скоро щеше да го отнесе до коритото на Ист Ривър, където щеше да изчезне завинаги. Но ако по силата на някаква случайност то бъдеше открито, втвърдената субстанция във вътрешността му отдавна щеше да го е направила негодно за балистична експертиза.

Прикладът остана под купчина натрошени тухли в друг тунел, който изглеждаше забравен поне от сто години. И може би наистина беше така. Дори да го откриеха, нямаше как да бъде свързан с куршума, ликвидирал мишената. Особено след като Роби предвидливо демонтира спусъка и го пусна в джоба си.

Миризмата тук долу трудно можеше да се нарече приятна. Общата дължина на тунелите под Манхатън надминаваше десет хиляди километра — едно забележително постижение за остров без нито една работеща мина. Голяма част от тези тунели помещаваха тръбопроводите, които всекидневно пренасяха милиони литри питейна вода за нуждите на най-гъсто населения град в Съединените щати. Други отвеждаха отпадъчните води към огромни пречиствателни станции, които ги превръщаха в най-различни продукти, някои от тях много полезни.

В продължение на един час Роби поддържаше равномерна скорост на придвижване. Когато този час изтече, той вдигна глава и видя онова, което търсеше. Над стълбата пишеше ЙАРК.

Или прочетено наобратно, КРАЙ. Не се усмихна на дебелашката шега, която някой си беше направил. Убиването на хора беше сериозна работа. Той нямаше кой знае какви основания да се радва.

Облече синия гащеризон и нахлупи каската, която висеше на някаква кука, забита в стената на тунела. Преметна раницата през рамо и пое нагоре по стълбата.

Беше изминал под земята цялото разстояние от центъра до горния край на Манхатън. Разбира се, би предпочел да вземе метрото.

Излезе на някакво оградено място насред уличното платно. Там работеха мъже в сини гащеризони, също като неговия. Трафикът ги заобикаляше с гневни клаксони. По тротоарите крачеха забързани хора.

Животът продължаваше.

Но не и за мъжа, който лежеше на алеята в парка.

Никой от работниците не обърна внимание на Роби. Той също не ги погледна. Насочи се към белия микробус, паркиран съвсем наблизо. Човекът зад волана потегли в момента, в който той се отпусна на седалката до него и затръшна вратата. Шофьорът очевидно познаваше много добре околните квартали, защото използва алтернативни маршрути за избягване на задръстванията. Не след дълго микробусът напусна Манхатън и пое по магистралата за летище „Ла Гуардия“.

Роби се прехвърли отзад, за да се преоблече. Когато микробусът спря в зоната за заминаващи пътници, той слезе и спокойно пое към терминала. Вече беше облечен с костюм, а в ръката си държеше куфарче.

За разлика от своя не по-малко известен братовчед „Дж. Ф. Кенеди“, „Ла Гуардия“ беше кралицата на кратките полети в Щатите, отстъпваща единствено на летищата в Чикаго и Атланта. Полетът на Роби до Вашингтон щеше да продължи около четирийсет минути — време, колкото да си намести багажа, да седне и да се заслуша в куркането на червата си, тъй като авиокомпаниите не поднасяха храна при толкова кратки полети.

Трийсет и осем минути по-късно самолетът му се приземи на националното летище „Рейгън“.

Колата вече го чакаше.

Той седна на задната седалка и разгърна сутрешното издание на „Уошингтън Поуст“. В него все още нямаше нищо за инцидента в Сентръл Парк, макар че новината със сигурност вече бе публикувана онлайн. Но той нямаше желание да чете за нея, тъй като знаеше всичко, което си заслужаваше да се знае.

Утре обаче всички вестници в страната щяха да поместят на първа страница историята за човека, който беше излязъл да потича из парка, но вместо здраве бе намерил смъртта си.

Роби знаеше, че малцина ще страдат за него — вероятно само личните му сътрудници, чиито шансове да причиняват болка и страдания на околните щяха да се стопят, дай боже, завинаги. Останалата част от света със сигурност щеше да аплодира физическото му ликвидиране.

Роби не за пръв път отстраняваше злото. А хората се радваха, че поредното чудовище си е намерило майстора. После светът продължаваше напред, все така гаден, както преди. Докато на мястото на мъртвото чудовище не се появеше ново, често пъти още по-ужасно.

Изстрелът в спокойното и ясно утро в Сентръл Парк вероятно щеше да се помни известно време. Щеше да се проведе разследване, щяха да се разменят дипломатически ноти. Още хора щяха да загинат в знак на отмъщение. И толкоз. Животът щеше да продължи.

Включително и този на Уил Роби в служба на родината. Това означаваше, че някой самолет, влак, автобус — или както днес, собствените му крака — ще го отнесе на мястото за следващото натискане на спусъка, хвърляне на нож или удушаване с голи ръце. След което идваше поредното утро, в което нищо не се променяше. Сякаш някой натискаше гигантски рестарт бутон и всичко продължаваше постарому.

Но той щеше все така да си върши работата. По една-единствена причина — убеждението, че ако престане, светът ще загуби и последния си шанс за промяна. Ако хората със смели сърца стояха настрана и не правеха нищо, чудовищата щяха да побеждават без усилия. Той обаче нямаше намерение да гледа безучастно.

Колата прекоси предградията и не след дълго стигна западния край на окръг Феърфакс, Вирджиния. Там тя премина през солидно охраняван портал и спря пред входа на сградата. Роби влезе. Без да показва пропуск, без да иска разрешение.

Прекоси един къс коридор и влезе в стаята, в която щеше да остане известно време. Колкото да изпрати няколко имейла. След това щеше да се прибере във вашингтонския си апартамент. След мисия обикновено не правеше нищо, освен да се мотае по улиците до малките часове. Това беше неговият начин да се разтовари от напрежението, което носеше професията му.

Днес обаче той искаше просто да се прибере у дома и да не прави нищо друго, освен да зяпа през прозореца.

Но това нямаше да се случи.

В стаята се появи един мъж.

Човекът, който обикновено му предаваше инструкциите за следващата мисия чрез флашка.

Този път обаче носеше единствено намръщената си физиономия.

— Синия иска да се срещне с теб — обяви той.

Това беше изненада. Роби рядко чуваше от него думи, които излизаха извън границите на рутинните контакти.

Напоследък срещите му със Синия бяха зачестили. Но преди това — в смисъл дванайсет години преди това — той изобщо не го беше виждал.

— Синия? — вдигна вежди той.

— Да. Колата те чака.

4

Джесика Рийл седеше сама на масичка в барчето на летището. Беше облечена в сив костюм с панталон и бяла блуза. Носеше равни черни обувки с каишка около глезените. Бяха леки и удобни, създадени за бързо придвижване.

Шапката на масата беше единствената по-ексцентрична част от тоалета й. Беше сламена, с черна копринена лента и потъващо бомбе, идеална за пътуване. Рийл беше пътувала много през годините, но никога досега не беше носила шапка.

Все пак всяко нещо си имаше начало.

Погледът й се рееше над хилядите пътници, които теглеха куфари на колелца или носеха чанти за лаптоп през рамо, а в свободната си ръка държаха картонени чаши на „Старбъкс“. Тези хора усърдно следяха указанията на многобройните електронни табла, търсейки нужните им изходи, пристигащи и заминаващи полети, закъснения или отмяна на някои от тях. След минути, часове или дни — в зависимост от обстоятелствата и метеорологичните прогнози — всички те щяха да се натоварят в сребристите алуминиеви цилиндри, с които да пропътуват стотици или хиляди километри към избраната дестинация, надявайки се багажът, както и психиката им да останат непокътнати.

Милиони хора по всяка точка на света ежедневно се включваха в този странен танц на десет хиляди метра височина. Самата Рийл го вършеше от години, но винаги пътуваше с минимално количество багаж. Без лаптоп, с дрехи, които щяха да й бъдат достатъчни за няколко дни. Без никакви документи, свързани с работата й. Те я чакаха на крайната дестинация в комплект с необходимото за изпълнението на задачата оборудване.

Докосна дисплея на телефона си и върху него се появи бордната й карта. Името върху електронния билет не беше Джесика Рийл. Това би било доста рисковано в неочаквано настъпилите размирни времена.

Последната й мисия не завърши, както беше планирано — поне не според плановете на бившия й работодател. Тя изпълни задачата, но по свой начин. Резултатът беше смъртта на човек, носещ името Дъглас Джейкъбс.

Това стана причина Рийл да се превърне не само в персона нон грата в родината си, но и в една издирвана навсякъде персона. А доскорошните й работодатели разполагаха с изобилие от агенти, готови да тръгнат по следите й и да я лишат от живот по начина, по който тя беше отнела живота на Джейкъбс.

Този вариант твърдо не фигурираше в плановете на Рийл. На сцената се появиха новото име, друг комплект документи и, разбира се, сламената шапка. Дългата й коса беше изрусена и вече нямаше нищо общо с естествения си кестеняв цвят, а благодарение на цветните лещи очите й вече не бяха зеленикави, а сиви. Беше променила формата на носа си и овала на брадичката — дело на един наистина гениален пластичен хирург. Всичко това я правеше друга, съвсем различна жена.

При това просветена.

Обявиха полета й и тя се надигна. С обувки без ток беше метър и седемдесет и пет — сравнително висок ръст за жена, — но фигурата й се сливаше безпроблемно с неспокойната тълпа пътници. Тя нахлупи сламената шапка, купи си чаша „Старбъкс“ и тръгна към близкия изход. Самолетът излетя точно навреме.

Четирийсет минути по-късно, след доста некомфортен полет, машината тежко се приземи на пистата — броени минути преди приближаващата буря. Но турбуленцията изобщо не се отрази на Рийл, която имаше навик да изчислява вероятностите. А изчисленията й показваха, че можеше да лети всекидневно в продължение на двайсет хиляди години, без да стане жертва на самолетна катастрофа.

Но шансовете й за оцеляване на земята не бях чак толкова големи.

Рийл напусна самолета и се отправи към стоянката на такситата, където търпеливо изчака реда си на опашката.

Дъг Джейкъбс беше първият, но съвсем не и последният. В главата й имаше списък на онези, които трябваше да се присъединят към него в отвъдното.

Разбира се, ако изобщо имаше подобно място за хора като Джейкъбс.

За момента списъкът щеше да почака, защото Рийл трябваше да посети едно определено място. Най-после редът й дойде и тя се качи в таксито.

Слезе на Сентръл Парк. Както винаги той беше оживен. По алеите се разхождаха хора и кучета, виждаха се паркови работници, провеждаха се събития. Цареше контролиран хаос, ако изобщо съществуваше такова нещо.

Рийл плати на шофьора и се отправи към близкия вход. Премина през отворения портал и тръгна по най-краткия път към мястото на убийството.

Оказа се, че полицейските ленти са оградили едно доста внушително пространство. Ченгетата бяха прекалили както винаги. Разбира се, с благородната цел да открият и съберат онези веществени доказателства, които ще доведат до залавянето на убиеца.

Но залавянето му нямаше да се случи. Тя беше сигурна в това за разлика от най-добрите нюйоркски криминалисти.

Рийл зае място сред зяпачите, струпали се пред загражденията. Ченгетата работеха усърдно — оглеждаха и заснемаха всеки сантиметър около мястото, където беше лежал трупът.

Рийл се съсредоточи върху същата зона, мислено запълвайки белите петна, за които полицията дори не подозираше.

Макар и чудовище, отдавна заслужило смъртта си, мишената си беше мишена.

Тя не се впечатли, може би защото сама беше ликвидирала доста чудовища. Но на тяхно място винаги се появяваха други. Така беше устроен светът. Човек не можеше да направи нищо друго, освен да предвижда някои събития.

Вниманието й беше насочено към неща, които полицията нямаше как да види.

Фиксира ограденото с полицейски ленти място, на което беше лежало тялото, след което мислено прокара прави линии от него към всички възможни посоки. Беше убедена, че криминалистите вече са го направили, следвайки задължителните рутинни процедури. Но аналитичните им способности и дори въображението им съвсем скоро щяха да се изчерпят, а това означаваше, че никога няма да стигнат до истината.

От друга страна, Рийл си даваше сметка, че всичко е възможно. По тази причина, след като разгледа вариантите и реши няколко сложни алгоритъма за позицията на стрелеца, тя насочи вниманието си към една каменна стена. Солидна на вид, буквално непробиваема. Никой не можеше да стреля, когато пред него имаше подобно препятствие. А от вратата в каменната стена изобщо не можеше да се изтегли правата линия на прицела. Тя със сигурност беше заключена. Това беше накарало полицията бързо да елиминира стената от разследването.

Рийл се отдели от зяпачите и предприе дълга кръгова разходка, която започна в западна посока, премина през северната и свърши на изток.

Тя извади малък бинокъл от чантата си и го насочи към стената.

Някъде там трябваше да има две дупки. Едната по-широка, за дулото и заглушителя. Другата, по-тясна, за оптическия мерник.

Рийл прекрасно знаеше с каква големина трябва да са те. И къде да ги търси.

Палецът й докосна механизма за фокусиране. Стената се приближи, доста по-контрастна. Интересът й беше насочен към две определени зони от нея, разположени една над друга.

Полицията нямаше как да ги открие, защото не знаеше какво да търси.

Но тя знаеше.

Наоколо липсваха охранителни камери, насочени към стената. И защо да ги има? Това беше просто стена.

Което я правеше перфектна.

Почти веднага забеляза двете петна, които имаха лека разлика с цвета на околния хоросан. Сякаш бяха по-пресни. Рийл знаеше, че наистина е така.

Дупките трябва да бяха запълнени веднага след изстрела. Втвърдителят бе изпълнил своите магически функции. През следващите няколко часа, а дори и дни цветът на пълнежа щеше да бъде малко по-различен. Съвсем малко. А после разликата щеше да изчезне.

Изстрелът беше дошъл от там.

Пак от там бе осъществено и оттеглянето.

Рийл насочи бинокъла по-ниско, към земята.

Барака за поддръжка. Тръби, тунели.

Под Сентръл Парк имаше истински лабиринт от тунели. Предимно отточни канали и изоставени линии на метрото. Тя знаеше това със сигурност, защото преди години се беше озовала в този лабиринт, за да изпълни поредната си смъртоносна мисия. Под най-големия град в Америка имаше страшно много места за укритие или бягство. Милиони хора над тях се блъскаха за пространство, но долу всеки би могъл да остане сам, сякаш се е озовал на Луната.

Рийл прибра бинокъла и възобнови обиколката си.

Изходът вероятно бе далече, в съвсем друга част на града. През него стрелецът бе излязъл на повърхността. Последвало бе кратко пътуване до летището или някоя жп гара и всичко бе приключило.

Убиецът бе на свобода.

Жертвата отиваше в моргата.

За известно време вестниците щяха да се занимават с тази история. Тя щеше да бъде забравена в момента, в който някъде по света възникнеше поредният геополитически конфликт. На нейно място щяха да се появят други новини. Една смърт не означаваше кой знае какво. Светът бе прекалено голям. Твърде много хора загиваха от насилствена смърт, за да се обръща специално внимание на единичните случаи.

Рийл тръгна пеша към хотела, в който беше резервирала стая. Възнамеряваше да разпусне във фитнеса, да вземе продължителен горещ душ, да хапне нещо и да обмисли ситуацията.

Посещението й в Сентръл Парк изпълни предназначението си.

Уил Роби беше един от най-добрите, ако не и най-добрият в този бизнес.

Тя нямаше никакви съмнения, че именно той бе натиснал спусъка в ранното утро. А след това беше заличил следите си. За да вземе първия самолет за Вашингтон, където щеше да докладва за изпълнената задача.

Рутина, нищо повече. Доколкото рутината изобщо съществуваше в света на Роби.

А и в моя свят. Доскоро. Но не и след Дъг Джейкъбс. В момента единственият рапорт, който би заинтересувал определени хора, са заключенията от моята аутопсия.

Рийл беше почти сигурна, че Роби вече е получил поредната си задача.

Да ме открие и да ме ликвидира.

Изпращаха един убиец, за да отстрани друг.

Роби срещу Рийл. Звучеше добре.

Сблъсъкът на века.

Самата тя беше убедена, че наистина е така.

5

Навън валеше. В тази стая нямаше прозорци, но Роби чуваше как капките барабанят по покрива. През последните двайсет и четири часа застудя. Зимата вече чукаше на вратата.

Отпуснал ръка върху масата, Роби не отместваше поглед от Синия.

Разбира се, това не беше истинското му име. Човекът насреща му се казваше Роджър Уолтън, но за Роби той винаги щеше да си остане Синия. Прякорът беше свързан с високия пост, който заемаше. По-точно в Синия кръг. Над него имаше и други кръгове, но те не бяха много.

Приличаше на добродушен дядо. Посребрена коса, увиснали бузи, кръгли очила, безупречен костюм, червена вратовръзка с индийски десен, старомодна игла на яката, лъснати обувки.

Да, Синия действително заемаше висок пост в ЦРУ. Двамата бяха работили заедно и преди. Роби му имаше по-голямо доверие, отколкото на останалите в службата. А списъкът на хората, на които се доверяваше, не беше дълъг.

— Джесика Рийл? — попита той.

Синия кимна.

— Сигурни ли сме?

— Джейкъбс беше неин наблюдаващ агент. Двамата провеждаха съвместна операция. Но стана така, че вместо мишената беше убит той. Впоследствие установихме, че Рийл изобщо не се е доближавала до мястото, откъдето е трябвало да стреля. Всичко е било измама.

— Но защо ще убие Джейкъбс?

— Това не ни е известно. Знаем само че е изчезнала, нищо повече.

— А имате ли доказателства, че тя го е убила? Може би това е работа на някой друг, а тя също е мъртва.

— Не. Нейният глас се чува по телефона непосредствено преди изстрела. Джейкъбс не е имал представа за местонахождението й, защото гласът й би звучал по един и същ начин, независимо дали се е намирала на триста метра или на десет хиляди километра от него. — Синия направи кратка пауза и добави: — Анализът на траекторията установи, че е стреляно от стара къща малко по-надолу по улицата.

— А стъклата на кабинета не са били блиндирани, така ли?

— Ще бъдат сменени. Но щорите са били спуснати, а сградата е защитена срещу електронни средства за наблюдение. Стрелецът трябва да е бил наясно с точното разположение на бюрото на Джейкъбс, иначе би се целил на сляпо.

— Някакви доказателства в старата къща?

— Не. Ако Рийл е била там, тя умее да заличава следите.

Разбира се, че умее, помисли си Роби. Нали на това са ни учили.

Показалецът на Синия започна да почуква по масата в такт с дъждовните капки.

— Познаваш ли я лично?

Роби кимна. Очакваше този въпрос и дори се питаше защо още не му е зададен.

— Образно казано, растяхме заедно в кариерата. Дори сме изпълнявали съвместни задачи.

— Какво мислиш за нея?

— Тя не беше особено разговорлива. Аз нямах нищо против, защото съм като нея. Просто си вършеше работата, при това добре. Винаги съм бил спокоен, когато ми пазеше гърба. Бях убеден, че ще продължава да работи по най-добрия начин.

— Досега действително беше така — кимна Синия. — Все още е единствената жена, на която някога сме възлагали подобни мисии.

— На терена полът няма никакво значение — отвърна Роби. — Достатъчно е да стреляш точно, включително и когато си под напрежение. Това е основното в нашата работа.

— Друго?

— Никога не сме си говорили за лични неща — поклати глава Роби. — Отношенията ни бяха строго служебни. И двамата бяхме наясно, че не служим в армията и едва ли ще бъдем заедно за по-продължително време.

— Преди колко време беше това?

— Последната си съвместна мисия проведохме преди повече от десет години.

— Имал ли си поводи да се съмняваш в нейния патриотизъм?

— Изобщо не съм мислил затова. Предполагах, че след като е стигнала толкова далече, въпросът с лоялността й отдавна е изяснен.

Синия кимна замислено.

— Всъщност защо съм тук? — попита Роби. — Ако събираш информация за Рийл от хора, които са я познавали, със сигурност има по-подходящи от мен.

— Това не е единствената причина — каза Синия.

Топката на бравата се завъртя и при тях влезе един мъж.

Синия беше съвсем близо до върха на йерархията в ЦРУ, но новодошлият стоеше още по-високо от него. Толкова високо, че Роби дори не го свързваше с някакъв цвят.

Защото Джим Гелдър беше номер две в системата. Над него стоеше само директорът на ЦРУ, който докладваше пред Конгреса, контактуваше с всички партии, поддържаше димната завеса около разузнаването и се бореше за по-голям бюджет.

Гелдър вършеше всичко останало. Което означаваше, че на практика управлява цялата огромна машина, или поне дейността, свързана с тайните операции. А според много хора те бяха най-важната част от системата.

Той наближаваше петдесет, но изглеждаше по-възрастен. Някога беше слаб и строен, но вече се беше поналял в кръста. Косата му бързо оредяваше, а лицето му беше загрубяло от слънцето. Това беше нормално за човек, който беше започнал кариерата си във флота, където всеки е изложен на природните стихии — най-вече на слънцето и соления вятър. Беше висок колкото Роби, но изглеждаше доста по-едър от него.

Очите му се спряха върху Синия, който почтително кимна.

Гелдър се настани на стола срещу Роби, облегна се назад, разкопча сакото си и приглади с длан сивеещата си коса.

— Запознаха ли те със състоянието на нещата? — попита той.

— В по-голямата част, да — отвърна Роби.

Никога досега не беше контактувал с Гелдър. Усещаше по-скоро любопитство, отколкото заплаха. По принцип не се чувстваше застрашен от никого с изключение на случаите, при които насочваха оръжие към него. Това обаче се случваше много рядко.

— Джесика Рийл — каза гневно Гелдър. — Голяма каша забърка тя.

— Разказах за нея всичко, което знам. Но то не е много.

Гелдър захапа нокътя на десния си палец. Роби забеляза, че останалите му нокти са изгризани. Един обезпокояващ факт, защото все пак ставаше въпрос за разузнавач номер две на Америка. Но този човек имаше много грижи на главата си. Светът беше на крачка от самоунищожението.

Преди да напусне флота и да се прехвърли в разузнаването, Гелдър беше стигнал до чин капитан втори ранг. Това се беше оказало добър трамплин за новата му кариера. В разузнавателните среди се ширеше мнението, че стига да пожелае, лесно би могъл да стигне и до директорския пост. Той обаче нямаше такива амбиции. Беше в състояние да върши много неща, но сред тях не фигурираше целуването на задници в Конгреса.

— Трябва да я заловим — изръмжа Гелдър. — Жива или мъртва. За предпочитане жива, за да стане ясно какво, по дяволите, се е случило.

— Разбирам — кимна Роби. — Сигурен съм, че вече имате план.

Синия погледна Гелдър, а той вдигна глава към Роби.

— Планът си ти, Роби — отсече заместник-директорът.

Роби усещаше очите на Синия върху себе си, но не се обърна.

— Искате от мен да заловя Рийл? — бавно промълви той. До този момент изобщо не беше допускал подобен сценарий и сега изведнъж се запита защо.

Гелдър кимна.

— Аз не съм детектив — поклати глава Роби. — Силата ми е другаде.

— Ще ми позволиш да не се съглася с теб — обади се Синия.

— Всичко е просто и ясно — рече Гелдър. — Един убиец тръгва по следите на друг.

— Имате на служба още доста хора като мен — отбеляза Роби.

Гелдър престана да гризе нокътя си.

— Твоите препоръки са най-добри — отсече той.

— Защо? Заради току-що изпълнената задача?

— Ако не вземем под внимание този факт, значи сме некадърници. И в момента си свободен, а аз не виждам по-добър от теб, който да се справи с Рийл.

— Имам ли право на избор?

— Проблем ли има? — втренчи се в него Гелдър.

— Въпреки това, което казахте току-що, не мисля, че съм най-подходящият за тази мисия.

Вместо отговор Гелдър измъкна от вътрешния си джоб малък таблет.

— Сега ще ти обясня защо съм на противното мнение — рече той и се взря в екрана. — Завършил си като първенец на випуска с рекордно високи оценки. Две години по-късно Джесика Рийл прави същото, като оценките й се приближават до твоите.

— Да, обаче… — започна Роби, но Гелдър вдигна ръка.

— По време на практическите упражнения ти единствен си успявал да я откриеш и плениш.

— Беше много отдавна. Освен това ставаше въпрос за игра.

— И последно, веднъж си спасил живота й.

— Какво значение има това? — вдигна вежди Роби.

— Може би този факт ще я накара да се поколебае. Само за миг, но той ще бъде достатъчен за теб. — Гелдър замълча за момент и намръщено добави: — Не съм длъжен да ти давам обяснения, за да изпълниш една пряка заповед, но все пак го правя. Приеми го като подарък предвид необичайните обстоятелства.

Надигна се от стола и погледна към Синия.

— Дръж ме в течение.

След това се обърна към Роби и добави:

— Провалът е изключен както винаги.

— Но ако случайно се проваля, ще бъде по-добре да умра, нали? — каза Роби.

Гелдър го изгледа така, сякаш потвърждението на тези думи беше излишно.

Миг по-късно номер две на американското разузнаване излезе и вратата се затръшна след него с окончателната необратимост на капака, лягащ върху отворен ковчег.

Синия нервно погледна Роби, който продължаваше да гледа след големия шеф. След няколко дълги секунди Роби попита:

— Всичко това ти е било известно, нали?

Синия кимна.

— И какво ти е мнението?

— Убеден съм, че ти си най-подходящият избор.

— Какво означава „жива или мъртва“? Празни приказки, закодирано указание или и двете?

— Според личното ми мнение я искат жива. Защото трябва да бъде разпитана. Тя все пак беше един от най-добрите ни агенти. За пръв път се случва някой от вас да стане предател.

— Прекрасно знаеш, че не е така — поклати глава Роби. — Напоследък имаше няколко подобни случая.

Синия прие тези думи с видимо раздразнение, но нямаше как да ги оспори.

— Значи мислите, че е станала предател, така ли? — безмилостно продължи Роби. — Тогава защо е било нужно да убива Джейкъбс? За да разберем, че действително е така? Не е ли по-разумно да запази позицията си, за да снася информация на новия си работодател? Не виждам смисъла във всичко това.

— Трябва да има някакъв смисъл, след като се е случило.

— Джейкъб е мъртъв, а Рийл изчезва — продължи Роби. — Предателството е само една от много възможности. Има и други.

— Тя е била на телефона по време на операцията под ръководството на Джейкъбс. Това е безспорно доказано от записа.

— Все пак има и други възможности.

— Които ти ще имаш шанса да провериш, Роби.

— Предполагам, че няма как да откажа…

Синия дори не си направи труда да му отговори.

— Мишената в Близкия изток оцеля, Роби. Може би той я е привлякъл да работи за тях. Защо не започнеш от там? Ситуацията е доста сложна. Ферат Ахмади се бори да запълни властовия вакуум в Сирия. Радва се на голяма подкрепа, но от наша гледна точка е един ужасен избор. Имаше много такива по време на Арабската пролет. Тези страни избират за свои лидери хора, които не желаят ние да ги управляваме.

— Но китайците и руснаците едва ли са доволни от нашите опити отново да определяме победителите и победените в този регион — каза Роби.

— Така е. Ако се разбере за неуспешното покушение, това със сигурност няма да е в наша полза.

— А как щяхте да го прикриете, ако беше успешно?

— По стандартните начини. Прехвърляме вината върху опозиционните лидери, които и без това са направили два опита да ликвидират Ахмади. Но просто не са достатъчно добри, за да успеят. Щяхме да оставим улики, водещи към един от тях.

— С един куршум два заека, а?

— Опитваме се да бъдем ефективни — кимна Синия. — По този начин щяхме да увеличим шансовете на трета страна, на която можем да втълпим поне малко разум.

— Но планът се провали.

— Да.

— Ще ми трябва всичко, с което разполагате срещу Рийл — каза Роби и се изправи.

— Сега ти го подготвят.

— Добре — кимна Роби, въпреки че в момента нищо не беше добре за него.

— Какво всъщност беше мнението ти за Рийл, докато работехте заедно?

— Вече ти казах.

— Искам да чуя отговора, който ми спестяваш.

— Беше добра колкото мен. А вече може да е и по-добра. Не знам. Но по всичко личи, че се налага сам да разбера.

Той тръгна към вратата.

— Напоследък просто нямаме късмет, Роби — подхвърли след него Синия.

— И така може да се каже.

— Предполагам, че колкото по-дълго работиш в службата, толкова повече нараства вероятността да станеш жертва на опити да те превърнат в предател — промърмори Синия, който продължаваше да почуква по масата.

— Колкото повече години, толкова по-ценен ставаш — сви рамене Роби.

— Някои хора са били изкушени.

— Те са единици.

— Но въпреки това са проблем.

— За теб ли? — погледна го Роби.

— Толкова, колкото и за теб.

— Радвам се, че изяснихме този въпрос — кимна Роби и напусна стаята, за да се подготви за новата мисия.

6

Роби шофираше из улиците на Вашингтон с поредната флашка в джоба на палтото си. Тя съдържаше цялата кариера на Джесика Елиз Рийл. Той вече познаваше част от нея, но утре щеше да знае всичко. С изключение на подробностите, които предстоеше да провери сам.

Дъждът се беше усилил. В такова време Вашингтон представляваше доста любопитна гледка. Разбира се, благодарение на своите паметници — привлекателна точка за тълпите туристи, въпреки че мнозина от тях ненавиждаха доста неща в столицата. Но те идваха тук да зяпат внушителните сгради, музеи и други забележителности, убедени, че те гълтат голяма част от данъците им.

Величествените мемориали на Джеферсън, Линкълн и Джордж Уошингтън изглеждаха с размазани очертания в здрача, като на стара пощенска картичка. Огромният купол на Капитолия се извисяваше над всичко наоколо. Това беше мястото, на което Конгресът вършеше, или по-скоро не вършеше, своята работа. Всъщност дори този огромен купол не изглеждаше така внушителен под дъжда.

Роби насочи своето ауди към Дюпон Съркъл. Години наред беше живял в един апартамент, близо до парка „Рок Крийк“, но преди по-малко от месец се изнесе от там. Причината имаше пряка връзка с една от предишните му мисии. След нея просто не беше в състояние да продължи да живее там.

,Дюпон“ се намираше в центъра на града. Привлекателна точка, кипяща от нощен живот. Наоколо имаше десетки модни ресторанти с кухня от цял свят, книжарници с езотерика и елитарна литература и бутици, каквито нямаше никъде другаде. Казано с две думи, едно вълнуващо и зареждащо място, истинска придобивка за града.

Но Роби не си падаше по нощния живот. Когато се случваше да се храни навън, го правеше сам. Не пазаруваше от бутици, не ровеше по рафтовете на елитарните книжарници. При редовните си разходки, обикновено късно през нощта, не търсеше контакти с други хора. Не желаеше да се сближава с никого, защото това не би имало смисъл, особено сега.

Той паркира колата в подземния гараж на блока и влезе в асансьора. Вратата на апартамента му беше с две ключалки тип резе. Алармената система запиука в момента, в който отключи. Роби набра кода и тя млъкна.

Съблече палтото си, но не извади флашката. Пристъпи към прозореца и погледна надолу, към мокрите улици. Поне на теория дъждът трябваше да прочисти града. Но в него имаше квартали, които никога нямаше да бъдат чисти. И те съвсем не бяха само онези с повишена концентрация на престъпността. Самият той оперираше в света на държавната власт, който беше не по-малко мръсен от най-боклучивата уличка на този град.

Неотдавна стана така, че успя да се докосне до нормалния живот. Беше съвсем мимолетно докосване. Преживяването се стопи така бързо, както се беше появило.

Но въпреки това остави следи.

Той измъкна снимката от портфейла си.

Беше на четиринайсетгодишно момиче. Джули Гети. Дребно и слабо, с разрошена коса. Изобщо не го интересуваше как изглежда. Може би защото се възхищаваше на нейния кураж, ум и енергия.

Тя му подари тази снимка в деня, в който се разделиха. Не би трябвало да я запази, защото беше опасно. Чрез тази снимка някой би могъл да стигне до нея. Но въпреки това не я унищожи. Просто не намери сили.

Роби нямаше деца и никога нямаше да има. Но ако животът му се бе развил по друг начин, положително би желал дъщеря му да прилича на Джули Гети. Но тя не беше негово дете. Предстоеше й нов живот, в който нямаше място за него. Не желаеше да е така, но обстоятелствата го налагаха.

Прибра снимката в портфейла си. Почти едновременно с жуженето на телефона.

Видя кой се обажда и по устните му плъзна усмивка, бързо заменена от колебание. Дали да вдигне? Май да. В противен случай тя щеше да продължава да звъни.

Такъв й беше характерът.

— Ало?

— Роби! Отдавна не сме се чували!

Никол Ванс, специален агент на ФБР. Суперагент, според определението на Джули Гети. Която, пак според Джули, май си падала по него. Всъщност със сигурност си падала по него.

Роби така и не разбра дали предположението е вярно, но и не искаше да разбере. Нещо в близкото минало му пречеше дори да си помисли, че може да има връзка. Не само с Ванс, но и с която и да било друга жена. И това не беше липса на желание, а по-скоро на доверие. Именно отсъствието на доверие му помагаше да обуздава желанията си.

Бяха го обучавали да предусеща кога го мамят. Да не влиза в ролята на глупака. Винаги да има запазено място, когато музиката спре. Но въпреки това се оказа измамен. Отрезвяващо преживяване, което не биваше да се повтаря.

Гласът на Ванс звучеше както преди. Доста превъзбуден за сегашното му състояние, което обаче не му попречи да изпита възхищение от неизчерпаемата й енергия.

— Наистина отдавна — отвърна той.

— Продължаваш ли да пътуваш?

Той се поколеба. Не беше сигурен дали не го свързва по някакъв начин с последните събития в Сентръл Парк.

Ванс беше наясно с професията му, но нищо повече. Клетвата, която бе положила като агент на ФБР, не й позволяваше да проявява по-голям интерес към чуждата секретна дейност. Те оперираха в различни светове — нужни за обществото и по някакъв начин свързани помежду си.

И въпреки това несъвместими. Като характерите им. Роби вече беше наясно с това. Всъщност знаеше го още от самото начало.

— Не много — отвърна на въпроса той. — А ти?

— Все същото. Обикалям най-гадните улици на Вашингтон.

— Какво има?

— Свободен ли си довечера?

Той отново се поколеба. И продължи да бави отговора си достатъчно дълго, за да предизвика следващата й реплика.

— Не е чак толкова сложно, Роби. Или си свободен, или не си. Няма да се почувствам обидена, ако ми откажеш.

Всъщност той искаше да й откаже. Но вместо това попита:

— Кога?

— Около осем. Отдавна се каня да пробвам онова ново заведение на Четиринайсета улица. — Каза името му и добави: — Чух, че прецеждали доматите през ленена кърпа, преди да ги забъркат в коктейлите.

— Толкова много ли обичаш коктейлите? — учуди се Роби.

— Днес да.

Той беше наясно, че има и друг повод, за да го покани на вечеря. А и че го харесва. Но тя не би била суперагент Ванс, ако веднага разкриеше истинската причина за поканата.

— Добре.

— Просто ей така? — пожела да се увери тя.

— Просто ей така.

— Честно казано, изненадана съм.

Аз също, помисли си Роби.

— Нещо интересно в професионално отношение? — подхвърли тя. — Разбира се, въпросът е риторичен.

— А при теб?

— Е, случва се това-онова.

— Ще си направиш ли труда да обясниш?

— Може би, но по време на вечерята. А може би не. Зависи от качеството на коктейлите.

— Окей, ще се видим там.

Той изключи телефона и отново се загледа в хората зад прозореца, които бързаха да се спасят от лошото време. Дъждът продължаваше да се сипе, сякаш бе решил да измокри до кости целия град, да го вледени и да направи всичко още по-мрачно.

Роби предприе бавна обиколка на стоте квадратни метра на апартамента си. Живееше тук, но мястото продължаваше да изглежда необитаемо. Имаше мебели, разбира се. Храна в хладилника, дрехи в гардероба. И нищо повече. Освен дрехите тук нямаше никакви лични вещи, защото Роби не притежаваше такива.

Беше обиколил целия свят, но така и отникъде не си купи сувенир. Най-главното беше да се върне у дома, оцелял след поредната мисия. След като отнемеше нечий живот, не отиваше да си купи нито пощенска картичка, нито някое снежно глобусче. Просто вземаше самолет или влак. А понякога се прибираше с кола и дори пеша. И толкова.

Легна да подремне.

Когато се събуди, взе душ и си облече чисти дрехи. Разполагаше с няколко часа до срещата с Ванс.

Отвори лаптопа, пъхна флашката и пред очите му се разкри животът на Джесика Елиз Рийл в целия си мегапикселов блясък.

Но телефонът издаде сигнал, преди да започне да чете.

Имейл, току-що постъпил в електронната му поща. Съвсем на място.

Съжалявам, че се стигна дотук, Уил. Ще оцелее един, както винаги. Егоистично се надявам, че това ще бъда аз. С уважение, Дж. Р.

7

Роби незабавно се свърза със Синия и му докладва за имейла, който беше подложен на анализ със специализирана апаратура. Резултатът беше готов трийсет минути по-късно. Или по-скоро липсата на резултат.

Имейлът не можеше да бъде проследен.

ЦРУ признаваше подобни факти изключително рядко. В случая това със сигурност означаваше, че Рийл работи с експерти.

Другият въпрос, който очакваше отговор, също беше от първостепенно значение: как Рийл се беше сдобила с имейл адреса на Роби, който съвсем не беше публично достояние? Синия със сигурност вече търсеше отговора.

По всяка вероятност Рийл имаше съучастник, който я захранваше с вътрешна информация. Тя вероятно включваше и заповедта за нейното издирване, която беше получил Роби. Издадена само преди няколко часа. А това означаваше, че информаторът, който и да бе той, имаше достъп до много неща.

Роби се задълбочи в досието от флашката. През годините Рийл беше направила няколко наистина забележителни удара. Подобно на самия него, тя също действаше на най-високо ниво. Някои мисии бяха изпълнени блестящо — по начин, който със сигурност би затруднил дори Роби.

Той изобщо не беше изненадан, че е добра. Беше само леко учуден, че е толкова добра.

Вероятно разполага с вътрешен информатор, от когото ще получи всичко необходимо, за да ме премахне още преди да стигна до нея. Което означава, че собствената ми служба представлява заплаха за мен.

Продължи да чете и не след дълго стигна до удара срещу Дъг Джейкъбс. Бърз, чист и наистина гениален. Ликвидираш своя наблюдаващ агент в момента, в който той е убеден, че се целиш в друг човек.

Бяха открили снайперистко гнездо в един хотел в онзи град в Близкия изток. Позицията на цевта отговаряла до сантиметър на мястото, описано от Рийл, и Джейкъбс наистина бе видял част от дулото и заглушителя, когато бе увеличил сателитното изображение. Но, разбира се, не бяха открили снайпериста.

Липсваха доказателства, че именно Рийл е застреляла Джейкъбс. Но току-що полученият от Роби имейл премахваше съмненията, че по някакъв начин е замесена в убийството му.

Тя трябваше да е в Близкия изток, но, изглежда, бе останала във Вашингтон, достатъчно близо до една от сградите на ЦРУ, за да хване на мушка мъжа, разговарящ с нея в този момент. Защото вероятно самата тя бе застреляла Джейкъбс. На нейно място Роби щеше да залага на точността на изстрела и не би позволил на друг да натисне спусъка.

А това означаваше, че преди вечерята с Ванс той трябва да се отбие и на едно друго място.

Роби почти не погледна триетажната сграда, в която беше приключил животът на Джейкъбс. Вече беше наясно какво се е случило в края на пътя, извървян от куршума. Сега го интересуваше началото на този път.

Старата огромна къща едва се крепеше на няколкото по-здрави колони. Построена в края на XIX век, тя бе използвана за най-различни цели. Включително за частно училище и мъжки клуб, престанал да съществува преди повече от петдесет години. За съжаление, тук не бяха живели известни личности, а това означаваше, че сградата нямаше да получи статут на историческа забележителност. Най-вероятно щяха да я съборят — разбира се, ако скоро не рухнеше сама.

Роби спря пред фасадата и вдигна глава. Насреща му имаше стена от стари тухли, обрасла с хилави лози и пожълтяла трева в основите. В центъра й се виждаше дървена врата, която някога със сигурност е била солидна. Роби пое предпазливо по изгнилите дървени стъпала. Къщата вече беше поставена под наблюдение, но той получи разрешение да я огледа. Извади ключа, който му бяха връчили, и отвори вратата. Бръкна в джоба си за фенерчето, защото електричеството отдавна беше изключено. На светлината от лъча успя да заобиколи купищата боклуци и да прескочи дупките по прогнилия под.

Къщата се намираше на няколкостотин метра от сградата, където беше работил Джейкъбс. Изстрелът със сигурност бе произведен от снайпер, а сравнително близкото разстояние гарантираше стопроцентов успех на един добър снайперист.

Изкачи се по стълбите до петия етаж. Вече го бяха информирали, че е стреляно от там — това бе единственото място с пряк прицел към кабинета на Джейкъбс.

Тръгна по дългия коридор. Барабаненето на дъждовните капки по покрива стана отчетливо, а от многобройните дупки в стените нахлуваше студен въздух. Ако не беше толкова тъмно, можеше да види парата от устата си.

Насочи лъча пред краката си, за да избегне опасните зони. Стрелбата от тук бе доста рискована въпреки прекия прицел. Имаше реална опасност от пропадане на пода.

Но подът беше издържал и Джейкъбс беше мъртъв.

Роби забави крачка. Стаята се намираше в една от кулите вдясно.

Знаеше, че там вече е бил извършен оглед, но получи уверения, че нищо не е пипано. А полицията все още не беше информирана за това място, макар че рано или късно щеше да стигне до тук. Това означаваше, че Роби има някакъв шанс.

Отвори вратата и влезе.

Мястото, от което можеше да се стреля, беше само едно — средният от трите прозореца на кулата, които гледаха на юг.

Пристъпи към него и го освети отблизо. Почти веднага откри една зона на перваза, върху която почти нямаше прах. Там трябва да бе опряно дулото на пушката. На пода под прозореца също имаше разместване на наслоената прах. Причинено от коляното на стрелеца.

По перваза се забелязваха леки завихряния на прахта, несъмнено от газовете, които беше изхвърлил заглушителят.

Гилза липсваше. От Синия знаеше, че не е била намерена такава, но нищо не бе пречило на стрелеца да премахне и следите в прахта. Явно не се бе интересувал дали снайперисткото гнездо ще бъде открито.

Роби вдигна откъртено парче от подовия перваз, отпусна се на едно коляно и се прицели с него.

Под наклон, тъй като се намираше по-нависоко от мястото на мишената. Обратното беше невъзможно. Изстрелът можеше да бъде произведен единствено от горе на долу. Ако сградата на Джейкъбс имаше повече от три етажа и той бе седял по-нависоко, старата къща нямаше да върши работа. Стрелбата щеше да бъде осъществена от другаде.

Роби беше убеден, че сега в множество помещения, използвани от ЦРУ, се монтират блиндирани стъкла.

Очевидно Рийл — ако тя бе стрелецът — познаваше разположението на обзавеждането в кабинета на Джейкъбс. Той бе седял с гръб към прозореца и с лице към компютърния екран. Липса на препятствия пред смъртоносната траектория. Куршумът прониква в гръдния кош, пробива сърцето и троши ребро, а след това излиза отпред и се забива в монитора.

Разбира се, това за реброто беше само предположение. При този остър ъгъл на стрелба, ако куршумът не бе засегнал костната система, той би се забил в бюрото, а не в монитора. Човешките ребра бяха достатъчно здрави, за да променят траекторията на дългобоен куршум. Той все още не се беше запознал с резултатите от аутопсията на Джейкъбс, но нямаше да се изненада от подобни вътрешни наранявания.

И тъй, изстрелът бе произведен. В резултат Джейкъбс бе мъртъв. Ако наистина Рийл беше стрелецът, тя със сигурност бе чула в слушалките си както пръскането на стъклото, така и глухия тътен на оловото, пронизващо тялото на Джейкъбс. Потвърждение за успешно изпълнената задача. Винаги е добре да чуеш подобни звуци при стрелба на сляпо. По мишена зад спуснати щори.

Всъщност тук едва ли можеше да се говори за сляп изстрел, тъй като Рийл със сигурност познаваше обстановката в кабинета.

Още едно доказателство за наличието на вътрешна информация.

Както всъщност е научила и моя имейл адрес.

Може би в този миг ме следи. Може би вече е тук и чака появата ми, защото знае, че рано или късно аз ще стигна до снайперисткото гнездо.

Роби сведе поглед към улицата, по която се мяркаха единствено пешеходци, бързащи да избягат от дъжда. Но Рийл едва ли беше сред тях. Хора като нея никога не биха допуснали подобна небрежност. Погледна в краката си. Нещо бяло стърчеше изпод подметката му. Наведе се да го вдигне. Беше разкъсано листенце, което излъчваше приятна миризма.

После забрави за находката. Отдолу долетяха ядосани гласове, последвани от тежки стъпки по верандата. Нещо се случваше пред къщата.

Изскочи от стаята и хукна по коридора. Не след дълго стигна до някакъв прозорец, от който се виждаше входната врата. Пред нея се бяха струпали доста хора. Водеше се разгорещен спор. Част от тези хора очевидно бяха служители на ЦРУ.

Също така очевидно беше, че останалите не са от нея.

Това си личеше от пръв поглед. А тези, които не бяха, носеха непромокаеми тъмносини якета със златни букви на гърба.

Само три букви. Но точно онези, които Роби най-малко желаеше да вижда в този момент.

ФБР.

В мига, в който зърна кой ръководи агентите, той се обърна и бързо тръгна обратно към вътрешността на къщата.

Имаше уговорка с Никол Ванс за осем същата вечер.

По тази причина реши, че през следващите две минути трябва да направи всичко възможно, за да избегне преждевременната им среща тук, в тази изоставена сграда.

8

Роби умееше да се измъква незабелязано. Успя и този път. Излезе иззад ъгъла, шмугна се в близките храсталаци и започна да наблюдава Ванс, която продължаваше да спори с мъжете около себе си.

Извади телефона си и изпрати кратък есемес на Синия.

Минута по-късно забеляза как един от мъжете срещу Ванс докосва ухото си.

Посланието беше стигнало където трябва.

Мъжът престана да спори и Роби го чу да казва:

— Мястото е ваше, агент Ванс. Нямаме нищо против да го претърсите.

Ванс млъкна насред изречението си и втренчено го погледна.

След това тя започна да се озърта и Роби беше принуден да приклекне още по-ниско зад храстите. Лесно отгатна, че тя е наясно какво се е случило току-що. Някой беше прибрал кучетата. Къщата вече беше на нейно разположение. Заповедта беше дошла от много високо място. Преди секунди нещо в ситуацията беше претърпяло промяна.

Без да губи повече време, Роби се оттегли. Беше наясно, че следващият ход на Ванс може да е заповед за претърсване на района във всички посоки. Като отговор на въпроса защо беше настъпила промяна в оперативната обстановка. А тя не биваше да разбере, че причината за тази промяна е самият той. Това щеше да превърне предстоящата вечеря в по-голямо мъчение и за двамата.

Стигна при колата си, седна зад волана и потегли. Натисна бутона за бързо набиране и Синия вдигна почти веднага.

— Благодаря за сътрудничеството — рече той.

— Довечера имам среща с Ванс! — сопнато отвърна Роби. — Уговорих я, преди да разбера, че е участник в операцията. Нямаше да е зле да бъда предупреден. Не е добре да се действа на сляпо в подобни ситуации.

— Не знаехме, че е включена. Не ние управляваме ФБР. Предполагам, че Бюрото е било впечатлено от последните й успехи.

— Какво всъщност знае Бюрото? — попита Роби. — Вашите хора пред къщата я информираха, че не става въпрос за обикновено убийство.

— Нямаше как да потулим всичко около инцидента с Дъг Джейкъбс. Намесата на ФБР беше неизбежна, но само от нас зависи дали ще я контролираме както трябва.

— Пак ще повторя, какво знае ФБР?

— Знае, че Дъг Джейкъбс е бил държавен служител. Но не знае и няма да научи, че е работил за нас. Официално се водеше служител на АСОР.

— Агенцията за снижаване на отбранителния риск?

— По-точно на техния Център за информационни анализи. Те са наематели на сградата, в която беше Джейкъбс. Едно много добро прикритие за нас. Разбира се, не сме очаквали, че ще го гръмнат в собствения му кабинет.

— И АСОР ще се включи в играта, така ли? — попита Роби.

— Те мислят мащабно, също като нас. Все пак са част от Министерството на отбраната.

— Знаят ли с какво се е занимавал Джейкъбс, когато е бил застрелян?

— Отговорът на този въпрос няма да ни донесе нищо добро — отвърна Синия. — Достатъчно е да кажа, че неведението е благословия.

— В смисъл, че няма да се наложи хората на АСОР да лъжат, когато се появи ФБР?

— То вече се появи.

— Каква е официалната версия?

— Джейкъбс е бил застрелян, докато е изпълнявал рутинните си задължения, вероятно от някой фанатичен противник на федералното правителство.

— И ФБР ще я приеме, така ли?

— Не знам дали ще я приеме или не — отвърна Синия. — Това не е моя грижа.

— Но те не бива да разбират, че Джейкъбс е ръководел убийството на чуждестранен държавен глава.

— Той не е държавен глава. Все още. Правим всичко възможно да бъдем проактивни. Когато вземат властта, ликвидирането им е доста трудна работа. Разбира се, понякога това е наложително, но по принцип е незаконно и трябва да се избягва.

— Ванс проявява адско усърдие.

— Така е — съгласи се Синия.

— Може би ще разкрие истината.

— Това не е опция, Роби.

— Но ти не управляваш ФБР все пак…

— За какво ще си приказвате довечера?

— Не знам. Но ако отменя срещата, тя ще стане подозрителна.

— Мислиш ли, че те подозира в някакво участие?

— Умна е — въздъхна Роби. — А и по принцип знае с какво си вадя хляба.

— Това беше грешка, Роби. Не биваше да се разкриваш пред нея.

— Нямах друг избор.

— Ами ако започне да задава въпроси?

— Ще им отговоря по свой начин.

— Какво е следващото, което ще предприемеш по отношение на Рийл? — внезапно смени темата Синия.

— Ще проследя всяка нейна стъпка до момента на стрелбата. Но преди това трябва да имам отговор на въпроса дали сме сигурни, че тя е била тук, за да натисне спусъка. По записа разговора не може да се разбере, нали?

— Непосредствено преди изстрела Рийл запази мълчание и ние не чухме нищо от нея. Говореше само Джейкъбс. Но гласът й доказва, че е била замесена по някакъв начин.

— А предварително подготвената позиция на снайпериста в чужбина? — попита Роби. — Не изскочи ли нещо от там?

— Нищо. Получихме потвърждение, че е била видяна там, но два дни преди събитието. Това й дава предостатъчно време да се прибере и да застреля Джейкъбс.

— Нещо ново около Ахмади?

— Обикновените неща. Разбира се, премахнахме всички следи от снайперисткото гнездо.

— Планирате ли друг удар срещу него?

— Предполагам, че сега ще бъде свръхпредпазлив, ако е бил предизвестен за първия и е успял да го избегне. Може би ще видим лицето му чак когато бъде провъзгласен за новия лидер на Сирия.

— Не ми харесва, че Рийл притежава имейл адреса ми.

— И на мен — отвърна Синия.

— Имаме къртица, която я захранва с информация.

— Възможно е. Но също така е възможно тя да се е сдобила предварително с адреса ти.

— Как ще отгатне, че аз съм този, който ще тръгне след нея?

— Мотивирано предположение? — подхвърли Синия.

— Може би и в момента дебне някъде наоколо.

— Не ставай параноик, Роби.

— Да беше ми го казал преди няколко години. Сега вече параноята ми е безгранична.

— Накъде си тръгнал в момента?

— Да се подготвя за вечерята.

След тези думи Роби изключи телефона и натисна газта. Поглеждаше често в огледалото за обратно виждане, очаквайки да зърне Ванс, Рийл или екип убийци.

Не ставам параноичен, защото отдавна съм такъв, помисли си той. Кой би могъл да ме обвини?

Натисна газта още по-силно.

Всъщност имаше смисъл в изпращането на един убиец да ликвидира друг.

Ние говорим на различен език и гледаме на света по начин, който никой страничен човек не може да разбере.

Това обаче беше двустранен процес. Рийл би могла да го разбере само ако и той я разбираше.

Значи Рийл е мъртва.

Или аз.

Наистина беше толкова просто.

Или толкова сложно.

9

Джесика Рийл седеше на леглото в хотелската стая. Мокрият екип за джогинг лежеше в краката й. Беше гола и, приведена напред, разглеждаше пръстите на краката си. Навън дъждът плющеше здраво.

Капките чаткат като куршуми, но поне те оставят жив за разлика от оловото.

Тя разтърка с длан плоския си корем, твърд като камък вследствие на изтощителни упражнения и внимателно хранене, които нямаха нищо общо със суетата. Тази твърдост беше нейният генератор. Тлъстините забавяха движенията, а в нейния свят това беше фатално. Беше овладяла всяко бойно изкуство, което би й помогнало при ръкопашен бой.

Добрата физическа форма и бойните умения й бяха необходими, за да оцелее. Невинаги убиваше със снайпер. Понякога мишените бяха на крачка от нея и се опитваха да я ликвидират със същата ярост, с която тя се стремеше да ликвидира тях. Почти винаги бяха мъже, а това им даваше генетично физическо предимство.

Но въпреки това победителят винаги беше тя. До следващия път. В нейния занаят се губеше само веднъж. А предишните ти победи се обезсмисляха.

Най-много да те похвалят на погребението ти. Евентуално.

Поколеба се дали да не изпрати още един имейл на Роби, но се отказа. Щеше да е прекалено рисковано. Тя никога не подценяваше другите. Надяваше се, че телефонът й не може да бъде проследен, но Управлението имаше неограничени възможности в областта на електронните комуникации и можеше да намери начин да я засече.

И какво повече да му каже? Роби бе получил своята задача и щеше да направи всичко възможно да я изпълни.

А тя от своя страна щеше да направи всичко възможно да му попречи. В хода на този процес можеше да загине всеки един от тях, а може би и двамата. Такава бе природата на звяра. Нищо честно и благородно. Всичко бе позволено.

Рийл облече хотелския халат, прекоси стаята и измъкна телефона си от якето, окачено на вратата. Продължаваше да се удивлява на възможностите на тези устройства да ти кажат как да стигнеш до всяко място и да ти дадат иначе трудно откриваема информация за броени секунди.

Но тази свобода си имаше своята цена.

Милиони очи те наблюдаваха. И то не само очите на правителството или компаниите. Всеки с модерна играчка и малко сръчност можеше да го прави.

Това затрудняваше работата на Рийл, която поначало си беше достатъчно трудна.

Тя запамети за секунди информацията, която се появи на дисплея. После остави телефона и влезе в банята. Горещият душ я освежи. Беше доста уморена след жестоката сутрешна тренировка и мускулите й се нуждаеха от отпускане.

Във фитнеса имаше двама младежи, които се набираха на лоста с една ръка и се зяпаха в огледалото. Трети се потеше на тренажора. Тя започна упражненията си. Усети погледите на младежите върху себе си. Не я гледаха заради екипа, който не беше стегнато трико, а свободно падащи памучни дрехи, които покриваха цялото й тяло. Но тя все пак беше тук, за да се поти, а не да си търси съпруг или мъж за една нощ.

Веднага разбра, че младежите не представляват заплаха. Те просто бяха смаяни от нещата, които правеше с тялото си. Трийсет минути по-късно, когато тя завършваше едва първата третина от своите упражнения, момчетата си тръгнаха, поклащайки глави. Знаеше какво си мислят: На това темпо не бих издържал и пет минути.

И бяха прави.

Тя спря душа и отново облече халата, а косата си уви с хавлия. Разтвори менюто на румсървиса, от което си избра салата и чаша червено калифорнийско вино.

Поръчката донесе млад и добре изглеждащ мъж. Рийл улови възхитения му поглед в огледалото.

Беше преспивала с мъже на няколко континента. Всичките свързани с изпълнението на поредната мисия. Това беше средство за постигане на целта. Сексът беше само начин да стигне там, където искаше да бъде. Хората над нея я насърчаваха да прибягва до него — разбира се, с лицемерното предупреждение никога и по никакъв начин да не се ангажира емоционално. Тоест да не изпитва чувства. Тя беше само машина. Сексуалните контакти просто й помагаха за изпълнението на поставената задача.

В това отношение мъжете със сигурност бяха по-слабият пол. Срещу обещанието да ги пуснат в леглото си жените бяха в състояние да измъкнат от тях всичко, което пожелаят.

Рийл подписа сметката, оставяйки на мъжа щедър бакшиш.

Очите му искаха повече. Но тя просто му обърна гръб.

Изчака вратата да се затвори след него, а после свали халата и разпусна косата си. Облече къси гащета и тениска, подпря вратата с масичката и седна да хапне. Навън дъждът продължаваше да се лее.

Съвсем скоро щеше да се наложи да излезе. Беше важно да се движи постоянно. Неподвижните обекти лесно можеха да бъдат премазани.

На даден етап Уил Роби щеше да се заеме сериозно с нея. Това щеше да ангажира голяма част от времето и енергията й, но дотогава разполагаше с известни шансове, от които възнамеряваше да се възползва.

Дъг Джейкъбс беше едно определено ниво.

Сега й предстоеше да се прехвърли на следващото.

Нямаше да е лесно, защото те вече бяха предупредени.

Дъг Джейкъбс имаше жена и две малки деца. Рийл знаеше как се казват, как изглеждат и къде живеят. В момента със сигурност бяха сломени от мъка, въпреки че никога нямаше да научат обстоятелствата, при които беше умрял Джейкъбс.

Такава беше политиката на ЦРУ. И тя никога не се променяше.

Тайната си оставаше тайна.

Предстоеше погребение. Джейкъбс щеше да бъде положен във вечния си дом. И това щеше да бъде единственото нормално нещо, свързано с неговата смърт. Младата му вдовица щеше да продължи живота си. Може би щеше да се омъжи повторно. Може би щеше да има още деца. Ако бяха близки, Рийл би я посъветвала да се обвърже с някой обикновен човек. Водопроводчик или търговец. Така животът й щеше да бъде много по-прост и по-лесен.

Децата на Джейкъбс най-вероятно нямаше да помнят баща си след време.

Според Рийл това не беше чак толкова лошо. Тя смяташе, че Дъглас Джейкъбс няма с какво да бъде запомнен.

Довърши салатата и се пъхна под завивките.

Като дете обичаше да лежи в леглото и да слуша дъжда навън. Никой не идваше да я наглежда. Домът им не беше такъв. Там хората, които се появяваха през нощта, имаха неясни, но със сигурност недобронамерени мотиви. Това я беше направило недоверчива и подозрителна още от най-ранна възраст. Предпочиташе да бъде или сама, или с някого по свой избор.

Когато някой те посещава нощем, единствената правилна реакция е да нанесеш първия удар.

В съзнанието й изплува лицето на майка й — крехка и съсипана жена, която в последния си ден на тази земя изглеждаше с четирийсет години по-стара от реалната си възраст. Смъртта й беше жестока и грозна. Пред очите на седемгодишната Джесика. Тогава беше твърде малка, за да прецени реалните измерения на травмата. Но тя оставаше в нея и до днес, някак неусетно помагайки й да осъзнае, че нормалните неща в живота на нормалните хора никога няма да бъдат част от нейния.

Когато в детството ти се случи нещо потресаващо, то те променя завинаги. Сякаш част от мозъка ти изключва и отказва да узрее. Дори и като възрастен нямаш сили да се бориш с него. То просто остава в теб до последния ти ден. Няма терапия, която може да го излекува. Нищо не може да срути високата стена, която те огражда от всички страни.

Ръката й лежеше върху пистолета под възглавницата. Масичката продължаваше да затиска вратата.

Тази нощ щеше да спи добре.

Може би за последен път в живота си.

10

Роби седеше на маса с изглед към улицата и местеше поглед от витрината към телевизора над бара и обратно. Основната новина в емисията беше арабската среща на високо равнище, която щеше да се състои в Канада. Изборът на толкова отдалечено от въоръжените конфликти и бруталните терористични актове място очевидно беше направен с надеждата за постигане на по-скорошно примирие. „Целта на организираната от ООН среща е да се отвори нова страница на сътрудничество между държавите, които толкова дълго време воюват помежду си“, добави водещият.

— Желая ви успех — каза под носа си Роби.

После на екрана се появи реклама на хапчетата против импотентност „Циалис“: мъж и жена на средна възраст, излегнали се във вани на открито. Явно това беше някаква сексуална метафора, която той така и не можеше да схване. Ваните изчезнаха. На екрана се появи друг водещ, който започна да говори за предстоящото посещение на президента в Ирландия, където щеше да председателства симпозиум, посветен на международния тероризъм и борбата с него.

— И по този въпрос ви желая успех — промърмори Роби.

Отмести очи от екрана точно навреме за да зърне Никол Ванс, която бързаше по тротоара. Роби погледна часовника си. Беше закъсняла с петнайсетина минути. В движение си слагаше руж и червило, оглеждайки резултатите в огледалцето на портативен дамски комплект. Той отбеляза, че е сменила работните си дрехи с рокля и обувки на висок ток. Вероятно това бе причината за закъснението й.

За щастие, тя не го забеляза, докато прибираше кутийката в чантата си и се насочваше към входа на ресторанта. Повечето жени не обичаха да ги гледат, когато се разкрасяват.

— Отслабнал си — каза Никол Ванс, докато сядаше срещу него.

— А ти май си затрупана с работа — отбеляза Роби.

— Извинявай, че закъснях. Забави ме едно разследване.

Келнерът се появи да вземе поръчките им. Роби го изчака да се отдалечи, сдъвка парче солета и подхвърли:

— Нещо ново ли?

— Най-после нещо интересно — отвърна тя.

— Мислех си, че всичките ти случаи са интересни.

— Лошите обикновено са твърде очевидни. Нещата се свеждат до събиране на доказателства, а това бързо омръзва.

— Ще ми разкажеш ли кое му е интересното сега?

— Не мога да говоря за текущи разследвания, Роби, знаеш го. Освен ако не са те прехвърлили във ФБР и никой не се е сетил да ми каже. — Погледна го в очите и попита: — Е, пътувал ли си напоследък?

— Вече ми зададе този въпрос.

— А ти не ми отговори.

— Напротив. Казах ти, че попътувах малко.

— И по-точно?

— Защо се интересуваш от моите пътувания? — попита той.

— По света се случват интересни неща. Включително и в задния ни двор.

— Както винаги — кимна той. — И какво от това?

— Не съм в пълно неведение относно начина, по който си изкарваш хляба.

Роби погледна наляво, после надясно, след което закова очи в лицето на Ванс.

— Съжалявам — побърза да се извини тя. — Това не биваше да го казвам.

— Именно — кимна той.

— Разговорът пое в погрешна посока.

Роби замълча.

— Добре де, сбърках. Е, как я караш?

— Зает съм, също като теб. — Помълча малко и добави: — Няколко пъти мислех дати звънна, но все изникваше нещо неочаквано. Напоследък около мен е пълна лудница.

— Да ти призная, доста съм изненадана, че изобщо си се сещал за мен — каза тя.

— Защо? Нали се разбрахме да се чуваме?

— Оценявам това, Роби. Но твоята работа не предполага кой знае колко свободно време.

— Твоята също — отбеляза той.

— Много добре знаеш, че нещата са различни.

Питиетата пристигнаха и Ванс отпи глътка от чашата си.

— О, божествено е!

— Усещаш ли вкуса на лен?

— Всяко влакънце — усмихна се тя, поставяйки чашата си на масата.

— Чувството за хумор винаги помага — отбеляза той.

— Много хора ми го казват, но напоследък намирам все по-малко поводи да се смея.

— А това ни връща към тази вечер. Защо всъщност ме покани? Хайде, бъди откровена.

— Среща между двама приятели, нищо повече.

— Единият от които е федерален агент, който се скъсва от работа? — недоверчиво я погледна той.

— Няма специална причина, Роби.

Той мълчеше и я гледаше.

— Добре де, има една — призна тя.

— Да я чуем.

Тя се приведе напред и сниши глас:

— Дъглас Джейкъбс.

— Кой е той? — безизразно попита Роби.

— По-скоро кой беше той. Джейкъбс е мъртъв. Застрелян в кабинета си.

— Съжалявам да го чуя. Какво се е случило?

— Не съм сигурна. По всяка вероятност е бил служител на АСОР. Познаваш тази агенция, нали?

— Чувал съм за нея.

— Казвам „по всяка вероятност“, защото всички лъжат като бесни, когато ги попитам.

— Защо?

— Знаеш защо, Роби. Това е шпионска територия. А там всички лъжат.

— Невинаги.

— Поне през повечето време — каза тя, отпи глътка от коктейла си и настоятелно го погледна. — Сигурен ли си, че не познаваш Джейкъбс?

— Никога не съм го виждал — отвърна искрено той.

Ванс се облегна назад и скептично го изгледа.

— Ти познаваш ли всички, които работят във ФБР? — контрира Роби.

— Не, разбира се. Бюрото е прекалено голямо.

— Ето, виждаш ли?

— Интуицията ми подсказва, че Джейкъбс е бил замесен в нещо важно. А това, което му се случи, е стреснало някои хора на много високи позиции.

Интуицията ти е вярна и по двата пункта, помисли си Роби.

— Дори и да знаех нещо, няма начин да ти кажа, Ванс — поклати глава той. — Наясно си.

— Но една жена винаги може да се надява, нали? — усмихна му се тя подкупващо, пресуши чашата си и вдигна ръка за още една.

Изядоха вечерята си в мълчание. Когато приключиха, Ванс вдигна глава.

— Така и не получих пълна информация за събитията след Мароко.

— Сигурен съм, че не си.

— Но нещата се развиха добре за теб, нали?

— Разбира се. Всичко е окей.

— Той излъга — добави Ванс. — Кажи ми за онази история в Белия дом…

— Какво за нея?

— Ти участваше, нали? Всъщност беше главната фигура…

— Официално не — отвърна той.

— Но иначе да, нали? Особено по най-важните аспекти.

— Това е стара история. Аз не си падам по историческите анализи, предпочитам да гледам напред.

— Умението ти да разделяш нещата е изумително, Роби.

— Част от професията — сви рамене той. — Закъснелите оценки не вършат работа. Човек извлича поука от грешките си и продължава напред. Но всяка ситуация е различна и изисква специално внимание.

— Както при моите разследвания — кимна тя. — Още колко време ще вършиш това, което вършиш?

— А ти?

— Вероятно докато имам сили.

— Наистина ли мислиш така?

— Не знам, Роби. Ти казваш, че гледаш напред. Аз обаче предпочитам да живея в настоящето. И тъй, кога възнамеряваш да кажеш сбогом?

— Предполагам, че решението няма да е мое.

Ванс замислено се облегна назад.

— Може би трябва да направиш така, че да е твое — каза тя.

— На тази територия това е изключено.

Замълчаха. Ръцете им си играеха с чашите.

— Виждал ли си Джули? — попита накрая Ванс.

— Не.

— Нали й обеща да поддържате връзка?

— И на теб ти обещах и виждаш какво стана…

— Но тя е още дете — каза Ванс.

— Точно така. Всичко е пред нея.

— Обещанието си е обещание.

— Вече не съм й нужен. Животът й е ясен и подреден. Нямам намерение да променям това.

— Колко благородно от твоя страна!

— Наричай го както искаш.

— Ох, с теб наистина се контактува адски трудно!

Той не реагира.

— Предполагам, че докато вършиш това, което вършиш, винаги ще е така — добави тя.

— Именно — отвърна той.

— Нима никога не си пожелал да промениш живота си?

Роби понечи да отговори на този привидно прост въпрос, но изведнъж осъзна, че той съвсем не е такъв.

— Отдавна съм престанал да желая каквото и да било, Ванс — отвърна той.

— Тогава защо продължаваш? — попита тя. — И моят живот е истинска лудница, но не може да се сравнява с твоя. На мен все пак ми остава удовлетворението, че вкарвам отрепките на топло.

— Нима мислиш, че при мен не е същото?

— Не знам. Същото ли е?

Роби хвърли няколко банкноти на масата и се изправи.

— Благодаря, че се обади. Желая ти успех в разследването.

— Наистина ли?

— Повече, отколкото предполагаш.

11

Джесика Рийл напусна Ню Йорк и отлетя за Вашингтон. Именно там й предстоеше следващата задача, която си бе поставила.

Подходите към мисията й бяха три. Да, точно така. Защото работата й във Вашингтон всъщност беше част от мисия.

Първият подход беше да започне от долу и да тръгне нагоре.

Вторият — от горе надолу.

А третият — някаква странна и непредвидима смесица от двата.

Първият подход беше по-чист, макар и в символичния смисъл на думата.

Третият подход увеличаваше шансовете й за успех, а също така и способността й да оцелее.

Избра успеха и оцеляването, обръщайки гръб на символиката.

Тази част на Вашингтон беше пълна с офис сгради, всичките празни в този късен час. В тях работеха безброй висши държавни служители, както и дори още по-влиятелни хора от частния сектор.

За Рийл това нямаше никакво значение. Бедни, богати или някъде по средата — тя просто отиваше там, където трябваше да бъде. И убиваше този, когото й бяха заповядали да убие. Беше машина, която изпълняваше заповедите с хирургическа точност.

Пъхна миниатюрна слушалка в лявото си ухо и свърза кабела с устройството на колана си. После приглади косата си и разкопча якето си. Пистолетът й бе в раменния кобур.

Погледна часовника си и започна да пресмята. Разполагаше с трийсетина минути, за да обмисли онова, което предстоеше да свърши.

Дъждът най-после беше спрял. Нощта беше хладна и ясна. Както можеше да се очаква по това време на годината. Улиците бяха пусти в късния час.

Стигна до ъгъла и зае позиция край едно дърво, под което имаше пейка. Докосна слушалката в ухото си и отново погледна часовника.

Беше пленница не само на времето, а и на точния му разчет до секунди. Миг избързване или закъснение, и щеше да е мъртва.

Слушалката й съобщи, че мъжът е потеглил. Малко по-рано от предвиденото и след десет минути щеше да мине оттук. Фактът, че знаеше честотите на ЦРУ, беше огромно предимство.

Бръкна в джоба си за устройството — матирана черна кутийка десет на петнайсет сантиметра с два бутона отгоре. Най-важната вещ след пистолета й. Без нея планът й можеше да проработи само с помощта на огромна доза късмет.

Но Рийл не можеше да разчита на късмета.

Отдавна съм изразходила целия късмет, който ми се полага, помисли си тя.

После видя колата, която се приближаваше по улицата.

Линкълн.

Черен.

Дали изобщо ги произвеждат в други цветове?

Нуждаеше се от потвърждение. В този град имаше толкова черни линкълни, колкото риби в океана. Вдигна прибора за нощно виждане пред очите си и го насочи към предното стъкло. Останалите прозорци бяха затъмнени. Видя това, което й трябваше, свали оптиката и я прибра в джоба си. После извади тънко като молив фенерче и даде уговорения сигнал. Отвърна й бързо примигване на друго фенерче. Тя прибра своето, стисна черната кутийка и огледа пустата улица.

Това, което предстоеше да се случи, й беше струвало сто долара. Надяваше се, че не е похарчила парите си напразно.

Натисна десния бутон на кутийката.

Близкият светофар светна в жълто, а след това в червено.

Тя прибра кутийката.

Линкълнът спря на светофара.

Фигурата изскочи от мрака и се насочи към него. В едната си ръка държеше кофичка, а в другата гъба. Водата се разплиска по предното стъкло.

— Хей! — извика шофьорът, след като смъкна прозореца си.

Хлапето беше чернокожо, най-много на четиринайсет години. Използва гъбата в ръката си, за да избърше пяната от стъклото.

— Махай се, да те вземат мътните!

Светофарът все още беше червен.

Рийл извади пистолета и го подпря на ниския клон, зад който беше заела позиция. Върху дулото беше монтиран оптически мерник, а самото дуло беше значително по-дълго от стандартните, позволявайки стрелба на далеч по-голямо разстояние, отколкото с обикновен пистолет.

Хлапето мина от другата страна на лимузината, за да избърше пяната от останалата част на стъклото.

Прозорецът откъм пасажерската седалка се смъкна надолу.

На нея седеше бодигардът.

Рийл очакваше това да се случи, тъй като мъжът на задната седалка беше заел мястото зад шофьора. Цялата работа беше в ъгъла на прицела.

Тя изпусна въздуха от гърдите си и пръстът й обхвана спусъка.

Връщане назад нямаше.

Чернокожото хлапе изтича обратно към прозореца на шофьора и протегна ръка.

— Супер чисто. Дай една петачка.

— Вече ти казах да се махаш! — изкрещя шофьорът.

— Мама се нуждае от операция.

— Ако след две секунди още си тук…

Изречението остана недовършено, защото Рийл натисна спусъка.

Куршумът мина диагонално между шофьора и бодигарда и се заби в челото на мъжа на задната седалка.

Рийл прибра пистолета в джоба си, а след това натисна другото копче на черната кутийка.

Светофарът светна зелено.

Но линкълнът не потегли.

Шофьорът и бодигардът изскочиха от колата и закрещяха.

Хлапето с гъбата бе хукнало едновременно с изстрела и беше изчезнало.

Мъжете бяха оплискани с кръв.

Рийл безшумно потъна в нощта. Пръстите й сръчно разглобяваха пистолета, без да го вадят от джоба.

Тялото на Джим Гелдър увисна на предпазния колан. Парче от мозъка му беше залепнало за задното стъкло.

ЦРУ трябваше да си потърси нов заместник-шеф.

Докато двамата мъже тичаха наоколо, търсейки стрелеца, Рийл спокойно се спусна в близката станция на метрото и взе първия влак, който изскочи от тунела. След броени минути беше на километри от местопроизшествието.

Забравила за Джим Гелдър, тя насочи вниманието си към следващата мишена в списъка си.

12

В света на Роби нямаше голяма разлика между деня и нощта. Работното му време не беше от девет до пет и по тази причина седем вечерта беше съвсем удобно време за начало на мисията.

Достъпът до Източния бряг на Вирджиния, отвъд залива Чесапийк, не беше лесен, независимо дали се придвижваш с кола, автобус или самолет. А влакове до там нямаше.

Роби избра шофирането, защото обичаше да държи контрола в свои ръце.

Потегли на юг и сравнително бързо стигна до Норфък. От там пое на север през залива Чесапийк по моста тунел, който свързваше Източния бряг с останалата част на щата Вирджиния. Това уникално съоръжение представляваше серия от ниски мостове с дървени пилони, които периодично потъваха в дълги около километър и половина тунели, прокопани в изкуствените острови, а след това отново се издигаха нагоре, високо над двата навигационни канала. Малко след единайсет мостът тунел най-после остана зад гърба му и колелата стъпиха на твърда земя.

Вирджинската част на Източния бряг се състоеше от два провинциални окръга — Акомак и Нортхамптън. И двата бяха плоски като тепсия, покриващи сричката „ва“ от картата на полуостров Делмарва. Общото им население беше около четирийсет и пет хиляди закалени жители, докато в географски по-малкия от тях окръг Феърфакс, Вирджиния, живееха над милион. Земята тук беше предимно земеделска. На нея се сееха памук и соя, а останалият поминък се изчерпваше с отглеждането на пилета.

На Източния бряг имаше и една инсталация на НАСА, наречена „Уолъпс Флайт Фасилити“. Тя беше разположена на остров Чинкотийг, където живееха на свобода големи стада диви понита.

Тази вечер Роби търсеше нещо друго, не по-малко диво — един дяволски свиреп убиец, който работеше за други хора.

А може би за себе си, помисли си той.

Измина още петнайсет километра. Наоколо нямаше следи от живот. В далечината, съвсем близо до бреговата линия, забеляза петънце, което беше малко по-тъмно от нощта. Пое надолу по някакъв черен път и след известно време спря пред него. Петънцето се оказа малка хижа с дъсчени стени, посивели от слънцето и соления въздух. Вълните на Атлантическия океан неуморно блъскаха каменистия бряг зад хижата. Едри скални късове образуваха нещо като предпазна стена, издигаща се сред пяната.

Да, това наистина беше океанският бряг, който обаче нямаше никакви шансове да се превърне в туристическа дестинация. Роби разбираше много добре защо Джесика Рийл е избрала да живее тук. В пълна, умишлено търсена изолация. Явно тази жена не се нуждаеше от компания.

Роби остана в колата, внимателно оглеждайки хижата.

Небето над нея беше по-тъмно от нощта и предвещаваше буря. Почвата наоколо беше глинеста, подходяща за засаждане на растения, но не и за строителство на къщи. Тази пред очите му нямаше дори мазе. Не беше трудно да си представи как в някой момент океанът ще предяви права над нея.

Гледана отстрани, хижата предлагаше нещо като малък навес и нищо повече. Нямаше градина, нямаше тревна площ.

Рийл очевидно водеше примитивен живот. Роби се почуди откъде се снабдява с провизии. Да не говорим за услугите на водопроводчик или електротехник. Може би нямаше нужда от подобни неща.

Той дори не знаеше колко често идва тя тук. Със сигурност не очакваше да е дошла сега. Но очакванията бяха едно, а фактите — съвсем друго.

Слезе от колата с пистолет в ръка. Отмести се встрани от правата линия между себе си и вратата. Наоколо нямаше дървета, зад които би могъл да заеме позиция евентуален стрелец. Голата равна земя не предлагаше никакви други укрития. Нямаше как някой да го издебне, изчаквайки фигурата му да попадне в кръстчето на мерника.

Всичко това трябваше да го успокои.

Но не се получи. Може би защото и той нямаше къде да се скрие.

Или защото пропускаше нещо.

Трябва да имаш някакъв план, за да обитаваш подобно място. Защитна преграда, дори и да не прилича на такава. Ако той живееше тук, със сигурност би помислил за подобно нещо. Двамата с Рийл не бяха толкова различни, особено когато ставаше въпрос за оцеляване.

Приклекна и започна да се оглежда. Хижата беше тъмна. И най-вероятно празна. Което съвсем не означаваше, че достъпът до нея е безопасен.

Не беше задължително Джесика Рийл да си е у дома, за да ликвидира евентуалните натрапници.

Роби направи две обиколки около постройката, бавно стеснявайки кръга. Откъм страната на океана имаше малък басейн, разположен на трийсетина метра от задната врата. Освети го с фенерчето си. Водата изглеждаше чиста, въпреки че почвата наоколо беше кална и покрита с мъх и лишеи.

Нищо друго извън този факт не привлече вниманието му.

С изключение на самата хижа.

Приклекнал в центъра на празното място, Роби преценяваше ситуацията. В крайна сметка планът за атаката се появи в главата му и той се върна обратно, за да вземе някои неща от колата си. Те се побраха в дълга кожена торба, която Роби преметна през рамо. После бавно започна да се промъква към хижата. Спря на около трийсет метра от входната врата, извади късата пушка и я зареди с един патрон. Прицели се и натисна спусъка. Куршумът проби дървото и проникна във вътрешността.

Не се случи нищо друго.

Вкара още един патрон и се прицели в дъските на малката веранда. Разлетяха се трески.

Не се случи нищо друго.

Третият куршум улучи ключалката и вратата се отвори.

Но това беше всичко.

Той прибра пушката в кожената торба и я отнесе обратно в колата. Но преди това извади от нея някакъв дребен предмет и го пъхна в джоба на якето си.

Роби пое напред, ниско приведен и с насочен пистолет. Спря на няколко крачки от хижата, извади предмета и го вдигна пред очите си. Взря се в малкия цветен дисплей.

Не се появиха никакви термални изображения.

Рийл не беше в хижата. Освен ако не се беше замразила. Така или иначе, вътре нямаше жива душа.

Но това все още не означаваше безопасност.

Нямаше как да сканира вътрешността на хижата за бомби, както го правеха по летищата. Нямаше подръка и кучета, обучени да надушват експлозиви. Което означаваше, че в даден момент ще се наложи да рискува. Нямаше за кога да отлага. Прибра термалната камера и извади малка метална кутийка.

Бутна вратата и влезе. Взираше се в електронното устройство, което можеше да открие и най-тънките жици. Освен това внимаваше къде стъпва. Търсеше дори и най-малката разлика в цвета на дюшемето. Всяка по-нова дъска означаваше опасност, защото уредът не можеше да засече евентуалното присъствие на противопехотна мина под нея.

Обиколи стаите, но не откри нищо. Това не му отне много време, тъй като къщичката беше съвсем малка. Направи му впечатление, че отвътре прилича на неговия апартамент — не по размери или вътрешно устройство, а по това, което се намираше в нея.

Или по-скоро не се намираше. Никакви лични вещи. Никакви снимки, сувенири или други джунджурии. Нищо, което да свидетелства за присъствието на Рийл. Тук или където и да било другаде.

Точно като мен.

Прехвърли се в кухнята в момента, в който телефонът му издаде кратък сигнал.

Погледна дисплея.

Текстът беше изписан с главни букви:

ГЕЛДЪР ЗАСТРЕЛЯН В КОЛАТА СИ ВЪВ ВАШИНГТОН. ЗАПОДОЗРЯНА Е РИЙЛ.

Роби прибра телефона и се замисли.

Новината без съмнение беше много тревожна, но той беше обучаван да не реагира емоционално. Първата му мисъл беше да изчезва от тук. Беше рискувал много, а получи малко.

Обърна се към вратата вдясно от себе си. Беше тясна и вероятно водеше към малък килер. Запита се защо не я беше забелязал по-рано, но после отчете, че е боядисана в същия цвят, в който беше боядисана цялата кухня. Не беше добре затворена. Той стисна пистолета с две ръце и я побутна с крак.

Килерът се оказа празен.

Цялото пътуване до тук беше губене на време.

А по същото това време Рийл беше ликвидирала втория човек в Управлението. Бележеше точки, докато той все още загряваше.

Включи фенерчето да огледа малкото помещение, въпреки че то очевидно беше празно. И тогава видя думата, изписана на отсрещната стена:

СЪЖАЛЯВАМ.

Отвори с ритник задната врата, преценил, че това е по-лесният път навън, който ще му позволи да се изтегли, без да се връща по стъпките си.

Идеята изглеждаше добра. И най-вече по-безопасна.

После долови пукот, последван от тихо свистене. И добрата идея бързо се превърна в кошмар.

13

Тихата и спокойна нощ над Източния бряг изведнъж се озари от огнено кълбо.

Малката хижа от сухо дърво пламна като факла. Роби скочи от задната веранда, претърколи се през глава и хукна да бяга.

Стени от пламъци светкавично се издигнаха от двете му страни и образуваха коридор, по който трябваше да се изтегли. Това означаваше, че горивото бе внимателно разлято по пръстта, а след това запалено — най-вероятно от същия източник, който бе възпламенил и хижата.

Останал без избор, той продължаваше да тича напред.

Към басейна, който беше зърнал преди малко.

Миг по-късно остатъците от хижата се взривиха. Той се просна на земята, зашеметен от ударната вълна. На сантиметри от огнената стена.

Отново скочи на крака и удвои усилията си. На всяка цена трябваше да стигне до водата — най-добрия лек срещу огъня.

Но нещо му направи впечатление, принуждавайки го да се закове на място.

По повърхността на водата нямаше пяна. Нямаше ги и дребните лишеи, въпреки че околността беше покрита с тях.

Какво ги беше премахнало?

И защо беше принуден да тича към единственото място, което предлагаше спасение?

Роби хвърли пистолета си над огнената стена, придърпа якето над главата и раменете си и направи решителен скок вляво, усещайки как пламъците го изгарят като силна киселина. Падна от другата страна и продължи да се търкаля, за да изгаси подпалените си дрехи. Спря точно в мига, в който пламъците достигнаха басейна.

Експлозията беше толкова силна, че го вдигна във въздуха. За щастие, се приземи по гръб в някаква плитка локва, която значително смекчи удара.

Надигна се. Краката му трепереха. Якето му беше изчезнало, а ризата му висеше на парцали. Нямаше представа къде е паднал пистолетът му. Слава богу, че панталонът и обувките му не бяха много пострадали. Бръкна в джоба си за ключовете на колата, но бързо ги изпусна. Пластмасовата плочка беше толкова нагорещена, че опари пръстите му.

Наведе се да ги вземе, внимавайки да не се изгори отново. После мълчаливо загледа горящия басейн.

Там нямаше мъхове и лишеи въпреки изобилието им наоколо. Обяснението беше само едно — басейнът бе напълнен с някаква възпламенителна течност. Остана озадачен, че не я е подушил по време на краткия си оглед. Но имаше много начини да се премахне натрапчивата миризма. А и океанът помагаше със солените си изпарения.

Погледна към мястото, където доскоро се издигаше хижата на Рийл.

СЪЖАЛЯВАМ.

Наистина ли съжаляваш, Джесика? Той се съмняваше.

Дамата решително играеше на сигурно. Но и Роби не беше очаквал нещо по-различно.

Откри якето си, а малко по-късно и пистолета, на който му нямаше нищо. Беше прелетял над някаква локва, приземявайки се на покрита с чакъл пътечка. Но якето почти беше изгоряло. Той опипа издутината в джоба. Телефонът. Съмняваше се, че гаранцията на производителя покрива подобни изпитания.

За късмет, портфейлът му беше в задния джоб на панталона и не беше пострадал.

Роби закуцука към колата си. Почти не чувстваше дясната си ръка и левия си крак, които сякаш бяха замразени. Влезе в колата и заключи вратите, въпреки че в радиус от километри наоколо едва ли имаше други хора. Запали двигателя, включи осветлението в купето и разгледа лицето си в огледалото за обратно виждане.

Поражения нямаше.

За разлика от дясната му ръка, която беше получила сериозни изгаряния.

Той смъкна прогорения си панталон и разгледа левия си крак. Видя голямо червено петно в горната част на бедрото си. Парче от панталона му беше залепнало в средата на петното.

Извади аптечката и се зае да почиства изгарянията си, доколкото бе възможно. После ги намаза с дебел слой мехлем, покри ги с марля и лейкопласт и захвърли аптечката на съседната седалка.

Направи маневра и пое по обратния път. Нямаше начин да осъществи контакт нито със Синия, нито с когото и да било друг. Не можеше да потърси и медицинска помощ, тъй като това би означавало твърде много обяснения.

Макар и тотално изолиран от останалия свят, Източният бряг беше достатъчно гол, за да привлече внимание с високите пламъци от пожара. В потвърждение на този извод съвсем скоро се размина с полицейска кола с включени сигнални светлини и сирени. Ченгетата едва ли щяха да открият нещо.

Роби се прибра във Вашингтон в ранните часове на деня. Когато влезе в апартамента си, първата му работа беше да извади резервния телефон и да се обади на Синия. Разказа му накратко какво се е случило.

— Имал си късмет, Роби.

— Да, можеше да бъде и по-зле. Кажи за Гелдър.

Синия го осведоми лаконично за мястото и часа на убийството.

— Това ли е всичко? Само къде и кога? Никой ли не е забелязал Рийл?

— Ела тук, ще се погрижим за изгарянията ти.

— Някакви идеи защо е застреляла втория човек в ЦРУ? — продължи да настоява Роби.

— Това биха били само теории, поне за момента.

Нещо в гласа на Синия накара сърцето на Роби да пропусне един такт.

— Какво не ми казваш? — попита той.

Синия не отговори.

— Ще дойда, но след час-два. Искам да проверя някои неща.

— Трябва да ти дам нова дестинация.

— Защо ми е?

Синия просто му продиктува адреса и затвори.

Роби остави телефона и пристъпи към прозореца.

Предишната вечер Рийл беше дошла тук, за да убие Гелдър. Поне такава беше официалната версия, но Роби имаше чувството, че е вярна.

В такъв случай шансовете да е все още в града бяха големи. Не беше лесно да отговори на въпроса защо. Самият той винаги изчезваше веднага след поредното убийство. По очевидни причини.

Но сега обстоятелствата все пак бяха различни, нали?

Както за мен, така и за нея.

Роби свали марлята от изгарянията си, взе душ, сложи си нови превръзки и облече чисти дрехи.

Синия му беше посочил мястото на покушението. Там със сигурност вече гъмжеше от ченгета. Едва ли можеше да направи нещо, освен да наблюдава. Но понякога наблюденията водеха до големи разкрития. Оставаше му да се надява, че този случай ще е такъв.

Докато крачеше към колата си, му хрумна една тревожна мисъл: едва ли щеше да оцелее в още една нощ като тази, която отминаваше. През цялото време Рийл беше на крачка пред него. Често се случваше обектът и преследвачът да разменят ролите си.

Очевидно Рийл беше наясно какво върши.

А той все още не успяваше да отгатне предварително действията й. Нищо чудно това да продължи до самия край, помисли си той.

За момента всички шансове бяха на страната на Джесика Рийл. А Роби не виждаше как и кога би могъл да промени нещата.

Потегли, щом се развидели.

Столицата на страната се пробуждаше за поредния хубав ден.

А той се радваше, че все още е жив да го посрещне.

14

Беше оцелял. Рийл го видя на лаптопа си.

Под навеса беше монтирана камера, обърната към хижата. Благодарение на сателитната връзка с нея тя видя появата на Роби, който слезе от колата си и започна оглед на мястото.

Не беше надникнал под навеса и това можеше да се отчете като негова грешка.

А тя остана доволна, че и Роби допуска грешки.

Но представянето му след това беше наистина забележително. Беше отгатнал, че басейнът е капан, и беше рискувал да се хвърли срещу огнената стена, за да оцелее.

Тя натисна няколко клавиша и изгледа записа още веднъж, този път на забавен ход.

Роби изскочи от хижата и фигурата му се стопи сред високите пламъци. Те трябваше да го отведат директно до басейна, който изглеждаше единственото му спасение, но на практика беше подготвен да се превърне в неговия гроб.

А после въпреки огромното напрежение той беше успял да запази самообладание. Надуши заложения в басейна капан и предприе рискования полет през огнената стена с надеждата да остане жив.

И успя.

Тя стопира кадъра, на който Роби крачеше обратно към колата си.

Дали и аз бих могла да направя същото? Дали съм добра колкото него?

Заковала поглед в екрана, тя се опита да разбере какво му минава през главата в момент като този.

Но лицето му си оставаше неразгадаемо.

Лице на добър покерджия.

Не, по-скоро на страхотен покерджия.

Затвори капака на лаптопа, изтегна се на леглото и се зае да разглобява 9-милиметровия глок, който измъкна от кобура на колана си. Без да гледа, както я бяха учили.

След това го сглоби, пак по същия начин.

Това упражнение винаги я успокояваше и й помагаше да мисли по-добре. А в момента наистина се нуждаеше от ясна мисъл.

Защото водеше бой на два фронта.

В списъка й имаше и други имена. На хора, които вече бяха предупредени и предпазните им черупки ставаха все по-дебели и по-твърди.

Като тази на Уил Роби, който със сигурност бе доста разгневен от почти успешния й опит да го ликвидира. Сега предстоеше ответната му атака.

А това означаваше, че тя трябва да има очи и на тила, за да вижда и двата фронта едновременно. Трудна, но не и невъзможна задача.

Роби беше посетил хижата на Източния бряг, за да научи нещо повече за нея. Но не беше получил нищо освен един опит да бъде убит.

Сега обаче на нея й трябваше повече информация за него. Беше предположила, че ще възложат на него да я открие. Епизодът при хижата го потвърждаваше.

Рийл стана от леглото, проведе един телефонен разговор и започна да се облича. Дънки, пуловер, ботуши и суичър. Пистолетът беше в кобура на колана й. Ножът „Ка-Бар“ в кожен калъф бе прикрепен към лявата й ръка, скрит под ръкава на суичъра. Ако се наложеше, можеше да го измъкне за част от секундата.

Външният вид беше основният й проблем, въпреки че изглеждаше различно. Очите бяха навсякъде. Голяма част от Съединените щати и цивилизования свят се беше превърнала в една гигантска камера. Бившите й работодатели щяха да използват сложен софтуер за електронно наблюдение и огромна база данни с милиард лица, сред които да разпознаят нейното. И щяха да го вършат 24 часа в денонощието седем дни в седмицата.

При толкова много ресурси срещу себе си Рийл нямаше право на грешка. Беше си изградила надеждна защитна стена, но нищо не можеше да бъде перфектно. Всяка отбранителна линия във всяка война рано или късно биваше пробита. А тя не хранеше илюзии, че точно нейната ще е рядко изключение.

Рийл взе такси до едно от оживените кръстовища, откъдето тръгна пеша. Разходката продължи около трийсет минути, спокойна и сякаш безцелна. През това време обаче тя използваше всичките си умения, за да открие евентуалните си преследвачи. Вътрешният й радар бе постоянно включен.

Пристигна на мястото малко по-рано от предвиденото и се зае да наблюдава от разстояние. Ако нещо предстоеше да се случи, то щеше да стане именно тук.

Мъжът се появи двайсетина минути по-късно. Беше облечен с костюм и приличаше на бюрократ. Какъвто всъщност беше. В ръцете му нямаше обемист плик от кафява хартия. Това отдавна беше минало.

А аз съм достатъчно възрастна, за да си спомням това минало, помисли си тя.

Мъжът си купи вестник от автомата на тротоара. Стъклената вратичка с метална рамка изтрака, а мъжът провери дали е затворена добре. Рутинно действие, което не привлича вниманието.

После се обърна и започна да се отдалечава.

Рийл остана да гледа след него. Секунди по-късно тя се приближи до автомата, вкара няколко монети в процепа и отвори вратичката. Извади най-горния вестник и ловко прибра черната флашка, оставена от човека с костюма.

Това беше твърде старомодна процедура за получаването на дигитална информация. Доставчикът беше стар приятел, който й дължеше услуга, но все още не знаеше, че цялото разузнаване е хукнало по петите й. А решението на шефовете й да запазят в тайна малкото отклонение от служебните й задължения работеше в нейна полза. Това беше потвърдено от „задната вратичка“ в базата данни, която бе отворила преди доста време и която скоро щеше да се затвори окончателно. След което старите й приятели и колеги щяха да направят всичко възможно за физическото й ликвидиране. Засега обаче все още имаше достъп.

Рийл се обърна и започна да се отдалечава. Крачеше спокойно, но всичките й сетива бяха нащрек. Влезе в някакво заведение за бързо хранене и отиде в дамската тоалетна. Там извади флашката и я провери с миниатюрен уред, който трябваше да установи дали в нея не е включено и електронно устройство за проследяване. Старият приятел си е стар приятел, но в шпионския бизнес обикновено има само врагове или хора, които много скоро могат да се превърнат във врагове.

Флашката беше чиста.

Рийл се прибра в хотела по доста заобиколен път, използвайки такси, автобус и метро, а накрая и повървя малко. Два часа по-късно вече беше в стаята си, почти убедена, че действията й през последните три часа са останали незабелязани от хората, които я издирваха.

Изрита обувките си и седна пред бюрото. Отвори лаптопа и включи флашката. Информацията бързо изпълни екрана.

Информация за личния живот на Уил Роби. Или поне онази част от нея, с която работодателят му разполагаше. Някои факти вече й бяха известни. В общи линии животът му беше много близък до този, който водеше самата тя.

И двамата бяха израснали без семейство.

И двамата бяха самотници.

И двамата бяха поели по път, който бързо щеше да завърши с насилствена смърт, ако не бяха приели офертата да служат на страната си.

И двамата имаха проблеми с авторитетите.

И двамата предпочитаха да вървят по свой собствен път.

И двамата бяха изключително добри в работата си.

Никога не бяха претърпявали провал, но не бяха застраховани срещу него.

Обвързването им с други хора беше недопустимо.

Рийл докосна мишката и в дъното на екрана се появиха две снимки.

Първата беше на впечатляващо красива жена на трийсет и пет-шест. Решителността, изписана на лицето й, очевидно беше свързана с нейната професия. Тази жена беше агент на ФБР. По-точно, специален агент Никол Ванс, наричана от приятелите си Ники. Но тя не изглеждаше като човек, който има много приятели — факт, който се потвърждаваше от сбитата информация под снимката.

Ванс беше от онези агенти на ФБР, които „умират трудно“. Със своята самоотвержена и безкомпромисна работа беше успяла дори да се пребори с обичайното предубеждение към нейния пол, присъщо на всяка компания и агенция. Звездата й бе изгряла благодарение на личните й качества и смелостта й.

Тя водеше разследването на убийството на Дъг Джейкъбс от страна на ФБР.

И познаваше Роби. Бяха работили заедно.

Ванс би могла да се превърне в проблем. Или пък в неочакван актив. Само времето щеше да покаже.

Рийл запомни всяка черта от лицето на Ванс, а също и всяка дума от наличната информация. С течение на времето всеки, работещ в тази област, овладяваше техниката на запаметяването. Без нея не можеше да оцелее.

След това насочи вниманието си към втората снимка.

Бележките под нея сочеха, че момичето е едва четиринайсетгодишно.

Джули Гети.

Осиновена. Родителите й станали жертва на убийство.

Тя също беше работила с Роби, макар и неофициално. Беше демонстрирала бърз ум, висока интелигентност, твърдост и умение да се приспособява. Беше оцеляла в условия, при които мнозина възрастни биха се пречупили. И още нещо, може би най-важното: Роби очевидно беше привързан към нея. Рискувал бе многократно, за да й помогне.

Рийл опря брадичка на сключените си ръце и дълго гледа момичето. То излъчваше някаква особена житейска мъдрост, неприсъща на годините й. Джули Гети беше страдала много. Но беше оцеляла. Преживените страдания винаги оставяха следи. Превръщаха се в част от теб. Като втора кожа, която не можеш да смъкнеш от себе си. Една твърда и почти непробиваема обвивка, която в крайна сметка не служеше за нищо, защото хората не бяха устроени така — сърцето и душата винаги можеха да бъдат унищожени.

Рийл позвъни на румсървиса. Продължаваше да гледа тази снимка и след като погълна храната си и премина на кафето.

Вече беше запаметила всички подробности. Знаеше къде и с кого живее Джули Гети, кое училище посещава. Знаеше и че Уил Роби нито веднъж не я бе посетил.

Рийл знаеше защо.

Той я предпазва. Държи я далече от своя свят.

Който е и мой свят.

Това не беше място за аматьори, независимо колко са талантливи.

Джули беше единствено дете, останало кръгъл сирак след убийството на родителите й. Рийл знаеше какво означава това — да не разчиташ на никого освен на себе си.

Самата тя се беше оказала в това положение далеч преди възрастта на Джули. Никой с нормално детство не би избрал да си изкарва хляба с онова, което вършеше Рийл. Но когато си принуден да съществуваш в едно мрачно настояще, изпълнено с постоянна и мъчителна болка, то сякаш те принуждава да хванеш пистолет или нож и да убиваш, да убиваш… Включително и с голи ръце. Когато обстоятелствата са такива, че не ходиш на училище, не спортуваш, не членуваш в младежки клубове и не ставаш мажоретка, нито имаш родители, при които да се прибереш, просто свикваш с това, което Рийл беше вършила през по-голямата част от съзнателния си живот.

Тя отпи глътка кафе и извърна глава към прозореца, зад който плющеше дъждът. После отново се вгледа в снимката на Джули Гети.

Би могла да бъдеш като мен.

И като Роби.

Но ако имаш право сама да решаваш, когато се появи подобна възможност, просто ù обърни гръб.

Или по-скоро бягай, Джули.

Тя затвори компютъра. Образът на Джули Гети изчезна. Но не съвсем, защото остана запечатан дълбоко съзнанието й.

Джесика Рийл не можеше да се отърси от чувството, че в Джули Гети вижда самата себе си.

15

Отново полицейски ленти. Проблясващи под вятъра и дъжда като усукани златни въжета. Микробуси на ФБР, полицейски коли, заграждения, тълпа любопитни репортери, възпирана от униформени ченгета.

Винаги беше едно и също.

В центъра на цялата суматоха неизбежно имаше поне един труп, а понякога и повече.

Изправен зад загражденията, Роби наблюдаваше всичко това с очите на специалист. След разминаването със смъртта на Източния бряг беше мислил за много неща, но едно от тях не му даваше мира.

Не проверих навеса, преди да вляза в хижата.

Направи опит да си представи нещо интересно там. За съжаление, вече нямаше как да се върне и да провери. Ченгетата със сигурност бяха направили оглед навсякъде. Какво ли са открили?

Обади се на Синия и му зададе този въпрос.

— Навеса вече го няма — каза той.

— Как така го няма?

— Изгорял е в пожара няколко минути след като си напуснал мястото. По всяка вероятност там е имало катализатор и запалителен материал, съдържащ фосфор. Температурата е била толкова висока, че е разтопила и метала. Записите на един от нашите спътници го потвърждават. Полицията е там в момента, но едва ли ще открие нещо.

— Тя знае как да прикрива следите си.

— Нима си очаквал друго?

— Всъщност не.

— Не забравяй да се отбиеш — напомни му Синия.

— Ще се видим по някое време — отвърна Роби, после изключи телефона и продължи да наблюдава действията на полицията и ФБР.

Линкълнът стоеше на същото място, отчасти скрит зад подвижния параван.

Синия вече го беше запознал с повечето детайли на екзекуцията. Защото това беше именно екзекуция. Появило се някакво хлапе и започнало да чисти стъклото на лимузината. Отначало шофьорът свалил прозореца си да го прогони, а после същото направил и бодигардът до него.

Куршумът проникнал през прозореца на бодигарда и пронизал челото на Гелдър. Другите двама мъже останали невредими.

Тя е искала само Гелдър. Логично, защото той беше номер две. Ако Роби беше номер едно в Управлението, той със сигурност щеше да бъде малко нервен, опасявайки се, че е дошъл и неговият ред.

Хлапето беше избягало. Все още го търсеха, но дори и да го откриеха, едва ли щяха да научат кой знае какво. На него просто му бяха платили за определена работа. Едва ли бе обърнало внимание кой му дава парите.

Прехвърлянето от канцеларския плъх Дъглас Джейкъбс на човека, заемащ второто място в йерархията, беше един наистина впечатляващ скок. Какво я беше подтикнало да го направи? Със сигурност си имаше причина. Едва ли теглеше номерата на жертвите си напосоки.

Което означаваше, че Роби трябва да вникне в логиката й. А за тази цел бе необходимо да проучи не само Рийл, а и хората, които беше разстреляла.

Беше сигурен, че досието на Гелдър е доста по-дебело от това на Джейкъбс и че голяма част от него е засекретена. Доколко надълбоко щеше да успее да се разрови? На даден етап неминуемо щеше да се сблъска с дълбоко вкоренената склонност към секретност на служителите в ЦРУ. А той нямаше как да разреши проблем, с който не беше запознат.

Погледна светофара. В момента светеше зелено, но коли не преминаваха, тъй като улицата беше затворена.

Сведе поглед към лимузината, после отново огледа светофара.

Да, тя се беше погрижила и за това.

Отново набра телефона на Синия.

— Нека някой да провери цикъла на светофара, под който се намира колата — каза той. — Бас държа, че тя го е манипулирала, за да задържи лимузината точно там, където се намира в момента. Ако греша, значи е рискувала да се провали при зелена светлина.

— Вече го направихме — отвърна Синия. — Имаме всички основания да смятаме, че устройството е било прехвърлено в режим на ръчно управление.

Роби прибра телефона и започна да се отдалечава, като непрекъснато поглеждаше през рамо, за да установи пътя на куршума.

Спря до някакво дърво, което беше доста далече от местопрестъплението и за момента извън полицейските заграждения.

Огледа най-ниския клон, търсейки следи от дуло. Не откри такива, но това все още не означаваше нищо. После се наведе над ивицата пръст, в която беше посадено дървото, обръщайки внимание и на тротоара около нея.

Синия твърдеше, че очевидци липсват, но на практика бе имало цели трима: двамата охранители в автомобила и хлапето. Охранителите обаче не били видели нищо. Не били в състояние да определят дори посоката, от която е долетял куршумът. От хлапето нямаше да има полза просто защото едва ли знаеше нещо.

Роби прокара мислена линия до страничното стъкло на лимузината. Един изключително прецизен диагонален изстрел между два стационарни обекта, произведен от разстояние.

През нощта.

При условия, далече от идеалните.

И почти несъществуващ марж на грешка.

Тя вероятно бе използвала оптически мерник и хибридно оръжие — нещо средно между пистолет и пушка. Все пак тук не беше Източният бряг. Очевидци можеше да има навсякъде, а това правеше проблематично използването на дългоцевна пушка.

След изстрела Рийл просто беше изчезнала. Стопила се бе във въздуха като дим. Това не можеше да се случи просто ей така. Трябваше да го е планирала.

Отмести очи към храстите около дървото. Забеляза го едва при повторния оглед. Наведе се и го взе в ръка. Беше бяло и готово да се разпадне. Вдигна го под носа си и долови уханието.

Мислено се върна към къщата, откъдето беше застрелян Джейкъбс. Същата работа.

Пусна находката в джоба си. Нямаше намерение да я остави на полицията. В случая ченгетата не бяха негови съюзници.

Огледа се. Четирите посоки предлагаха хиляди потенциални пътища за изтегляне. Рийл бе имала голям избор.

Телефонът му звънна.

Надяваше се, че отново е Синия, може би най-после решил да обясни на Роби защо се държи толкова неадекватно.

Но не беше той.

Беше есемес от Джесика Рийл.

16

Нищо лично.

Роби се втренчи в двете думички, изписани на малкия екран. После очите му се разшириха при следващите:

Част от мен се зарадва, че успя да се справиш.

Без да се замисля, той набра отговора.

Коя част?

Тя не отговори на въпроса, но следващият текст беше още по-изненадващ:

Когато нещата изглеждат прости, те обикновено не са такива. Доброто и злото, правилното и погрешното — всичко това зависи от онзи, който взема решенията. Опитай се да вникнеш в плана, Уил. И си пази гърба.

После телефонът му отново звънна. Този път не беше есемес от Рийл, а обикновено повикване.

— Роби — каза той.

— Трябва да се явите тук. Веднага.

— Кой се обажда?

— От кабинета на господин Тъкър.

Ясно, помисли си Роби. Бяха прихванали есемесите на Рийл, тъй като следяха телефона му след имейла, който беше получил от нея. Той е първият човек в агенцията и очевидно се чувства доста стресиран. Което е нормално.

— Да дойда в Лангли ли?

— Директорът си е у дома. Ще ви приеме там.

Пет минути по-късно Роби беше в колата си и пътуваше към Грейт Фолс, Вирджиния. Пътят беше тесен и изпълнен със завои, но това гористо и привидно затънтено предградие се обитаваше от най-богатите и влиятелни хора в страната.

Еван Тъкър живееше в дъното на уличка без изход. На петнайсет метра от дома му тя беше препречена от бетонно заграждение, в центъра на което имаше портал с повдигаща се врата, позволяващ преминаването на автомобилите само един по един. Къщата беше в колониален стил — масивна, с тухлени стени и покрив от кедрови шиндли. Беше разположена върху терен от поне двайсет декара, с басейн, тенис корт и горичка, заемаща половината площ.

Роби спря пред будката на охраната, намираща се встрани от заграждението. Там обискираха не само него, но и колата му, а след това провериха дали очакват визитата му. Наложи се да слезе от колата и да измине пеша разстоянието до къщата.

Очите му се спряха върху мрачното лице на един от пазачите.

— Много държа на това ауди — подхвърли с усмивка той. — Гледай да е тук, когато се върна.

Мъжът дори не се усмихна.

Прибраха му и пистолета, както очакваше. Това го накара да се почувства някак гол, докато крачеше към вратата на къщата.

Там имаше още пазачи, които отново се заеха да го обискират. Сякаш по краткия път до тук би могъл да се сдобие с друго оръжие. После му отвориха и го пуснаха в къщата.

Предположи, че въпреки сравнително ранния час директорът е на крак от мига, в който е научил новината, че са открили заместника му с дупка в челото.

На негово място и той би изгубил съня си.

Въведоха го в просторна, облицована с дърво библиотека. Книгите по рафтовете изглеждаха така, сякаш наистина бяха прочетени. Излъсканото подово дюшеме беше частично покрито с правоъгълен килим. Настолната лампа на бюрото в ъгъла беше запалена. На стола пред него седеше Еван Тъкър.

Беше облечен с тъмен панталон и бяла риза с навити ръкави. Колосаната му яка беше разкопчана, а на бюрото пред него имаше голяма порцеланова чаша.

Той покани Роби да седне и попита:

— Кафе?

— Да, благодаря.

Ескортът изчезна, вероятно за да изпълни поръчката. Роби се облегна назад и огледа човека, който ръководеше ЦРУ.

Изглеждаше по-стар от своите петдесет и четири години. Косата му беше посивяла, талията широка, а ръцете му бяха обсипани със старчески петна. Но лицето му беше това, което казваше всичко: набраздено от бръчки, с подчертана брадичка и торбички под очите, които изглеждаха като бездънни дупки. Напукани тънки устни, пожълтели и неравни зъби, които не се опитваше да скрие. Този човек едва ли има чести поводи да се усмихва, помисли си Роби. Такава му беше работата.

Кафето пристигна. Мъжът, който го донесе, побърза да се оттегли, затваряйки вратата след себе си.

Тъкър натисна някакъв бутон отстрани на бюрото и в стаята се разнесе тихо бучене. Роби погледна към прозорците, над които се спускаха солидни стоманени панели. Вратата бавно се скри зад подобен панел.

Всичко това беше в стил Джеймс Бонд, но си имаше своите основания. Помещението току-що се превърна в ИКПР — изолирана камера за поверителни разговори. Явно това, което предстоеше да чуе Роби, се смяташе за поверителна информация от най-високо ниво в секретната организация.

Тъкър се облегна назад, продължавайки да фиксира госта си.

— Тя контактува с теб — каза с леко обвинителен тон той. — Изпраща ти разни тъпи послания. Сякаш играете някаква игра. На всичкото отгоре те уверява, че всъщност не иска да ти пръсне главата. Надявам се да отчиташ, че това са пълни глупости.

Роби дори не трепна. Никога не го правеше. Защото имаше опасност да пропусне нещо от играта.

— Знам — кимна той. — Но нищо не мога да направя. Вашите хора твърдят, че не могат да я засекат.

— Моите хора твърдят, че тя използва кодиращо устройство, което АНС не може да разбие. Явно се е подготвила добре.

— Но съобщенията, които ми изпраща, все пак съдържат известна информация. Освен това може да допусне грешка. Самата идея да комуникира с мен вече е грешка.

— Тя се надиграва с теб, Роби. Много я бива в това. Чел съм купища рапорти за нея. Много добър манипулатор е. Умее да печели доверие и кара хората да правят това, което иска от тях.

— Но мен се опита да ме изгори жив — каза Роби. — Доста странен начин да спечели доверието ми.

— После обаче ти се извинява. Все едно нищо особено не е станало. А какво иска да каже с предупреждението да си пазиш гърба? Каква игра играе? Сякаш прави всичко възможно да нарочи друг и да изглежда абсолютна невинна. Направо ми се гади от нея!

— Тя може да говори каквото си пожелае, но това не променя моята задача, нали? — отвърна Роби, отпи глътка кафе и остави чашата.

Тъкър продължаваше да го гледа напрегнато, сякаш търсеше някаква несигурност в думите му.

— Гелдър беше свестен човек — каза той. — Джейкъбс също.

— Значи сте познавали и Джейкъбс? — вдигна вежди Роби.

— Не, но мога да кажа, че не заслужаваше да умре от ръката на предател.

— Така е — кимна Роби.

— Ти вършиш това, което върши и тя — изгледа го Тъкър. — Вкарай ме в главата й.

Роби не отговори веднага. Просто не беше сигурен какво се иска от него.

— Мога да ви обясня техниката, с която подхожда към това, което върши, но не и защо е станала предател — предпазливо отвърна той. — Все още не я познавам достатъчно. Задачата ми беше възложена съвсем наскоро.

— Тя не е от тези, които ще чакат тревата да поникне под краката им. Ти също.

— Вече посетих и двете позиции, от които е стреляла.

— И почти се сблъска с агентката на ФБР, която води разследването. А след това я покани на вечеря. Въпросът ми е няма ли конфликт, който ти не виждаш?

— Аз не съм поискал тази мисия, сър. И няма как да съм знаел кой ще поеме разследването от страна на ФБР.

— Продължавай.

— Освен това отскочих до хижата на Рийл на Източния бряг.

— Където за малко не изгоря — кимна Тъкър. — Прегледах сателитните снимки, Роби. По мое мнение трябва да издигнеш играта си на по-високо ниво. В противен случай тя ще те убие. Препоръките ти са отлични, но ние не искаме да се окаже, че Рийл е по-добра от теб.

Роби хладно изгледа мъжа зад бюрото, който очевидно се чувстваше удобно в хубавата си къща, заобиколен от пазачи и барикади. Беше чувал, че преди да премине към разузнаването, се е занимавал с политика. Но никога не беше работил като оперативен агент, никога не беше носил униформа. И, подобно на Джейкъбс, никога не беше изпълнявал мисия на терен. Задоволявал се бе да гледа отдалече как хората умират от насилствена смърт.

Самият Роби отлично знаеше, че скучните технологии спасяваха човешки живот просто защото при секретните операции отдавна не бе необходимо да се изпращат цели екипи. Единствено мишената бе заплашена от реална смърт. Но понякога компютрите и спътниците не бяха достатъчни и тогава на сцената излизаха хора като него. Които свършваха работата. Той винаги се беше дразнил от канцеларските плъхове, които си въобразяваха, че тяхната работа е като неговата. А нямаше място за сравнение.

— Мислиш, че съм несправедлив, нали? — снизходително подхвърли Тъкър.

— Справедливостта няма нищо общо с това, което върша — отвърна Роби.

— Радвам се да го чуя. Така ще спестим време.

Роби бавно огледа обстановката.

— Ще ми обясните ли защо се случва всичко това, сър? — попита той. — Така или иначе, разговаряме в условията на ИКПР…

— Рийл стана предател. Някой я е направил предател.

— Кой според вас? Ръководството трябва да има някаква идея.

— Разполагаш с информация за последните й четири мисии, изпълнени за една година. Бих казал, че отговорът се крие някъде там.

— А възможно ли е да се крие при човека, когото не уби?

— Имаш предвид Ферат Ахмади?

Роби кимна.

— Понякога простите отговори са най-верните.

— Това обяснява Джейкъбс, но не и Гелдър.

— Нека разгледаме нещата в дълбочина. Каква е била ролята на Гелдър в удара срещу Ахмади, ако изобщо е имало такава?

Тъкър се огледа. От изражението му пролича, че започва да се съмнява дали изолацията на ИКПР ще издържи тежестта на този разговор.

— Ако мислите, че нямам право на достъп до подобна информация, спокойно можем да прекъснем тази дискусия — предложи Роби.

— Би било глупаво да те замесвам във всичко това, ако имах съмнения в тази посока — отвърна Тъкър.

— Каква е била ролята на Гелдър?

— Доколкото ми е известно…

Роби вдигна ръка с чувството, че някой го е изпратил да регулира движението. Което донякъде си беше точно така.

— При цялото ми уважение, сър, подобни въведения не ми вършат работа — отсече той. — Не давате показания пред Конгреса. Или ще ми дадете изчерпателен отговор, или ще спрем дотук.

— Гелдър отговаряше за тайните операции, но нямаше пряко участие в мисията „Ахмади“ — отвърна Тъкър, изпъна гръб и го погледна по нов начин.

— Ако изключим Ахмади, накъде другаде трябва да насочим вниманието си? Нуждаем се от нещо, което свързва Джейкъбс и Гелдър.

— А не ти ли минава през ум, че Рийл може да взема на мушката си отделни хора от ЦРУ, подчинявайки се на някакви свои параноични заключения? Тя работеше с Джейкъбс. Лесно би могла да се справи с него. И той е мъртъв. Но Гелдър е друга работа. Той е номер две. Отстраняването му има катастрофални последици за нас и помага на враговете ни. Това е положението. Дойде ни като гръм от ясно небе…

— Аз не мисля така — поклати глава Роби.

— Защо? — рязко попита Тъкър.

— Защото Рийл не е случаен човек.

— Не допусках, че я познаваш толкова добре. Според архивите не си имал контакт с нея повече от десет години.

— Вярно е. Но контактите, които имах с нея преди това, бяха доста интензивни. При тези условия човек трябва да знае с кого си има работа. А когато се случи това, то остава за цял живот.

— Хората се променят, Роби.

— Така е.

— Тогава какво точно искаш да ми кажеш?

— Тя има план. Който е съставила сама.

— Защо мислиш така?

— Ако работеше за някого, нямаше да комуникира с мен. По правило е недопустимо. Работодателите й биха следили всяка нейна стъпка — точно както вие следите моите контакти. А тя не би се изложила на подобен риск. Мисля, че нещата са лични.

— Може би си играе с теб, за да те извади от равновесие. Тя е много привлекателна жена, а в досието й пише, че използва всички свои качества за успешното изпълнение на задачите си. Не й позволявай да ти замае главата.

— Имам го предвид, сър. Но това не изяснява нищо.

— Добре, има план — отстъпи Тъкър. — Но какъв? Имам чувството, че се въртим в кръг.

— Предстои ми доста проучвателна работа. Мисля да започна с връзката между Гелдър и Джейкъбс.

— Ако изобщо има такава.

— Искам да ви предупредя за нещо, сър.

Тъкър вдигна глава и го погледна в очите.

— Слушам те.

— Рийл направи рязък скок от ниското към високото ниво. Може би сега е решила да напредва на зигзаг, за да ни обърка.

— Това предполага, че е набелязала още мишени.

— Несъмнено.

— Надявам се да грешиш.

— Едва ли.

— Спомена за някакво предупреждение.

— Ами ако е решила да върви нагоре по йерархията?

— Тогава остава само една мишена и това съм аз.

— Точно така.

— Но аз имам охрана.

— Джим Гелдър също имаше.

— Моята е по-добра.

— Но Джесика Рийл също е добра — отбеляза Роби.

— Каква ирония на съдбата — тежко въздъхна Тъкър. — Тази страна е направила всичко възможно да я подготви по най-добрия начин, а сега тя използва уменията си срещу нея.

— Вие й дадохте и други, по-специални умения, сър. Тя вече притежава най-важното.

— И какво е то?

— Здрави нерви. Много хора си въобразяват, че ги имат, но почти всички грешат.

— Ти ги имаш, Роби.

— И слава богу, защото съвсем скоро ще ми потрябват.

17

Обратното пътуване в този час на денонощието му отне едва трийсетина минути, които обаче му се сториха като трийсет часа.

Главата му бучеше.

Това, което беше казал на Тъкър, и онова, което Тъкър му беше казал, се смесваше в главата му като рядка супа. Изобщо не знаеше какво да мисли за срещата си с директора на ЦРУ.

Есемесите на Рийл го убедиха, че тя работи сама. Това беше точно в нейния стил. Не можеш да изпуснеш противника си, а след това да добавиш, че това почти те радва. Беше ясно, че по този начин се опитва да влезе в мислите му. Намеците за доброто и злото и съветите да си пази гърба бяха демонстрация на класическата техника на манипулирането, целяща да разколебае вярата му в успеха на мисията и доверието му в хората, с които работеше. Беше много добра — в това нямаше никакво съмнение.

Двамата с нея бяха плод на една и съща система, оставила едни и същи следи в професионалния им живот. Но иначе бяха различни. Роби никога не би помислил да изпрати имейл или есемес на опонента си. Обикновено избираше по-директния подход. Не знаеше дали това е особеност на пола, важното беше, че различията са налице.

Възможно бе Рийл да се е променила. Но може и да си бе останала същата.

Стигна до блока, в който живееше, вкара колата в подземния паркинг и взе асансьора. Горе огледа коридора за нещо необичайно, а след това отключи и набра кода на алармата.

Зареди кафеварката, намаза си филия с фъстъчено масло и мед, след което седна на стола до прозореца в дневната и се загледа в дъжда, който отново плющеше и със сигурност допринасяше за задръстванията в настъпващия час пик. Трафикът в този град беше отвратителен дори в слънчево време, да не говорим за дни като днешния, когато валеше като из ведро.

Той бръкна в джоба си и извади бялото листенце, което се беше разпаднало още повече, но все пак беше там. Искаше да разбере предназначението му, тъй като го беше открил и на двете местопрестъпления.

Веднъж можеше да бъде случайно. Втори път означаваше модел.

Ако Рийл бе оставила това, значи имаше причина.

Наля си втора чаша кафе, седна зад бюрото и включи лаптопа.

Животът на Дъг Джейкъбс започна да тече на екрана.

За лаика този живот можеше да представлява интерес, но не и за хора като Роби. Джейкъбс бе работил като анализатор, а след това и като наблюдаващ агент. Никога през живота си не беше стрелял в защита на родината. И до насилствената си смърт не беше получавал никакви наранявания.

Беше ликвидирал не един и двама — от разстояние, използвайки хора като Роби, които реално да натиснат спусъка. В това нямаше нищо лошо. За изпълнение на своята мисия хората като Роби се нуждаеха от помощници като Джейкъбс.

Джейкъбс беше работил с Рийл при пет различни случая в рамките на три години. Без никакви проблеми, без засечки. Всички мишени бяха елиминирани, след което Рийл успешно се бе оттегляла, готова за следващата мисия.

Роби се съмняваше, че двамата се бяха виждали лице в лице. В документите липсваха свидетелства за подобна среща. Това беше нормално. И той не се беше срещал със своите наблюдаващи агенти. ЦРУ издигаше истинска китайска стена около оперативните си работници. Колкото по-малко хора се познаваха помежду си, толкова по-малко сведения можеха да бъдат изтръгнати от тях с психологическа обработка или изтезания.

Роби пренебрегна всички данни от личния живот на Джейкъбс. След като бе убит от Рийл, причината се криеше в неговия професионален живот.

Много успешни мисии. Никакви проблеми. После тя го прострелва в гърба в момент, в който би трябвало да е в Близкия изток, за да ликвидира неудобна за Америка политическа фигура.

Той не успя да открие нищо особено в данните за Джейкъбс и отвори далеч по-обемистото досие на Джим Гелдър.

Дългогодишна кариера на държавен служител, започнала във военния флот и преминала в сферата на разузнаването. Беше се издигнал бързо и мнозина го бяха виждали като наследник на Еван Тъкър — разбира се, стига президентът да не решеше да направи политическо назначение, слагайки на поста някой кариерист от Капитолия, който си няма понятие от разузнаване.

Еван Тъкър беше лицето на ЦРУ пред обществеността, доколкото то изобщо имаше такова. Беше доста по-сръчен от предшествениците си, но в оперативно отношение именно Гелдър играеше ролята на централен нападател.

Кой ли ще го замести? — запита се Роби. Нима някой ще прояви амбиции да заеме поста на човек, отстранен по толкова брутален начин?

Роби започна отдалече, още преди Гелдър да се присъедини към ЦРУ след продължителна служба във флота. Горе-долу по това време бе започнал и стремителният възход в кариерата му. Човекът наистина изглеждаше безупречен. Роби усети как уважението му към него започва да нараства.

Стигна до края на досието и се облегна назад.

Защо го беше убила Джесика Рийл? Ако е било по лични причини, какви бяха те? До този момент Роби не беше успял да открие никаква връзка между двамата. Еван Тъкър бе подчертал, че Гелдър не е имал пряко участие в мисията за ликвидирането на Ахмади — разбира се, извън официалното й одобрение. А Роби не откри никакви доказателства за пряко или косвено сътрудничество между двамата.

Натисна няколко клавиша, за да затвори файла, но в същия момент зад прозорците тресна оглушителна гръмотевица и пръстите му случайно докоснаха още два-три клавиша. Страницата на екрана се преформатира, появиха се никому ненужните колонцифри и куп други служебни символи.

Ама че гадост!

Направи безуспешен опит да промени страницата, която обаче автоматично се беше превърнала в документ „само за четене“.

След няколко безуспешни опита да се отърве от този нов и напълно произволен формат очите му се сведоха към дъното на страницата. Там, с много блед шрифт, който го принуди да включи настолната лампа, беше изписана една дума, оградена в скоби.

[Изтрито]

Роби гледаше бледата дума с широко отворени очи, сякаш беше призрак.

По дяволите!

Върна назад досието на Гелдър, но само за да открие още двайсет и един пъти [Изтрито].

Натисна същите клавиши и върху досието на Джейкъбс. Тук изтриванията бяха деветнайсет.

Отпусна ръце и се облегна назад.

Беше очаквал известна цензура, но те очевидно бяха настроени по-радикално. Въпросните „те“ можеха да бъдат както няколко непознати хора, така и цялото Управление от Тъкър надолу.

Отвори официалното досие на Рийл, натисна същите клавиши и страниците се осеяха с бледата дума [Изтрито].

Искат от мен да разследвам този случай, но същевременно ми връзват ръцете и краката. На всичко отгоре ме излъгаха, че ще получа достъп до цялата история.

Грабна телефона с намерението да се обади на Синия, но се спря.

Синия се беше държал доста странно по време на последния им разговор. Беше настоял Роби да отиде при него с фалшивата загриженост за изгарянията му. Но му даде друг адрес и Роби веднага се запита дали изобщо става въпрос за изгарянията, които беше получил край хижата на Рийл.

Очевидно ставаше нещо.

Изправи се, пристъпи към прозореца и загледа дъжда, сякаш очакваше тоновете вода да прочистят мозъка му.

И това отчасти се случи.

Роби стигна до решението да отиде на срещата със Синия. Нямаше да споменава нищо за новото си откритие, заемайки изчаквателна позиция. Лесно щеше да разбере дали шефът му играе открито, или вече е на страната на други хора. Вчера това беше абсолютно немислимо. Също като току-що появилото се на екрана.

Но когато мислите му отново се насочиха към Джесика Рийл, нещата съвсем не бяха толкова ясни. В главата му се появиха съмнения. Много сериозни съмнения.

Нищо лично, беше казала тя.

Но Роби започваше да подозира, че нещата за тази жена определено са много лични. И ако наистина разсъждаваше в правилната посока, той трябваше да разбере защо.

18

Телефонът му зазвъня, докато изкарваше колата от гаража. Погледна дисплея и простена. Тя вече му беше звъняла много пъти, но той така и не вдигна, надявайки се, че най-после ще се откаже. Което, за негово съжаление, не се случваше.

Подчинявайки се на внезапен импулс, той натисна бутона за включване.

— Да?

— Роби! Какви игри ми играеш, да те вземат мътните?

Джули Гети звучеше по начина, по който беше разговаряла с него последния път. Леко раздразнено, леко недоверчиво. Или по-скоро силно раздразнено и много недоверчиво.

За което не можеше да я вини.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че когато някой ти остави двайсет и шест съобщения, най-вероятно иска да говори с теб.

— Е, добре, как върви животът ти?

— Гадно.

— Сериозно? — предпазливо попита Роби.

— Не, несериозно! Джеръм се оказа точно такъв, какъвто го показваше рекламата. Дори нещо повече. Имам чувството, че съм Хък Фин, завърнал се да живее при вдовицата Дъглас.

— Не бих му се сърдил за това. Някои хора силно подценяват нормалния и скучен живот.

— Ако поне веднъж ми се беше обадил, щеше да разбереш как съм!

— Бях зает.

— Прекрасно знаеш, че ме заряза! Дори ходих да те търся в дома ти, но се оказа, че си го напуснал. Пет пъти поред чаках в продължение на часове, докато го проумея. После започнах да следя некролозите във вестниците, защото бях сигурна, че си човек, който държи на думата си. Помислих, че след като не се обаждаш, най-вероятно си мъртъв. А днес ти звъннах за последен път, просто ей така…

— Чуй ме, Джули…

— Ти ми обеща! — гневно го прекъсна тя. — Обикновено не обръщам внимание на подобни глупости, но на теб наистина ти вярвах. А ти ме излъга!

— Не ти трябва такъв като мен в живота. Нещата, които ни се случиха, го доказаха съвсем ясно.

— Нещата, които ни се случиха, доказаха, че си човек, който си държи на думата. Но после изведнъж изчезна.

— За твое добро — каза Роби.

— Защо не ме оставиш сама да реша?

— Защото си само на четиринайсет и не бива да вземаш подобни решения.

— Ти го казваш.

— Можеш да ме мразиш и проклинаш, можеш да ме мислиш за пълно лайно. Но в крайна сметка така е най-добре.

— Не е нужно да те мисля, защото наистина си пълно лайно!

Линията прекъсна и Роби пусна телефона на седалката до себе си.

Не би трябвало да се чувства зле, защото всичко, което й каза, беше истина.

Защо тогава се чувствам като най-големия задник на света?!

На осемстотин метра от дома си отби вдясно и спря до тротоара. Още от прага на магазина го лъхна вълна от аромати. Ако беше алергичен, със сигурност щеше да се разкиха.

Приближи се към щанда, зад който стоеше млада жена. Извади бялото листенце и внимателно го постави върху плота.

— Сигурно въпросът ми ще ви се стори странен — рече той. — Но бихте ли ми казали какво цвете е това?

Младата жена се наведе над разкъсаното листенце.

— Това не е цвете, сър — обяви миг по-късно тя.

— Само толкова ми е останало.

Жената докосна с пръст листенцето, поднесе го към носа си и поклати глава.

— Не съм сигурна. Работя тук почасово.

— А няма ли някой друг, който може да ми помогне?

— Почакайте една секунда.

Момичето изчезна в задната част на магазина и малко по-късно от там се появи жена с очила. По-възрастна и доста едра. Кой знае защо, Роби реши, че именно тя е собственичката на цветарския магазин.

— Мога ли да ви помогна? — любезно попита тя.

Роби повтори въпроса си. Жената взе листенцето, свали очилата и започна да го разглежда.

— Бяла роза — обяви секунди по-късно тя и шумно изпусна въздуха от дробовете си. — От сорта „Мадам Алфред Кариер“. — Пръстът й почти опря в края на разкъсаното листенце. — Тук се вижда розов оттенък. А ароматът е силен и доста сладникав. В сравнение с този сорт „Мадам Плантие“ е чисто бяла и има друг аромат — поне за човек, който познава уханието на розите. Имам на склад няколко „Кариер“. Ако желаете, мога да ви ги покажа…

— Може би друг път — машинално отвърна Роби и се замисли как да формулира следващия си въпрос. — Кога човек купува бели рози? При какви случаи?

— О, по традиция белите рози са цветя за сватба. Те символизират невинност, чистота, девственост… Ей такива неща.

Роби погледна младото момиче, което театрално извъртя очи.

— Но всъщност този сорт бяла роза е доста интересен — добави жената.

— В какъв смисъл? — попита Роби.

— Тези цветя често се използват и за погребения. Символизират покой, духовна обич, такива неща. — Погледна листенцето, което беше донесъл Роби, и пръстът й отново докосна розовото петънце. — Макар че това е символ, който не бих свързала с покоя.

— Имате предвид розовия оттенък? В какъв смисъл?

— Някои хора го свързват с нещо коренно различно от покоя и обичта.

— С какво по-точно?

— С кръвта.

19

Роби напусна цветарницата и продължи пътя си. Имаше да мисли за много неща и беше ядосан.

Цветя и на двете местопрестъпления! Или по-скоро остатъци от цветя! Оказа се, че ЦРУ е манипулирало не само досиетата, които благоволи да му предостави. Бяха се погрижили да махнат от местопрестъпленията и белите рози, оставени от Рийл, пропускайки само едно-две листенца.

В съобщението си Рийл го съветваше да си пази гърба, намеквайки и за други интереси. А той вече започваше да си мисли, че не греши.

Новото място за среща със Синия се оказа западно от Вашингтон, в окръг Лаудън, Вирджиния. Място на огромни имения, в които се отглеждаха коне, между които имаше и по-скромни ферми. По целия окръг бяха разпръснати градчета със скъпи магазини и изискани ресторанти, предлагащи всички удобства на богатите и проспериращи хора, избрали попрището на земевладелци. Не липсваха и по-нормални магазини, където се предлагаха практични неща — главно семена за посев и каубойски седла.

След известно време Роби отби по покрита с чакъл алея, от двете страни на която се издигаше стена от борове, а земята под тях беше пожълтяла от сухи иглички. В самото й начало имаше табела, предупреждаваща, че не е препоръчителна за хора без работа.

Не след дълго спря пред масивен портал, охраняван от двама мъже с камуфлажни дрехи и МР5 в ръце. Те старателно претърсиха колата и провериха валидността на поканата му. После стоманеният портал бавно се плъзна встрани да го пропусне.

Комплексът беше едноетажен, простиращ се на голяма площ. Приличаше на добре финансиран общински колеж.

Той паркира, приближи се до входната врата и натисна звънеца. Отвори му жена в строг тъмносин костюм с панталон, на чийто колан беше окачена служебна карта. Забелязала вниманието, с което Роби оглежда ламинираната карта, жената поклати глава.

— На ваше място не бих се опитала да запомня данните.

— Никога не го правя — отвърна Роби.

Въведоха го в стерилно помещение, наподобяващо кабинет за прегледи. Жената старателно затвори вратата след себе си. Заключването най-вероятно беше автоматично. Роби реши, че едва ли е желателно да се разхожда из коридорите без придружител.

Минута по-късно в кабинета се появи друга жена. Слаба, наближаваща четирийсетте, с прибрана на тила тъмна коса, очила и ярко червило. Беше облечена в бяла лекарска престилка.

— Аз съм доктор Карин Минън, господин Роби — представи се тя. — Информираха ме, че сте получили наранявания.

— Нищо сериозно — отвърна Роби.

— Къде са?

— На ръката и бедрото.

— Съблечете се и легнете на масата, ако обичате.

Докато Роби събличаше якето, ризата, панталона и обувките си, жената се зае да подготвя някакви инструменти. После седна на стол с колелца и се плъзна към масата за прегледи.

— Според вас тези изгаряния не са сериозни, така ли? — вдигна вежди тя.

— Все пак съм жив.

Доктор Минън продължаваше да разглежда пораженията по тялото му.

— Предполагам, че стандартите ви са по-различни от тези на обикновените хора — каза тя.

— Сигурно — сви рамене той.

— Сам ли почистихте раните?

— Да.

— Добре сте се справили — отбеляза тя.

— Благодаря.

— Но все пак се нуждаят от допълнителна обработка.

— Затова съм тук.

— Ще ви дам лекарства срещу инфекцията и ще ви направя една инжекция.

— Както намерите за необходимо — кимна той.

— Вие сте добър пациент. — Нима тук имате и

други?

— Не — отвърна Минън. — Но все пак съм работила и на други места.

— Къде например?

— В Травматологичния център, който се намира в Югоизточен Вашингтон.

— Значи сте виждали доста огнестрелни рани.

— И още как! — рече тя. — Между другото, вие също сте получили своя дял… — Очите й се плъзнаха по двата белега на тялото му, а показалецът й докосна този на ръката. — Деветмилиметров?

— Три пет седем магнум — уточни той. — За щастие, стрелецът използваше един доста стар модел, който засече втория път. Иначе ние с вас едва ли щяхме да си приказваме в момента.

— Често ли имате късмет в работата си? — стрелна го с поглед тя.

— Почти никога.

— Защото не става въпрос за късмет, нали?

— Почти никога — повтори той.

Почистването и бинтоването на раните отнеха близо час.

— Къде да ви сложа инжекцията? — попита тя. — В ръката или в бедрото? Мястото ще е изтръпнало няколко дни…

Роби веднага вдигна лявата си ръка.

— Да разбирам ли, че стреляте с дясната? — попита лекарката.

— Точно така.

Тя заби иглата в ръката му и натисна буталото на спринцовката.

— Във фоайето ще ви чака флакон с таблетки. Спазвайте указанията и няма да имате проблеми. Но наистина сте извадили късмет, защото сте се отървали на косъм от присаждане на кожа.

— Слава богу.

— Предполагам, че няма да ви видя отново.

— Тук правите ли аутопсии? — попита той.

— Не, защо? — изненадано го погледна тя.

— Значи едва ли ще ме видите отново — кимна Роби и започна да се облича. — Ще ми покажете ли къде трябва да отида от тук?

— Друг ще свърши тази работа — отвърна лекарката. — Аз имам доста ограничен достъп в сградата.

— Доволна ли сте от работата си?

— А вие? — изстреля в отговор тя.

— Всеки ден си задавам този въпрос.

— И какъв е отговорът?

— Променлив, в зависимост от деня.

Тя му подаде визитка.

— Това са телефоните ми. Изгарянията са сериозна работа, затова карайте полека. На ваше място бих ограничила тежките физически упражнения, пътуванията и… — Жената срещна погледа му и млъкна. — Това са невъзможни неща за вас, нали?

Той пое картичката.

— Благодаря ви за всичко.

Тя тръгна към вратата, после спря и се обърна.

— Желая ви късмет — рече. — Каквото и да означава това за вас.

В следващия миг вече я нямаше.

Чакането продължи не повече от пет минути.

После вратата се отвори.

На прага се появи Синия. Костюм, скромна вратовръзка, лъснати обувки, безупречно сресана коса.

Всичко изглеждаше наред, с изключение на лицето му, сковано от напрежение. Явно човекът си имаше проблеми.

Което означаваше проблеми и за Роби.

20

Джесика Рийл отново пое на път.

Тя не обичаше да се задържа на едно място.

Взе такси, а след това продължи пеша. Предпочиташе да ходи пеша. Когато човек използва такси, той неминуемо предава част от контрола на ситуацията в чужди ръце. А Джесика Рийл мразеше това.

Днес денят беше по-хладен. Дъждът дойде и си замина, но времето продължаваше да е мрачно и влажно. Тази влага обаче беше пронизваща.

Тя беше доволна, че си взе дългото палто. И шапката. А дори и слънчевите очила въпреки слабата светлина.

Колата се появи от далечния край на улицата. Беше последен модел ягуар кабрио в тъмнозелен цвят. Зад волана беше около петдесетгодишен мъж. С късо подстригана коса и посивяла брада.

Името на мъжа беше Джеръм Касиди. Беше преодолял влечението си към алкохола и други пороци, за да се превърне в самоизградил се милионер. Много бяха поуките, които човек можеше да извлече от личния триумф на този мъж.

Но Рийл се интересуваше повече от момичето до Касиди.

Четиринайсетгодишно, дребничко за възрастта си, с разрошена коса.

Когато колата спря и момичето слезе, Рийл видя, че носи протъркани джинси и евтини маратонки. Беше нарамила голяма раница, която сякаш тежеше колкото самата нея.

Джули Гети изглеждаше като обикновено градско момиче, което отива на училище.

Двамата си размениха няколко думи и ягуарът потегли.

Рийл знаеше, че Джеръм Касиди обича Джули Гети, както баща обича дъщеря си, въпреки че се бяха запознали наскоро.

Забравила за Касиди, тя насочи цялото си внимание към Джули.

Първата й работа беше да огледа района. Съмняваше се, че противникът може да планира толкова напред във времето, но човек никога не знаеше.

Не забеляза някой, който да наблюдава Джули. Беше сигурна в себе си и знаеше, че ако има такъв човек, тя ще го засече. Извади телефона си и направи няколко снимки на момичето и училището, към което се беше запътило.

Занятията щяха да приключат в три и петнайсет.

Вече знаеше, че Джули не се прибира с ягуара, а предпочита автобуса.

Което означаваше, че самата Рийл ще се върне тук в три и десет.

Тя изчака момичето да влезе в сградата, обърна се и забърза надолу по улицата.

Понякога убийците се връщат на местопрестъплението. Тази сутрин Джесика Рийл се готвеше да направи именно това. Но тя не се интересуваше от самото местопрестъпление, а от една определена личност, която щеше да бъде там.

Когато пристигна, установи, че периметърът на загражденията е стеснен и вече обхваща само двете сгради.

Тя отиде до близкото заведение, взе си вестник и кафе, след което излезе навън. Седна на една свободна пейка, разтвори вестника и отпи глътка от чашата си.

Жената се появи чак след един час. Рийл отдавна беше приключила с кафето и вестника. В момента просто седеше и се оглеждаше.

Изобщо не реагира на появата на жената.

Никол Ванс размени няколко думи с един от агентите си и подписа документа, който й поднесоха. После направи крачка назад и започна да оглежда изоставената къща, от която беше изстрелян смъртоносният куршум, убил Дъг Джейкъбс. Постоя така известно време, а след това се извърна към сградата, където беше приключил животът на Джейкъбс.

Рийл знаеше, че Ванс е много добра в работата си. Това означаваше, че отдавна е събрала всички веществени доказателства от двете сгради. Сега предстоеше да ги подложи на внимателен анализ, а след това да тръгне по следите на убиеца. Но нямаше да го открие. Не заради липса на професионални качества, а просто защото ченгетата никога не разкриваха извършителите на подобни престъпления.

Малко неща можеха да уплашат Рийл. Не се страхуваше нито от полицията, нито от ФБР. Нито от специален агент Ванс.

Но тя се страхуваше от бившия си работодател.

Изпитваше това чувство и по отношение на Уил Роби, но най-вече я плашеше вероятността да се провали в единствената мисия, която може би отразяваше истинската й същност.

Рийл направи няколко снимки на Ванс, преструвайки се, че говори по телефона.

Знаеше къде живее тя — в скромен апартамент в центъра на Александрия, който обитаваше от доста време. Никога не се беше омъжвала. Дори не беше имала по-сериозна връзка, предполагаща брак. Кариерата беше всичко за нея.

Но Ванс харесваше Роби. Това беше очевидно.

Едно обстоятелство в полза на Рийл. И във вреда на Роби.

Беше обмислила всичко. Роби бе получил изгаряния, вероятно сериозни. А това означаваше медицинска помощ в някоя от лечебниците на службата. След смъртта на Джим Гелдър той почти сигурно бе привикан на аудиенция при единствения човек над Гелдър, директора на ЦРУ Еван Тъкър.

Рийл взе такси до едно от представителствата на „Херц“, нае кола и побърза да се влее в трафика, обмисляйки вариантите да обедини двете си текущи цели — тийнейджърката и агентката на ФБР. Това, което се готвеше да направи, не беше честно, но когато човек разполага с ограничен избор, той трябва да се съобразява с него.

Тя измина разстоянието до Вирджиния и спря пред една сравнително нова внушителна сграда.

Федерален съд на САЩ.

В тази сграда би трябвало да се раздава правосъдие. Да се търси и доказва истината. Да се наказват виновните, а невинните да бъдат оправдавани.

Но Рийл не беше сигурна, че това все още се прави. Не беше юрист и не можеше да разбере сложните процедури, до които прибягваха адвокатите и съдиите.

Но знаеше едно.

Изборът води до последствия.

Някой в тази сграда беше направил своя избор, а тя беше последствието от него.

Изчака още цял час с работещ двигател. В района имаше малко места за паркиране и Рийл не искаше да напуска случайно откритото свободно място.

Над реката отново се трупаха черни облаци. Първите дъждовни капки зачукаха по предното стъкло, но тя все едно не ги забелязваше. Цялото й внимание беше насочено към стълбището на съдебната сграда. Накрая вратите се отвориха да пропуснат четирима мъже.

Интересуваше я само един от тях, доста по-възрастен от останалите. Той би трябвало да бъде и по-умен, но при него помъдряването явно не беше дошло с възрастта.

Беше белокос, висок и строен, със загоряло лице и малки очички. Подхвърли нещо на останалите и всички избухнаха в смях. Разделиха се в долния край на стълбището. Белокосият тръгна наляво, а останалите — надясно.

Той разтвори чадъра си, защото дъждът се усили. Казваше се Самюъл Кент и близките му го наричаха Сам. Федерален съдия с дългогодишна практика, женен за богата наследница. Нейните пари им позволяваха да водят луксозен живот. Притежаваха апартамент в Ню Йорк, масивна къща от XVIII век в Стария град в Александрия, обявена за историческа сграда, и ранчо за отглеждане на коне в Мидълбърг, Вирджиния.

Преди една година Върховният съд на Съединените щати беше назначил Сам Кент за председател на ССВР, Специализирания съд по дела, свързани с външното разузнаване — най-дълбоко прикрития от всички федерални трибунали, чиито заседания се провеждаха в условия на пълна секретност. Над него нямаха власт нито президентът, нито Конгресът. Разкритията му не ставаха публично достояние и на практика той не отговаряше пред когото и да било. Единствената му задача беше да издава или отхвърля заповеди за наблюдение на чужди агенти на територията на Съединените щати. Членовете на ССВР бяха едва единайсет и Сам Кент имаше удоволствието да бъде един от тях. Той никога не беше отхвърлял искане за издаване на подобна заповед.

Рийл го гледаше как се отдалечава по тротоара. Тя знаеше, че неговото мазерати кабрио е паркирано в охранявания гараж на съда, а това означаваше, че едва ли ще го използва. Къщата му се намираше на две крачки от някогашната сграда на Федералния съд в Стария град, която в момента се заемаше от Съда по фалитите. Тя обаче беше доста далече от този съд. В района имаше две метростанции, но Рийл се съмняваше, че Кент ще използва обществения транспорт. Просто не приличаше на човек, който обича да се смесва с обикновените хора. В този час на деня най-вероятно беше тръгнал към някой от близките ресторанти.

Тя изкара колата на платното и бавно потегли след него.

От списъка в главата й вече бяха зачеркнати две имена.

Съдия Кент беше третият поред.

Секторът разузнаване вече беше покрит. Беше дошло време да се прехвърли на юридическия.

Според нея Кент трябва да бе доста глупав, щом още се разхождаше пеша. Дори и посред бял ден. Би трябвало да си е направил изводите след смъртта на Гелдър и Джейкъбс.

Би трябвало да осъзнава, че е дошъл неговият ред.

Но нищо не подсказваше подобни страхове. Рийл дори изпита разочарование, че той ще се окаже толкова лесна плячка.

Не, нещо не е наред, помисли си тя и надзърна в огледалото за обратно виждане.

Това беше мигът, в който Джесика Рийл осъзна, че току-що е допуснала огромна грешка.

21

— Изглеждаш така, сякаш току-що са намалили пенсиите в сектора — отбеляза Роби, докато крачеше редом със Синия по коридора.

— Направиха го — кимна прекият му шеф. — Но аз съм разтревожен от друго.

— Не знаех, че пенсиите на държавните служители могат да се намаляват.

— Ние не сме Министерството на земеделието. Няма как да напишем сигнал до някой вестник.

— Къде отиваме?

— Да си поговорим.

— Само ти и аз?

— Не.

— Кой друг? Разговарях с Еван Тъкър, а номер две вече не е между нас.

— Има нов номер две. Временно изпълняващ длъжността, поне засега.

— Бързо действате — отбеляза Роби.

— Никой не е казал, че държавната бюрокрация не действа бързо, когато се наложи.

— И тъй, кой е той?

— Тя — натърти Синия.

— Браво. Радвам се, че агенцията се модернизира. Как се казва?

— Сигурен съм, че няма да пропусне да ти се представи.

— А ти не можеш да ми кажеш, защото…?

— Въвежда се нов модел на работа, Роби. Всеки опипва почвата.

— Нов модел ли? Заради това, което сполетя Джейкъбс и Гелдър?

— Не само.

— А какво друго?

— Бъди спокоен, всичко ще ти бъде обяснено.

Роби престана с въпросите. Беше ясно, че Синия не е в настроение да отговаря. А и той не беше човекът, когото можеше да разпита за манипулирането на местопрестъпленията и за прибраните рози. Дали пък временно изпълняващата няма да се окаже по-благосклонна по темата? — запита се той.

Вратата в дъното на коридора се отвори. Синия го побутна, изчака го да влезе и затвори след него. Очите на Роби обходиха помещението — просторно, но с оскъдно обзавеждане. Кръгла маса с два стола, единият от които беше празен.

Жената, която седеше на другия, наближаваше шейсет. Трябва да бе около метър и седемдесет, пълна, с набраздено от бръчки лице и прошарена коса до раменете. Носеше големи кръгли очила. Отличничката на випуска, остаряла по бърз и не много приятен начин.

Роби не я познаваше. Но все пак работеше за свръхсекретна организация, която нямаше навик да прави реклама на персонала си.

— Моля, седнете, господин Роби.

Той седна, разкопча якето си и преплете пръсти на корема си. Не възнамеряваше да заговори пръв. Тя го беше поканила, нейно беше задължението да открие шоуто.

— Казвам се Джанет Дикарло и поех функциите на господин Гелдър.

Никакво „покойния господин Гелдър „горкия господин Гелдър“, или „убития господин Гелдър“. Явно няма време за демонстрация на съчувствие.

— Чух — кимна Роби.

— Направих преглед на документите, отразяващи последните ви стъпки.

По-скоро, „погрешните ми стъпки“, помисли си той, но не каза нищо.

Тук нещо не беше наред. Защо се прибягваше до тази бърза серия от удари?

Първо срещата в дома на Тъкър, а сега и разговор с новия му лейтенант. Дали това беше планирано предварително?

Дикарло го гледаше втренчено през масата.

— Как са нараняванията ви? — попита тя.

— Всичко е наред.

— Били сте на косъм от смъртта — каза тя.

— Вярно — кимна той.

— Гледах сателитния запис. Едва ли ще издържите втори път това, което ви се е случило.

— Вероятно не — съгласи се той.

— Но не открихте нищо съществено.

— Продължавам да работя. Трябва ми още време.

— За съжаление, времето ни е ограничено.

— Вие и вашите хора правите нещата още по-трудни.

Дикарло леко се приведе напред.

— Може би ще успея да ги направя малко по-лесни — обяви тя. — Джесика Рийл?

— Какво за нея?

— Мисля, че мога да ви помогна.

— Слушам ви.

— Но трябва да слушате много внимателно — каза тя.

— Точно това правя.

— Има конкретна причина за издигането ми на този пост точно сега.

— Бих се радвал да я чуя.

— Мога да ви разкажа доста неща за Рийл, които със сигурност ще ви бъдат от полза.

— Как така?

— Бях неин инструктор.

22

Рийл отказа да направи очевидното — да увеличи скоростта или да предприеме други действия за измъкване. Отказа се от тях след светкавична оценка на обстановката, в резултат на която стигна до най-добрия сценарий за своето оцеляване.

Автомобилите бяха два: един джип и един седан. Черни, със затъмнени стъкла. Вероятно пълни с въоръжени мъже.

И с радиовръзка помежду им.

Подобно на участник в шахматен мач, тя направи опит да мисли четири хода напред, проследявайки всяка брънка от мисловната верига. Така стигна до заключението, че вече е време за действие.

Но въпреки това не натисна газта, нито пък се опита да свърне в най-близката пряка. Това бяха лесно предвидими действия. Спокойно продължаваше да гледа в огледалото за обратно виждане. Обърна внимание на мокрите от дъжда улици, огледа трафика около себе си и най-после засече позицията на съдия Кент на тротоара.

Преброи до три, а след това рязко натисна педала. Но не на газта, а на спирачката.

От гумите излетяха облачета синкав дим, трафикът наоколо се обърка.

Преброи още веднъж до три и този път натисна газта. Но не и преди да включи на заден.

Колата полетя в обратна посока, насочвайки се към тежкия джип и седана.

Сякаш чуваше кратките изречения, които си разменяха двата ударни екипа.

Опитва се да ни блокира!

Ще се блъсне в нас!

Насочи задницата на колата към решетката на по-малкия и по-слабо защитен седан. Имаше чувството, че се е включила в една от онези младежки игри, при които двама карат един срещу друг, докато единият се отклони, за да избегне челен удар. В случая обаче единият се движеше на заден ход.

Седанът примигна с фаровете си и кривна половин метър наляво. Джипът моментално запълни празнината.

В главата й изплува поредният радиоконтакт.

Ударът щеше да поеме далеч по-тежкия автомобил, а седанът щеше да остане встрани. Почти виждаше как хората в джипа проверяват предпазните си колани. А отрядът в седана щеше да екзекутира Рийл секунди след сблъсъка.

Но джипът не можеше да се сравнява с подвижността на по-малката кола, още повече когато зад волана й бе опитен шофьор като Джесика Рийл.

Перфектно изчислила времето, тя рязко нави волана и задницата на колата й се стрелна в тесния процеп, оставен след маневрата на голямата кола. Като куотърбек, зърнал свободно пространство. Едновременно с маневрата тя измъкна пистолета си и натисна с лакът бутона на страничното стъкло.

Повечето хора са убедени, че движещата се на заден ход кола не може да бъде толкова ефективна, колкото онази, която се движи напред. В случая обаче Рийл беше избрала обратната посока.

Тя профуча в празното пространство между двете коли, прицели се и стреля. Задната гума на джипа се пръсна, по настилката се разлетяха парчета от грайфера. Той се люшна и се заби странично в седана.

Освободила се от преследвачите си, Рийл пусна газта и рязко нави волана. Предницата на колата се завъртя в обратна посока. После тя отново стъпи на газта, свърна в първата пряка и изчезна.

Пет минути по-късно Рийл заряза колата и се отдалечи от нея с малък сак през рамо, който съдържаше дрехи и някои вещи от първа необходимост, приготвен именно за такива случаи. Нямаше нужда да изтрива отпечатъците си, защото носеше ръкавици, както винаги.

Влезе в близката станция на метрото и хвана първия влак, който спря на перона. След няколко минути вече беше далече от двете коли, набелязания за отстрел федерален съдия и собствената си преждевременна смърт.

Въпреки перфектно извършената операция тя си постави доста ниска оценка. Винаги самокритична, днес Рийл беше направо бясна на себе си. Беше допуснала най-малко пет грешки, всяка от които можеше да й коства живота.

На всичкото отгоре пак се налагаше смяна на самоличността й.

Те познаваха колата й и лесно щяха да я проследят до агенцията на „Херц“. А там щяха да научат новото й име, номера на кредитната карта и този на шофьорската книжка. Всичко това беше напълно достатъчно за по-нататъшното й проследяване. Иначе казано, документите й ставаха безполезни.

За щастие, беше предвидила подобен развой на събитията и беше взела съответните мерки. Но не беше очаквала да прибегне до тях толкова скоро. Което си беше чиста проба провал.

Критичният й анализ не спря дотук, защото съдия Кент вече беше нащрек.

Прецакването придобиваше все по-застрашителни размери.

Рийл взе такси до банката, където беше наела касета на името, което току-що беше изложила на риск. Касетата съдържаше други документи за самоличност, кредитни карти и паспорти, от които се нуждаеше в момента. Действаше максимално бързо, тъй като си даваше сметка, че противникът изобщо не си губи времето и вече е по петите й.

Излезе от банката и се насочи към близката стоянка за таксита. Вече не можеше да остане в хотела, който се намираше съвсем близо до банката. Това би ги улеснило твърде много. Таксито я свали пред друга стоянка и тя зае място на опашката от клиенти. Отказа да се качи в първото, което спря пред нея, а второто огледа крайно внимателно.

Даде на шофьора адрес в противоположния край на града, слезе от колата и измина пеша около километър и половина в обратна посока.

Знаеше, че подобни предпазни мерки са абсурдни за всеки обикновен човек, но в нейната област те бяха задължителни.

Регистрира се с новата си самоличност в друг хотел, качи се в стаята и извади някои вещи от сака си. Почисти и зареди пистолета си, а след това седна до прозореца, очаквайки пред входа всеки момент да се появят черни автомобили със затъмнени стъкла.

Миг по-късно сведе поглед към ръкава си.

Оказа се, че не беше успяла да се измъкне от засадата съвсем без последици. Куршумът беше пробил блузата и бе раздрал кожата й, преди да се забие в пасажерската врата.

Нави ръкава и разгледа раната. Горещото парче олово беше оставило дълбока бразда. Тя не беше особено впечатлена. При други мисии беше получавала доста по-сериозни наранявания.

Предполагаше, че и Уил Роби притежава подобна колекция от рани. Най-прясната от тях със сигурност беше получил на Източния бряг, където му беше заложила капан. Надяваше се, че ако някога се изправят лице в лице, въпросните „подаръчета“ ще го забавят достатъчно и предимството ще бъде на нейна страна.

Тя погледна часовника си. Скоро трябваше да тръгва, за да стигне навреме до училището.

За момента остана неподвижна, вперила поглед в дъжда, който се сипеше зад прозореца.

Поредният мрачен ден. В пълен синхрон с мрачния й живот.

Без съмнение противникът беше спечелил този рунд. А за нея оставаше надеждата, че това ще бъде единствената му победа.

23

Джанет Дикарло продължаваше да фиксира Роби, но си личеше, че мислите й са другаде. Сякаш изобщо не го забелязваше. Откакто беше пуснала бомбата, бяха изтекли повече от две минути мълчание.

— Госпожо? — тихо, но твърдо изрече той. — Казахте, че вие сте я обучавали…

Дикарло премигна и се облегна назад. В погледа й се появи леко смущение.

— Тя беше първата и единствена жена оперативен агент в целия отряд. А аз бях една от малкото жени инструктори на отряда. Ръководните фактори в агенцията решиха, че е добра идея да работим заедно. Имах дългогодишен опит, а тя притежаваше огромен потенциал. През онази година нейните постижения бяха далеч по-високи от тези на мъжете.

— В началото на кариерата си аз също работих с нея — каза Роби.

— Знам — кимна Дикарло.

Роби беше изненадан, но от изражението й беше видно, че смята това за естествено.

— Ние водим статистика, господин Роби. На повечето места го правят, знаете… За всичко: спорт, работа, контакти…

— И убийства — мрачно добави той.

— Ликвидиране на проблеми — поправи го тя.

— Грешката е моя — каза с равен тон Роби.

— Ние се възхищавахме на постиженията ви — продължи Дикарло. — Особено Джесика, която ви беше голям фен. Единствено вашите резултати бяха по-високи от нейните.

— Вероятно е променила мнението си, щом като за малко не ме уби — поклати глава Роби.

— Ключовият израз е „за малко“. Факт е, че не успя да го направи, защото вие й се измъкнахте.

— Малко късмет и малко инстинкт — сви рамене той. — Но това не помага за залавянето й.

— Може би ще помогне.

Дикарло се приведе напред и опря длани върху масата.

— Аз се опитах да направя максимално обективна оценка и на двама ви — обяви тя. — Според мен сте еднакво надарени, но по различен начин. Съобразявате бързо, адаптирате се добре, безкрайно хладнокръвни сте. Всеки от вас се гордее, когато е с крачка напред, а когато другият навакса, умеете да смените тактиката в движение.

— Отново ще ви попитам как това ще ми помогне да я заловя.

— Никак. Поне не директно. Обяснявам ви тези неща, за да знаете как да се изправите срещу нея, когато настъпи моментът.

— Ако изобщо настъпи — вметна Роби. — Първо трябва да я открия.

— Което повдига въпроса защо върши това, което върши. Получим ли отговор, може би ще успеем да стигнем преди нея до следващата й мишена. Образно казано, това е най-добрият ви шанс да наваксате. И може би единственият. В противен случай винаги ще бъдете на крачка след нея.

— А според вас защо го прави? — попита Роби.

— Когато ме информираха, че Джесика е заподозряна за убийството на наблюдаващия операцията й, аз отказах да повярвам.

— А сега вярвате ли?

Ръцете на Дикарло помръднаха върху масата.

— Не е важно в какво вярвам аз, господин Роби. Задачата ми е да ви помогна да откриете Джесика Рийл.

— И да я убия, нали?

Роби зададе този въпрос, тъй като до момента единствено Синия беше обявил, че искат да я заловят, за да я разпитат. Всички останали, включително Джим Гелдър и Еван Тъкър, или не отговориха какво очакват от него, или се измъкнаха с неясни обяснения.

— Задачата ви е възложена достатъчно отдавна, за да си давате сметка какви резултати очакваме от вас.

— Вие си мислите така. На практика нищо в нея не е посочено ясно.

Дикарло се облегна назад и отмести очи от лицето му.

— Във всеки случай това не би трябвало да влияе на вашата или моята преценка на ситуацията — каза след известно време тя.

— Да речем, че сте права, поне за момента — кимна Роби. — Но отново стигаме до вашия въпрос: защо го прави?

— Мисля, че ще ви бъде от полза да чуете част от нейната история, Роби — въздъхна възрастната жена. — Ако използвате уменията, които знам, че притежавате, рано или късно някои от тези факти ще ви помогнат.

Роби се замисли над тези думи.

— Окей — кимна най-сетне той. — Нека предприемем една кратка обиколка из живота на Джесика Рийл.

— Тя стана една от вас при доста необикновени обстоятелства — започна Дикарло. — Напълно различни от нормалните канали.

— Което означава, че не е служила в армията, така ли? Повечето от нас са бивши военни.

— Не е служила — кимна тя. — Нито пък е работила в разузнаването.

— Пред мен никога не говореше за миналото си.

— Сигурна съм, че е така. Джесика Рийл е родена в Алабама. Баща й е бил активист на движение, проповядващо превъзходство на бялата раса, и дълги години е бил начело на една антиправителствена организация. Освен това е бил трафикант на наркотици и експлозиви. Никак не обичал черния цвят, но в замяна на това си падал по зеления. Арестували го след престрелка с агенти на АБН и Бюрото за контрол на оръжията. В момента излежава доживотна присъда във федерален затвор.

— А майка й?

— Бащата я убил, когато Джесика била едва на седем. След ареста му открили останките й в мазето на къщата. Доста време са били закопани там.

— Сигурни ли сме, че той е убил съпругата си?

— Джесика е била свидетелка на екзекуцията. Всичко станало пред очите й. Госпожа Рийл не споделяла убежденията на съпруга си и постепенно се превърнала в бреме за него. Между другото, фактите, които ви излагам, са надлежно потвърдени от независими източници. Не сме се задоволили само с думите на едно невръстно дете. Властите разполагали с купища доказателства срещу съпруга убиец. Проблемът бил да открият тялото. На практика това не било от особено значение, тъй като той вече бил получил доживотна присъда по други обвинения. Но за Джесика все пак било акт на справедливост.

— Ясно. А какво се е случило с нея след това?

— Започнала да обикаля по роднини в други щати. Но те или не я искали, или не били в състояние да хранят още едно гърло. В крайна сметка я вкарали в системата за отглеждане в приемни семейства на щата Джорджия. Там попаднала в ръцете на отвратителни хора, които я принуждавали да върши ужасни неща. Избягала от тях и заживяла на улицата.

— Не ми се вярва тези обстоятелства да са допринесли за интереса на ЦРУ към нея — поклати глава Роби. — Как е станала връзката?

— Ще стигнем и до това, господин Роби — намръщено го изгледа Дикарло.

— Моля за извинение, госпожо. Продължавайте.

Роби се облегна назад и насочи цялото си внимание към нея.

— На шестнайсетгодишна възраст Рийл прави нещо, което по-късно я е вкарало в Програмата за защита на свидетели — обяви Дикарло.

— Какво?

— Става вътрешен информатор срещу някаква неонацистка група, която планира масови акции срещу правителството.

— Как е било възможно за едно шестнайсетгодишно момиче?

— Братът на един от приемните й родители членувал във въпросната група. Той и неговите приятели използвали къщата му като база за набиране на доброволци в Джорджия. Рийл отишла във ФБР и предложила да й сложат микрофон, за да съберат нужната за арест информация.

— И от Бюрото са се съгласили?

— Знам, че звучи невероятно, но със собствените си очи прочетох рапорта на специалния агент, присъствал на първата среща с нея. Той не можел да повярва, че момичето е само на шестнайсет. Не само заради външния й вид. Имал чувството, че разговаря с кален в боевете ветеран. Момичето било абсолютно непоклатимо. Имало обяснение за всичко. С лекота отхвърляло уловките на ченгетата. Наистина изгаряло от желание да закове онези типове.

— Заради баща си? Или заради майка си?

— Мислила съм и по този въпрос. Но с Рийл никога не можеш да си сигурен. Тя върши нещата по причини, които са известни само на нея.

— И в крайна сметка помага за залавянето на неонацистите?

— Не само това. Убила е един от тях, отнемайки собственото му оръжие.

— На шестнайсет?

— Е, тогава е била вече на седемнайсет. Проникването в организацията й отнело почти цяла година. Постепенно успяла да спечели доверието им. Готвела им, пишела отвратителните им памфлети, перяла мръсните им униформи. А накрая се включила и в планирането на голямата им атака — разбира се, като през цялото време донасяла информация на ФБР.

— Сещам се само за няколко агенти под прикритие, които са способни на подобно нещо — каза Роби. — Но никой от тях не е тийнейджър.

— Когато предприели атаката, Бюрото ги чакало с ударна група. Но въпреки това се стигнало до престрелка. Човекът, когото ликвидирала Рийл, направил засада на няколко агенти. Практически тя спасила живота им.

— А след това са я вкарали в Програмата за защита на свидетели?

— Неонацистите са изградили истински лабиринт в тази страна. Рийл помогнала за частичното му разбиване, но чудовището все още е живо.

— А как е напуснала Програмата, за да се присъедини към нас?

— От Бюрото получихме сведения за това, което бе извършила. След известни дискусии стигнахме до решението, че тя притежава голям талант, който е на път да бъде погубен. Освен това можехме да я закриляме не по-зле от полицията, а работата при нас щеше да я направи невидима. Нова самоличност, постоянни пътувания и куп умения за самозащита, които да я превърнат в трудна мишена за всички, включително и за скинарите. Свързахме се с нея и я поканихме да работи за нас. Тя веднага прие. Без никакви колебания. Обучавахме я в продължение на години, както го направихме и с вас.

— Признавам, че това е истински прецедент в работата на нашия отдел — отвърна Роби.

Дикарло замълча за момент, после поклати глава.

— Вие преминахте през същите процедури, господин Роби.

— Тук не става въпрос за мен, а за Рийл. От това, което ми разказахте, разбирам, че мога да се насоча към нея от всяка посока, която избера.

— Обяснете, моля — изгледа го озадачено Дикарло.

— Предполагам, че сте я подложили на серия психологически тестове предвид трудното й детство. Това е задължително поради спецификата на нашата работа.

— Да — кимна Дикарло. — И тя ги издържа без никакви проблеми.

— Защото е била добре психически, или защото е много добър лъжец?

— Тя наистина е страхотен лъжец. Заблуждавала е онези скинари почти цяла година.

— Както изглежда, по патриотични подбуди — напомни й Роби. — А това ни връща на въпроса защо се е обърнала срещу нас. Или се е случило нещо, което не знаем, или е сменила господарите по традиционния начин — тоест успяла е да ви заблуди и всъщност патриотизмът изобщо не й е присъщ.

— Следя разсъжденията ви — кимна Дикарло.

— Оценявам, че ми давате възможност да се запозная по-отблизо с живота й, но в момента искам да знам повече за мисиите й през последните две години.

— Защо точно последните две?

— За мен две години е максималният срок да таи нещо в себе си, а после да планира отговора си. Но това е валидно само ако не е сменила господарите по традиционния начин, тоест за пари.

— Никога не бих повярвала, че Джесика може да го направи за пари.

— А какво ще кажете за мен? — наклони глава Роби.

— Вас не ви познавам толкова добре.

— Проблемът е, че вие не познавате добре нито един от двама ни, госпожо — отсече Роби. — Именно по тази причина хората като Рийл и мен са толкова добри в своята работа. Затова сте ни привлекли в организацията. Не можете да бъдете като нас, ако сте имали нормално детство. Ние не сме свикнали да получаваме торта и млечен шейк, като се приберем от училище.

— Това мога да го разбера — кимна Дикарло.

— Докато не получа доказателства за противното, аз ще действам с презумпцията, че Джесика Рийл не се е продала за пари. Но за да вникна по-дълбоко в нещата, ще ми трябват сведения за всичките й мисии през последните две години.

— Доколкото ми е известно, вие сте получили тези файлове.

— Искам ги всичките, а не само прочистените.

— Какво говорите? — стреснато го погледна Дикарло.

— Компютърните файлове, които получих, са цензурирани. Част от информацията е изтрита, има липсващи отрязъци време. Няма как да си свърша работата, ако не получа цялостната картина. — Роби се поколеба за момент, после добави: — Местопрестъпленията също са обработени. Но не от полицията, а от нашите хора. Искам да знам какво е било прибрано и по каква причина.

Дикарло отмести поглед, но той успя да долови опасението, което за миг се прокрадна в очите й.

Когато отново го погледна, лицето й беше непроницаемо.

— Ще проуча въпроса и веднага ще се свържа с вас.

Роби кимна, но без да си прави труда да прикрие скептицизма си.

— И тъй, искате ли да убия Джесика Рийл? — попита той и се изправи.

Този път Дикарло го погледна право в очите.

— Искам да разкриете истината, господин Роби — отсече тя.

— В такъв случай най-добре да се залавям за работа.

24

Роби се върна във Вашингтон, но не се прибра в апартамента си, а отиде до едно училище, паркира наблизо и се огледа.

Намираше се в хубав квартал на столицата, където Джули Гети посещаваше едно от най-добрите училища. Тук нямаше задължителна униформа, а учениците не се избираха според общественото положение на родителите им и възможността да правят дарения. Важни бяха единствено техните способности — разбира се, ако успееха да издържат приемните изпити. Имаше и правила, с които трябваше да се съобразяват, но към всеки ученик се подхождаше индивидуално и с изключително внимание.

Роби се надяваше, че Джули Гети вирее добре в тази среда, въпреки че беше своенравна и правеше само това, което желаеше.

Замисли се за предстоящия първи сблъсък с нея, но бързо се отказа. Тук предварително премислените подходи не вървяха.

Може би ще е най-добре да приема упреците й, за да вървим напред.

Дъждът продължаваше да вали и той пусна чистачките, наблюдавайки как гумените пера изтласкват водата. Погледна часовника си. Учениците щяха да се появят всеки момент. Дълга редица автомобили чакаха да приберат децата. Училището нямаше собствени автобуси, може би защото точно отсреща имаше спирка на градския транспорт.

Няколко секунди по-късно вратите се разтвориха и децата се втурнаха навън. Роби я зърна, слезе от колата, вдигна яката си срещу лекия дъжд и претича през уличното платно.

Джули крачеше в опашката на групичка момичета. В ушите си имаше миниатюрни слушалки, а пръстите й тичаха по клавиатурата на тънък смартфон. Извървяла е дълъг път за кратко време, помисли си той. Когато я видя за пръв път, тя не можеше да си помисли дори за най-обикновен телефон.

Пропусна момичетата покрай себе си и се изпречи на пътя й.

Джули се закова на място. Лицето й светна за миг, но след това се начумери.

— Какво търсиш тук?

— Изпълнявам си обещанието да дойда да те видя.

— Малко е късно за това.

— Наистина ли?

Дъждът се усили.

— Искаш ли да те закарам? — попита той, забелязал как раменете й потръпват.

— Ще взема автобуса. Спирката е ей там.

Роби се обърна в указаната посока и видя как един автобус плавно спира до отсрещния тротоар.

— Мислех си, че никога повече няма да се качиш в автобус.

По лицето й пробяга усмивка и той побърза да се възползва от това малко предимство.

— Нека те закарам. Ще си поговорим, а и ще видя как е Джеръм. Искам да съм сигурен, че се грижи добре за теб.

— Вече ти казах. Той си е наред.

— Все пак е по-добре да се уверя с очите си — настоя Роби.

— Не искам да се появяваш тук само защото се чувстваш кофти заради отношението си към мен.

— Наистина се чувствам кофти, но по други причини.

— Какви?

— Няма ли да се махнем от този дъжд?

— Страх те е да не се разтопиш, а?

— По-скоро ме е страх да не получиш токов удар — отвърна той и махна към слушалките в ушите й.

— Да, бе — иронично се усмихна тя, но все пак го последва към колата.

Настаниха се. Роби запали двигателя и потегли, а Джули си сложи колана.

— Защо всъщност си тук? — повтори въпроса си тя.

— Недовършена работа.

— Това не означава нищо за мен.

— Никак не ме улесняваш.

— А защо да го правя? Мен ме заряза, но бас държа, че със суперагент Ванс се виждаш редовно.

— Видях я само веднъж, и то по служба. Искаше да ми бръкне в мозъка, за да докопа каквото й трябва.

— Пак убийства, нали?

— Защо говориш така?

— Че какво друго може да бъде? Ти и Ванс се занимавате с трупове. С купища трупове.

— Може и да си права — въздъхна Роби.

— Но въпреки това си излязъл с нея.

— Това е различно.

— Но не и за мен.

— Ревнуваш ли? — вдигна вежди Роби.

— Нищо подобно! Човек просто трябва да държи на думата си. Аз не обичам да ме лъжат, Роби. Ако не искаш да ме виждаш, просто ми кажи и нещата приключват.

— Наистина ли мислиш, че е толкова лесно?

— Би трябвало да бъде.

— Тук съм, защото сбърках.

— За какво? — попита Джули.

— Идеята ми беше да те закрилям, но трябваше да проявя повече разум.

— Какво означава това?

— Човек с моята професия си създава врагове. Исках да държа тези хора далече от теб. Исках да ти осигуря ново начало. Да забравиш старите си познати и да бъдеш щастлива.

— Будалкаш ли ме?

— Щастието ни се изплъзва много лесно. Исках да започнеш на чисто. Ти за малко не загина с мен, а това не бива да се повтори.

— Защо не ми го каза предварително?

— Защото бях идиот!

— Аз не мисля така, Уил — отвърна тя с по-мек тон.

— Когато си ми ядосана, ме наричаш Роби, а когато не си — Уил.

— Значи трябва да се държиш така, че да не те наричам Роби.

Той спря на червен светофар и я погледна.

— Може би съм искал да направя всички онези неща, които ти обещах. Може би съм искал да поддържам контакт с теб. Може би…

— Може би просто си искал да бъдеш нормален — довърши вместо него тя.

Светна зелено и Роби потегли.

— Може би — промълви той след доста дълга пауза.

Дъждът се усили.

— Мисля, че това е най-честното нещо, което някога си ми казвал.

— Ти си само на четиринайсет, а вече си толкова зряла.

— Не и ако се има предвид какво съм преживяла. Много бих искала да не е така.

— Разбирам те — кимна Роби и я погледна. — Вече сме окей, нали?

— Натам вървят нещата… Уил.

Роби се усмихна и надникна в огледалото за обратно виждане. Вниманието му беше привлечено не от колата зад тях, а от следващата.

— Какво има?

Той обърна глава настрани и срещна втренчения поглед на Джули.

— Това изражение ми е познато — каза тя. — Зад нас има някой, който не трябва да бъде там, нали?

Роби съобразяваше с максимална бързина. Не, беше невъзможно! Нямаше начин! Но всъщност защо не? Всичко случило се дотук беше абсолютно непредсказуемо.

Проблемът беше очевиден, защото Джули беше с него. Ако я свалеше някъде, щеше да я изложи на опасност. Ако я задържеше при себе си, опасността можеше да се окаже още по-голяма.

Отново я погледна и вероятно й предаде безпокойството си.

— Плашиш ме, когато си нервен — прошепна тя. — Какво става?

— Трябваше да се вслушам в интуицията си и да те оставя на мира — каза той. — Не биваше да те търся!

Тя понечи да се обърне, но той я спря.

— Недей! Така ще разберат, че сме ги усетили!

— Какво правим тогава?

— Продължаваме да се движим нормално.

— Само толкова? Това ли е планът?

— Караме си по пътя, докато нещо не ни принуди да спрем.

— И тогава?

— Тогава трябва да разберем какво се случва.

Той стисна волана и погледна в огледалото. Колата си беше там. И също се движеше нормално. Възможно бе да е сбъркал, но дълбоко в себе си знаеше, че не е така. Прекалено дълго се беше занимавал с тези неща.

И тъй, кой го следеше? Неговите хора или някой друг? И какво щеше да се случи, ако наистина се окажеше друг?

Например Джесика Рийл. Това би означавало пренебрегване на всички правила в наръчника. Но може би тя беше избрала тъкмо тази тактика. Нарушаването на правилата те прави непредсказуем.

Е, хубаво, въздъхна той. И аз мога да играя тази игра.

25

Роби поддържаше нормална скорост без резки движения. Искаше да изглежда като всички останали. След известно време реши да разбере дали заплахата зад гърба им е реална или само плод на въображението му.

Подаде десен мигач и това не остана незабелязано от Джули.

— Не сме в тази посока, Уил — каза тя.

— Дръж се здраво. Ще направим една малка проверка.

Погледна в огледалото. Третата кола се придържаше точно зад втората и той не можеше да види това, което му трябваше. Само по себе си то също беше показателно. Промени позицията си съвсем леко, колкото да остави следващата кола малко встрани.

Нищо. Онези не захапаха въдицата.

Намали скоростта и погледна към сградата оттатък уличното платно. В изцяло остъклената й фасада видя как третата кола дава десен мигач.

На първо време и това беше достатъчно. Роби насочи вниманието си към близката пресечка.

Преустрои се за десен завой, но после изправи волана и рязко подаде газ, продължавайки направо.

Междинната кола зави надясно. А тази зад нея продължи след тях, изпълвайки огледалото.

Мигачът й вече беше изключен. В следващия момент тя намали, за да пропусне задната кола.

Шофьорите във Вашингтон не са чак толкова любезни, помисли си той.

А решението на шофьора отзад да повтори действията на Роби и да продължи направо беше достатъчно, за да прогони всичките му съмнения.

— Следят ли ни? — попита Джули.

— Стегнала ли си добре колана? — извърна се да я погледне той.

Тя подръпна предпазния колан и сви рамене.

— Нормално. А ти въоръжен ли си?

— Няма страшно — кимна той и докосна гърдите си.

— Какъв е планът?

Роби не успя да отговори, защото колата отзад рязко увеличи скоростта и се изравни с тях. Първата му реакция беше да стъпи на газта и да предприеме нужните действия за бягство, после изведнъж се отпусна.

— Ванс? — учудено възкликна той.

Зад волана на другата кола действително седеше агентката на ФБР и му правеше знаци да отбие до тротоара. Роби зави в първата пряка и спря. Изскочи навън още преди Ванс да посегне към предпазния колан.

— Какво правиш, по дяволите? — изкрещя той, рязко отваряйки вратата на колата й.

— Защо си толкова ядосан?

— Имаш късмет, че не те гръмнах!

Тя откачи колана си и слезе, после погледна към момичето, което стоеше край колата на Роби.

— Здрасти, Джули.

Джули леко кимна и погледна въпросително Роби.

— Чакам обяснения, Ванс! — все така гневно настоя той. — Защо ме следиш?

— Винаги ли си толкова параноичен?

— Да, винаги! Особено напоследък.

— Не те следя.

— Аха! Може би случайно си се озовала през една кола от мен?

— Не беше случайно. Видях те да вземаш Джули.

— А какво изобщо търсиш тук?

Ванс погледна към момичето и сниши глас.

— Мисля, че тя все още е нечия мишена.

Роби отстъпи крачка назад.

— Какво е това, което не знам? — попита той.

— Може би фактът, че онзи саудитец има дълбоки джобове и много съюзници. Те знаят за Джули, познават и мен. Аз все пак имам зад себе си хората от Бюрото, но какво има тя?

Роби направи още една крачка назад и погледна към Джули. Не знаеше дали ги чува, но изглеждаше доста неспокойна.

— Има мен — тихо отвърна той.

— Не и до днес. Бях изненадана да те видя пред училището.

— Може би и аз изненадах себе си — виновно промълви той.

— Това не е нещо лошо, Роби. — Ванс направи крачка към него. Замълча за миг, после попита: — За кого ме взе?

— За никого — вдигна глава той. — Да бъда нащрек е стандартна нагласа в моята работа.

— Сигурен ли си, че е само това?

Той въздъхна и поклати глава.

— Винаги когато разговаряме, имам чувството, че съм на разпит. Защо?

— Защото това е единственият начин да измъкна нещичко от теб — мрачно отвърна Ванс. — Но дори и тогава оставам с впечатлението, че знам по-малко, отколкото преди да съм ти задала въпроса. — Замълча за момент, после поклати глава. — А това ме кара да се чувствам не по-малко притеснена от теб… — Нова пауза, после тя заговори по-спокойно: — Наясно съм, че агенцията ти е под тревога след убийството на Джим Гелдър.

Роби предпочете да не коментира.

— А ако прибавим и инцидента с Дъг Джейкъбс, твоите хора със сигурност са под още по-голямо напрежение. — Тя направи нова крачка напред. — Не приемам версията, че е работил в АСОР, защото знам, че Дъг беше ваш служител. Наблюдаващ агент или анализатор.

— Уил — подвикна Джули. — Искам да се прибирам, защото имам доста домашни.

— Една секунда — отвърна Роби и се обърна към Ванс. — Колкото по-малко знаеш за тези неща, толкова по-добре. Моля те да не се бъркаш. Приеми го като колегиална услуга.

Ванс започна да клати глава още преди да е свършил.

— Не става така, Роби. Би трябвало да знаеш, че няма как да се оттегля. Просто си върша работата. Изобщо нямам за цел да се бъркам във вашата.

Погледна към Джули и продължи:

— Усещам, че наистина всички сте под напрежение. На твое място бих стояла далече от Джули. Не вярвам, че онзи, който е имал куража да ликвидира вашия номер две, ще се поколебае да отнеме живота на едно четиринайсетгодишно дете…

След тези думи тя се върна в колата си и потегли. Роби я проследи, докато изчезна зад ъгъла.

— Какво беше това шоу с участието на суперагент Ванс? — пристъпи към него Джули.

Роби не отговори и тя разочаровано погледна встрани. Помълча известно време, а след това хладно отсече:

— А сега ме откарай у дома, Роби!

Качиха се в колата.

Един паркиран до тротоара автомобил бавно ги последва.

Зад волана седеше Джесика Рийл.

26

Рийл се движеше на известно разстояние зад колата на Роби. Според нейните изчисления той със сигурност продължаваше да бъде нащрек, макар и не толкова, колкото преди. Появата на Ванс беше истински подарък за нея. Това й позволи спокойно да следва Роби, който беше приел, че това е вършила единствено Ванс.

Развитието на събитията й даде възможност да си отдъхне и да отдели малко време за наблюдение. Беше убедена, че ще успее да разкрие още много неща от живота на Роби.

Докато шофираше зад него, в главата й отново се появи списъкът с имена.

Джейкъбс, отметнат.

Гелдър също.

Сам Кент, пълен провал.

Но в списъка й фигурираше още едно име. Кент със сигурност вече се беше свързал с него. Гелдър и Джейкъбс вероятно щяха да попаднат в графата „вражеска атака срещу американското разузнаване“, но провалът по отношение на Кент нямаше как да не разкрие намеренията й.

Беше проследила с възхищение маневрата на Роби пред светофара, принудила Ванс да се разкрие. И тя би постъпила по същия начин. После си зададе въпроса дали може да разгадава бившия си колега единствено въз основа на предположението, че в една и съща ситуация двамата реагират по еднакъв начин. След кратък размисъл отхвърли тази линия на разсъждение като твърде опростена. Беше убедена, че Роби също ще стигне до нея, а това означаваше рязка смяна на тактиката.

И тогава съм мъртва.

Половин час по-късно тя спря до тротоара. На стотина метра пред нея Роби слезе от колата си, последван от Джули Гети.

Не изглежда много щастлива, каза си Рийл, докато момичето тичаше нагоре по стълбите на може би най-впечатляващата четириетажна къща в района.

Тя плъзна поглед по околните скъпи домове и кимна одобрително. Момичето, попаднало в системата от приемни семейства, беше стигнало твърде далече.

После отново насочи вниманието си към Роби. Той седеше в колата си и гледаше след Джули. Потегли в момента, в който входната врата се затвори след нея.

Рийл направи няколко снимки на солидната къща с телефона си, даде известен аванс на Роби и пое след него.

Беше открила ахилесовата му пета. Този мъж бе привързан към момичето. И с това беше нарушил основното правило в тяхната работа.

Да изпитваш чувства към друго човешко същество бе немислимо. Трябваше да действаш като машина, защото се налагаше да убиваш без никакви угризения на съвестта. А след това да се насочиш към следващата мишена, напълно забравяйки предишната.

Но Рийл много добре разбираше защо Роби прави подобна грешка.

Аз също допуснах такава.

Тя го проследи обратно до центъра на Вашингтон, където колата му изчезна в подземния гараж на някакъв блок.

Не го последва. Това щеше да е прекалено очебийно. Вдигна глава и огледа безличната осеметажна сграда. В подобни блокове се нанасяха или млади хора в началото на кариерата си, или възрастни мъже и жени, които бяха пенсионери. Те без проблеми се смесваха с основната маса обитатели — обикновени хора на средна възраст, чиито житейски цели така и не са били реализирани.

Най-голямото предимство на такива блокове беше пълната им анонимност.

Което означаваше, че предоставят перфектна среда за хора като Роби.

В нея те просто изчезваха.

Успяла да засече и жилището му, тя не виждаше смисъл да се мотае тук. Защото беше напълно възможно домът на Роби да е под постоянно наблюдение. Трафикът по улицата беше достатъчно оживен, тротоарите също бяха пълни с пешеходци.

За момента нямаше от какво да се тревожи, но колкото по-дълго останеше тук, толкова по-голям ставаше рискът.

Освен това беше възникнал нов проблем.

Тя продължаваше да вярва, че списъкът й е пълен, но едно вътрешно чувство я предупреждаваше за присъствието на друга фигура, която не беше взела под внимание.

Джейкъбс беше дребна риба.

Гелдър — доста по-голяма.

Кент беше някъде по средата, тъй като беше доста специален съдия, който вероятно не беше само съдия.

В списъка й имаше и още едно, четвърто поред име.

А сега подушваше и пето, което може би щеше да се окаже най-важното.

Нуждаеше се от допълнителна информация. Надяваше се да проследи предчувствията си чак до техния източник. Но за да направи това, й трябваше помощ.

Една доста особена помощ. Рийл знаеше къде може да я получи.

На най-невероятното от всички възможни места.

Не из коридорите на властта.

А в един обикновен квартален мол.

27

Рийл подкара на запад. Планът беше сложен, деликатен и опасен. Като всичко, което вършеше.

Стисна волана. Това не беше признак на нервност. Тя много отдавна нямаше нервите, които притежаваха нормалните хора. На практика се успокояваше в момента, в който наближаваше опасната зона. Пулсът й ставаше по-бавен, крайниците й придобиваха особена гъвкавост, а обстановката около нея се избистряше и нещата сякаш забавяха ход, позволявайки й да анализира трезво факторите, които имаха значение за мисията.

После всичко се случваше бързо, буквално за миг.

И някой умираше.

Пътуването й отне почти час. Трафикът беше натоварен, а дъждът преминаваше от порой в ситен валеж, после отново се усилваше.

Тя харесваше моловете главно защото винаги бяха оживени и имаха многобройни входове и изходи.

Но едновременно с това ги мразеше — именно защото имаха многобройни входове и изходи.

Остави колата в подземния паркинг и пое по стълбите, водещи към централния вход на мола. По пътя се размина с групичка тийнейджърки, натоварени с торбички от различни магазини. Повечето бяха заети да пишат есемеси на телефоните си и не обръщаха внимание на това, което се случваше около тях.

Рийл влезе в мола и забави крачка. Придърпа козирката на шапката над очите си, скрити зад тъмните очила. Но тези очи не пропускаха нищо. Мозъкът й се беше превърнал в микропроцесор, който засичаше потенциалните проблеми и начините за тяхното отстраняване. Отдавна вече не беше в състояние просто да се шляе из някой мол, да се разхожда навън или да шофира, без да ангажира съзнанието си с обстановката. Разсейването означаваше смърт.

Наближи набелязания магазин и още повече забави крачка. Подминавайки вратата, тя осъществи зрителен контакт с някого вътре, докосна брадичката си с пръст и кимна леко. Продължи до дъното на коридора и спря пред някакъв бутик. Погледна назад точно в мига, в който мъжът, на когото беше кимнала, излезе от магазина и с бърза крачка се насочи към нея.

Рийл веднага тръгна в обратната посока и зави по коридора, който водеше към тоалетните. Отвори вратата на помещението за семейства с малки деца и бързо затвори след себе си.

Влезе в една от кабинките, измъкна пистолета си и зачака. Не й харесваше да се блокира по този начин, но нямаше друг избор.

Външната врата се отвори няколко секунди по-късно. Тя надникна през открехнатата врата на кабинката.

— Заключи!

Човекът се подчини.

Рийл излезе навън с пистолет в ръка.

Мъжът вдигна глава да я погледне. Беше нисък, най-много метър и шейсет и пет и едва ли тежеше повече от шейсет килограма. Във физическо отношение нямаше никакви шансове срещу нея, дори и без пистолета. Но тя не беше дошла за ръкопашен бой, а за информация.

Името на мъжа беше Майкъл Джофри. Работеше в „ГеймСтоп“ — един от магазините за видеоигри в търговския център. Беше изключителен геймър и обичаше тръпката на състезанието. Беше прехвърлил четирийсет, но в това отношение си беше останал тийнейджър. Носеше тениска с надпис „Денят на Страшния съд“.

Някога този човек беше шпионин. Умееше да говори почти без да мърда устните си, и беше в състояние да продаде пясък на умиращ от жажда в пустинята. Но вече не се занимаваше с това и бе доволен, че се грижи само за себе си.

И за Джесика Рийл. Защото Рийл му беше спасила живота, при това не веднъж, а два пъти.

Той беше нейната златна карта. Една от малкото, които тя притежаваше.

Джофри погледна пистолета в ръката й и поклати глава.

— Нещата май са сериозни, а?

— Че кога не са били? — отвърна тя.

— Нямаше да те позная, ако не беше вирнала брадичка по твоя си начин — отбеляза Джофри и очите му пробягаха по лицето й. — Хубава пластика между другото. Майсторска работа.

— Когато се оставиш някой да те реже, гледай да бъде най-добрият.

— Чух, че Гелдър и още един са мъртви.

— Точно така.

— Твоя работа, нали? — подхвърли Джофри, но по физиономията му пролича, че не очаква отговор. — Какво мога да направя за теб, Джес?

Рийл прибра пистолета и се облегна на мивката.

— Трябва ми информация.

— Появата ти тук е голям риск.

— Не толкова голям, колкото преди три години. Доста време си извън играта, Майк. Дори охраната ти вече я няма. Сама се уверих. Доколкото ми е известно, ситуацията е такава от шест месеца.

Джофри скръсти ръце пред гърдите си и се облегна на вратата.

— Е, още се чувствам малко разголен навън — призна той. — Но явно вече са разбрали, че наистина съм се оттеглил и си гледам само геймърството. Тоест нямам нужда от охрана. За каква информация става въпрос?

— Познаваше ли Гелдър?

— О, да — кимна той. — Мнозина от нас го познаваха. Ветеран на поста си.

— А какво ще кажеш за другия покойник — Дъг Джейкъбс? АСОР ли го покриваше?

— Не — поклати глава Джофри.

— Двамата са се познавали добре. Не само от служебните си контакти.

— Откъде знаеш?

— Няма значение. Но е истина.

— Какво общо имам аз?

— Нищо — отвърна Рийл. — Просто искам да направиш нещо за мен.

— Какво?

— Както вече ти казах, става въпрос за информация. Ти нямаш никакво понятие от нея, затова ще трябва да я потърсиш. Трябва ми веднага.

— Вече не ми останаха кой знае колко вътрешни контакти.

— Не съм казала, че трябва да са вътрешни. Вече не.

28

Роби се облегна назад и разтърка очи. Джанет Дикарло все още не му беше изпратила електронните файлове и това го принуди да прегледа отново онези, които бяха редактирани, с надеждата да открие нещо, което е пропуснал.

Но пропуски нямаше.

Последните няколко мисии на Рийл бяха извън страната. Роби би могъл да ги провери на място, но не беше сигурен, че това ще помогне на разследването му.

Налагаше се да се върне цели две години назад в живота й. Единственият проблем беше, че това изискваше време.

Още колко хора щяха да загубят живота си?

Ако броенето на трупове продължеше, най-вероятно щяха да го отстранят от разследването — което го устройваше в личен план.

Той набра номера, който му остави Дикарло, но се включи гласова поща. Отново си спомни за листенцата от бяла роза и се запита какво биха могли да означават. Съмняваше се, че Рийл ги е оставила като символ на своя неопетнен живот. По-вероятно беше да символизират кървавата смърт и новите погребения, които предстояха. И в това не виждаше логика. Може би защото гледаше на нещата под неподходящ ъгъл.

Но кой е правилният? — запита се той, докато пълнеше чашата си с поредната доза кафе. Погледна часовника си.

Два през нощта. Стана и изля кафето в мивката.

Беше време за сън. Без да поспи, нямаше да бъде полезен нито на себе си, нито на когото и да било.

Събуди се пет часа по-късно доста отпочинал. Пак се зае да преглежда файловете. Може би защото един вътрешен глас продължаваше да му нашепва, че ще открие нещо въпреки редакциите.

Отново не се натъкна на нищо особено. Проведе няколко телефонни разговора, които също не дадоха резултат. Отскочи за половин час до фитнеса в сутерена, после си направи сандвич и го изяде на крак в кухнята. Малко по-късно дойде и дългоочакваното обаждане от службата. Имали нещо, което би могло да помогне на разследването му. Но трябвало да отиде да си го получи. Роби взе бърз душ, окачи кобура на колана си и излезе.

Целта на пътуването му беше онази сграда на ЦРУ, която Рийл бе използвала като база преди убийството на Дъг Джейкъбс. Тя се намираше на около час път от Вашингтон. Там бяха открили гардеробче с някои нейни лични вещи. Предвид редактираната информация и прочистването на местопрестъпленията Роби не хранеше особени надежди да открие нещо полезно, но въпреки това беше длъжен да провери.

Човек от охраната го придружи до гардеробчето. Отключиха вратичката и го оставиха сам. Вътре имаше само няколко неща, а той нямаше как да бъде сигурен дали не е имало и други. В момента не можеше да вярва на никого.

Вещите бяха само три: снимка, книга за Втората световна война и 9-милиметров полуавтоматичен глок 17 с допълнително монтиран мерник. На снимката беше Рийл в компанията на мъж, когото Роби не познаваше.

Взе всичко и отново измина едночасовия път до апартамента си, където щеше да изследва находките на спокойствие.

Чувстваше се някак откъснат от своята същност. Неговата специалност бяха подготовката и ликвидирането на поредната мишена, а след това успешното измъкване, даващо му възможност да се заеме със следващата мисия. Душенето, търпеливото търсене на доказателства, пътуването насам-натам и разпитването на свидетели просто не бяха по вкуса му. Той не беше детектив, а професионален убиец. Но в случая се очакваше да проведе разследване и той щеше да изпълни задачата.

Остави снимката, книгата и пистолета на масата и се зае да ги разглежда. Дъждът отново забарабани по стъклата.

Роби разглоби оръжието, но само за да установи, че е обикновен пистолет. Лекотата, с която частите му изскачаха и се връщаха по местата си, беше доказателство, че специалистите вече го бяха проверили. Лично на него му направи впечатление пълнителят — една високоефективна конфигурация, побираща трийсет и три патрона. Самите муниции бяха стандартни, каквито беше виждал и използвал хиляди пъти. Но удълженият пълнител се срещаше доста по-рядко.

Трийсет и три патрона, за да си свършиш работата, Рийл? Кой би помислил такова нещо?

Оръжието беше оборудвано и със специален титаниев пин блок, който намаляваше триенето, олекотяваше спусъка и увеличаваше точността. Роби имаше такъв и на своето лично оръжие, макар че не беше много убеден в неговите предимства.

Но Рийл явно обръщаше внимание на детайлите.

Ръкохватката имаше допълнително грапаво покритие за по-добър захват. Не просто залепено върху нея, а монтирано с помощта на специално приспособление — нещо като високоградусова ютия. И той беше използвал подобно приспособление при модифицирането на своя пистолет. Всъщност и двамата с Рийл бяха усвоили този метод от един старши оперативен агент на име Райън Маршъл, който се кълнеше, че няма по-добър.

След това се зае с мерника, който беше едно малко чудо на инженерната мисъл. Присви очи, за да разчете надписа върху него. Оказа се, че той съдържа само четири букви — ПКРО.

Набра абревиатурата в Гугъл. Пенсилванска компания за ръчни оръжия. Никога не беше чувал за нея, но на пазара действаха много такива. Явно Рийл бе имала причини да е недоволна от стандартния мерник на глока. Още един детайл.

Отмести пистолета и се вгледа в снимката. Рийл, застанала до почти двуметров мъж, който наближаваше петдесет и имаше фигура на спортист. В края откъм неговата страна се виждаше някаква червена ивица. Може би дреха на застанал наблизо човек, а може би част от автомобил.

Той огледа Рийл. Висока дори на ниски обувки. Без грам излишна плът по тялото си за разлика от мъжа до нея. Тя гледаше право в обектива. Разбира се, това не беше първата й снимка, попадала пред очите на Роби. Но той не можеше да се отърве от чувството, че всеки път вижда различна жена.

До известна степен всички сме хамелеони.

Въпреки това му се струваше, че научава нещо ново след всяка снимка или информация за нея. Все едно че белеше глава лук, отстранявайки пластовете един по един.

На тази снимка Рийл беше спокойна и самоуверена. Изглеждаше така, сякаш балансира на пети и пръсти, разпределила перфектно тежестта на тялото си. Повечето хора трудно постигаха това и неизменно даваха предимство на една от двете позиции. Което означаваше загуба на секунда-две при нужда от рязко движение. За тях това едва ли имаше особено значение.

Но в живота на Рийл и Роби не беше така, защото често пъти всичко се решаваше за секунда.

На тази снимка устните й бяха малко по-пълни. Носеше червило, което изглеждаше почти толкова алено, колкото ивицата от другата страна на мъжа. Роби я завъртя във всички посоки, но без резултат. Все още не можеше да разбере какво представлява въпросната ивица.

Остави снимката и насочи вниманието си към книгата. История на Втората световна война. Прелисти я с надеждата да открие нещо между страниците, но напразно.

Всъщност, ако е имало нещо, със сигурност са го прибрали, помисли си той.

Фактът, че му предоставиха трите предмета, означаваше, че не са открили нищо интересно в тях. В противен случай едва ли биха му позволили да ги вземе със себе си. Той беше сигурен, че от него се очаква да открие и да ликвидира Джесика Рийл. Но започваше да се съмнява дали искат да открие и истинската причина за нейните скорошни действия.

Роби отмести книгата, стана и пристъпи към прозореца. Рийл беше някъде там и може би подготвяше следващия си удар. Някъде там беше и Джули, вероятно заета с домашните си. А може би си припомняше вчерашната им среща.

Никол Ванс също беше там и правеше опити да открие убиеца — въпреки че едва ли знаеше кой е. Ситуацията тепърва щеше да се усложнява.

Два часа по-късно, докато той все още оглеждаше предметите, открити в шкафчето на Рийл, телефонът му издаде сигнал за входящо съобщение. Джанет Дикарло искаше да го види. Но не на предишното място, а някъде в Мидълбърг. Съдейки по адреса, най-вероятно го викаше в дома си.

Роби отговори на съобщението, облече якето си, заключи пистолета, книгата и снимката на Рийл в стенния сейф и излезе.

Надяваше се, че Дикарло има отговор на част от въпросите му. Иначе за него би било невъзможно да продължи. През цялото време имаше чувството, че Рийл все повече се отдалечава и набира преднина.

29

Навън вече притъмняваше. Пътуването му отне повече от час заради тежкия трафик. На места успяваше да увеличи скоростта, но веднага след това отново я намаляваше, тъй като по пътя към дома на Дикарло трябваше да прекоси няколко малки градчета. Дали й е приятно да изминава този маршрут всеки ден? — запита се той. Вероятно не. Повечето от работещите във Вашингтон прекарваха години от живота си в задръстванията и обмисляха всякакви начини да очистят онези шофьори, които нарушаваха правилата.

Роби най-сетне стигна до отбивката. Тя се оказа дълъг, посипан с чакъл път, който извиваше между две възвишения с вековни борове. Къщата беше стара, с тухлени стени. Пред нея бяха паркирани три коли.

Отчитайки инцидента с Джим Гелдър, Роби очакваше да го спрат всеки момент, но явно го бяха идентифицирали с помощта на съответната апаратура. Изключи двигателя и слезе от колата. Избягваше резките движения, защото не искаше да бъде застрелян.

От сенките се подадоха двама мъже. На ръст бяха колкото Роби, но яки и чепати като стари дънери. Те провериха документите му, но не му взеха пистолета. Поведоха го към къщата. Тръгнаха по дълъг и тесен коридор, който свършваше пред затворена врата. Оставиха го там и изчезнаха.

Роби почука. Отвътре долетя глас, който го покани да влезе.

Дикарло седеше зад бюрото си. Изглеждаше уморена и разтревожена. Това беше първото нещо, което му направи впечатление.

Второто беше пистолетът, оставен върху бюрото.

— Наред ли е всичко? — попита от прага той. Въпреки доказателствата за обратното.

— Моля, седнете, господин Роби.

Той затвори след себе си, прекоси малкия персийски килим и се настани на стола срещу нея.

— Охраната ви е доста хлабава.

От изражението й беше ясно, че съзнава положението.

— Без колебание съм поверила живота си на онези двамата отвън.

Роби моментално разчете неизказаното.

— И те са единствените, нали?

— Да работиш в разузнаването съвсем не е лесно — въздъхна Дикарло. — Обстоятелствата непрекъснато се променят.

— Днешният приятел е потенциален утрешен враг — преведе си Роби. — Това го разбирам много добре, защото живея в същата среда.

После той сложи ръце на корема си. Главно за да позволи на дясната си длан да бъде на сантиметър-два по близо до кобура. Очите му се плъзнаха по оръжието на бюрото и спряха върху лицето й.

— Искате ли да поговорим за това? — предложи той. — Би трябвало да знам повече, след като номер две се безпокои за своята сигурност и не се доверява на никого извън личната си охрана.

Ръката на Дикарло посегна към пистолета, но Роби го стигна пръв.

— Исках да го прибера — промълви тя.

— Нека си стои тук — отвърна Роби. — И не посягайте към него, освен ако някой не иска да стреля по вас.

Дикарло се облегна назад, очевидно разстроена от нарушаването на субординацията. После чертите й бавно се отпуснаха.

— Предполагам, че след като самата аз се поддавам на параноята, трябва да го очаквам и от вас — каза тя.

— Може би сте права — кимна Роби. — Но има ли причина за параноята?

— Гелдър и Джейкъбс са мъртви — тихо отвърна тя.

— Това е работа на Рийл, а тя е някъде навън.

— Наистина ли?

— Какво ви кара да мислите, че не е? При последния ни разговор я защитавахте, като че ли сте неин личен адвокат.

— Така ли?

Дикарло се надигна и пристъпи към прозореца. Пердетата бяха спуснати, но тя не направи опит да ги раздели.

А Роби започна да се пита дали навън наистина функционира система за далечно наблюдение.

— Вие ми отговорете — промърмори той.

Тя се обърна с лице към него.

— Вероятно сте твърде млад, за да си спомняте Студената война. И със сигурност не сте работили за службите по онова време.

— За това ли става въпрос? Нима отново се връщаме към Студената война? Когато хората непрекъснато са преминавали от едната към другата страна?

— Не мога да ви дам категоричен отговор, господин Роби. Макар че бих искала. Но мога само да потвърдя, че през последните години се случват някои доста обезпокоителни събития.

— Например?

— Мисии, които не би трябвало да се планират. Наши хора, които изчезват. Прехвърляне на пари от едно място на друго, които скоро потъват вдън земя. Погрешно адресирано оборудване, което не виждаме никога повече. И това не е всичко. Говорим за малък мащаб, но тези неща се случват от много дълго време насам. Поотделно не изглеждат нищо особено, но когато човек ги обхване в цялост… — Дикарло млъкна, изтощена от тирадата си.

— Само вие ли сте видели това? — попита Роби. — Имам предвид обобщаването…

— Не съм сигурна.

— Наши хора, които изчезват? Като Рийл?

— Не съм сигурна.

— А в какво сте сигурна?

Тя се облегна назад.

— Сигурна съм, че се случва нещо коварно и опасно, господин Роби. Не знам дали има нещо общо с Джесика Рийл, но знам, че е достигнало критична точка.

— И Еван Тъкър ли мисли като вас?

Дикарло плъзна длан по челото си и понечи да отговори, но в същия миг Роби долови долитащите отвън звуци. Едната му ръка измъкна пистолета, а другата блъсна настолната лампа, която падна на пода. Стаята потъна в мрак.

Той се протегна през бюрото и стисна ръката на Дикарло.

— Под бюрото и не мърдайте!

Опипа плота за пистолета и й го подаде.

— Надявам се, че редовно сте посещавали курсовете по стрелба.

— Да — каза тя.

— Това е добре — напрегнато рече той. — Много добре.

В следващия миг вече се движеше.

Прекрасно знаеше какво означават звуците, долетели отвън. Беше ги чувал много пъти.

Двете тихи пропуквания се равняваха на два изстрела с далекобойна пушка.

Последвани от свистенето на летящите във въздуха куршуми.

Двата глухи удара отговаряха на проникването на олово в мека плът. А последвалите два — по-тежки и по-шумни, бяха в резултат от рухването на човешки тела на земята.

Периметърът за сигурност на Дикарло вече не съществуваше.

Роби беше единствената преграда между нея и неизвестните нападатели.

Измъкна телефона си и натисна бутона за бързо набиране. Не се случи нищо. Втренчи се в чертичките на дисплея, четири на брой. Добър обхват. Но въпреки това не можеше осъществи връзка.

Защото някой блокираше сигнала. Което означаваше, че навън действа цяла оперативна група, а не самотен снайперист.

Отвори вратата и излетя в тесния коридор.

30

Надникна през предния прозорец. Двамата мъже, които го бяха пропуснали в къщата, лежаха по очи на паркинга. Роби прекоси коридора в обратна посока и стигна до кухнята. Там откри стационарен телефон и бързо набра номера на Синия. Насреща вдигнаха на втория сигнал.

— Госпожо Дикарло? — прозвуча гласът на Синия, очевидно видял името на дисплея.

— Роби съм. Намирам се в дома на Дикарло. По време на разговора ни прозвучаха два изстрела. Охраната й е ликвидирана. Аз съм единственият между нея и онези отвън. Искам подкрепление.

— Имаш го — отвърна Синия и прекъсна връзката.

Роби остави слушалката и се огледа. Питаше се дали да се върне при Дикарло да организира защитата й, а след това да чака появата на подкреплението. На пръв поглед този план изглеждаше добър, но за съжаление, се намираха насред нищото и помощта нямаше да пристигне скоро.

Освен това оттеглянето при Дикарло щеше да даде доста сериозно предимство на противника. Лесно щяха да ги обкръжат и да използват превъзходството си в огнева мощ. Дори една хвърлена през прозореца граната щеше да бъде достатъчна.

При тези условия Роби беше длъжен да прибегне до офанзивна тактика. Така щеше да бъде най-добре. Той винаги беше предпочитал нападението пред защитата.

Щом мъртвите мъже бяха повалени пред къщата, стрелецът бе заел позиция някъде наблизо. Но след като бе ликвидирал охраната, спокойно би могъл да се премести другаде.

Роби се опита да се постави на негово място.

Как бих постъпил аз?

Това беше една от ситуациите, в които се нуждаеше от изпреварващ ход. Предварително си намисляш стъпката, която ще ти донесе предимство, но не се опитваш да бъдеш прекалено хитър.

Когато смъртта дебне отпред, трябва да опиташ отзад. Естествено, противникът ще анализира ситуацията, предвиждайки изпреварващия ход, и ще стигне до заключението, че той ще отиде толкова напред в разсъжденията си, че да напусне къщата през предната врата.

И тъй, Роби прибягна до два изпреварващи хода и се насочи към задната част на къщата.

Но ако снайперистите бяха двама — отпред и отзад, шахматистките му изчисления щяха да бъдат безполезни и той просто щеше да умре.

Напусна къщата. Никой не стреля по него. Отдалечи се от вратата и избра прикритието на близкото дърво, за да огледа обстановката. Вече беше тъмно, а това означаваше, че едва ли ще забележи нещо освен може би някакво движение. Но дори и да успееше да засече стрелците, нямаше да ги улучи с пистолет, особено ако бяха запазили дистанция.

Увери се, че наоколо е чисто, и напусна укритието на дървото, за да мине откъм дясната страна на къщата. Стараеше се да запази позицията на убитите в главата си, за да може да определи посоката, от която бяха дошли смъртоносните куршуми.

Оказа се, че единствената възможност е гористото хълмче, издигащо се на около четиристотин метра по-нататък. Същото, покрай което беше минал на идване. Между дърветата имаше тясна просека. Високата позиция бе най-добрата за стрелба от разстояние. Всеки опитен снайперист би могъл да се справи.

Възможно ли е снайперът да е бил е ръцете на Джесика Рийл?

Роби легна по корем и запълзя към колата си. От там вече виждаше телата. Дори успя да сграбчи едното от тях за глезена и да го придърпа към себе си. Куршумът бе влязъл през шията и бе строшил гръбначния му стълб. Смъртта беше настъпила моментално.

Другото тяло остана на мястото си. Той само го погледна, но нямаше съмнение, че и то е получило смъртоносна рана.

Когато знаеш какво правиш, не е особено трудно да улучиш торс от подобно разстояние. Но съвсем не е така, когато се целиш в гръбначния стълб, при това нощем. Стрелецът на хълмчето е знаел как се борави с телескопичен мерник, прикрепен към дълго дуло. А това означаваше, че със същата лекота би могъл да уцели и Роби.

Той отвори вратата на колата и влезе вътре.

Планът се оформи в главата му за секунди.

А още няколко секунди бяха нужна за неговата реализация.

Роби пропълзя на шофьорското място, запали двигателя и включи на скорост.

После се случи това, което беше очаквал.

Куршумът прониза прозореца откъм страната на шофьора и го засипа с натрошени стъкла.

Чакаха го отпред. Тоест бяха предпочели вариант „един изпреварващ ход“. Което му повдигна духа до известна степен. Сега му оставаше да оцелее още няколко минути.

Леко форсира мотора и включи на заден.

Новият куршум улучи предната гума и я пръсна.

Колата продължаваше да се движи на заден ход. Гумата се разкъса и започна да се отделя от джантата, но Роби нямаше нужда от скорост, а от елементарно придвижване.

Използвайки страничното огледало, той взе завоя и насочи колата покрай страничната стена. Едновременно с това извади телефона си и набра номера на стационарния телефон на Дикарло, който беше запомнил от дисплея в кухнята.

— Да? — обади се с треперещ глас тя.

Обясни й ситуацията и й каза какво е намислил.

— Когато съм готов, ще натисна клаксона.

Установил позицията на стрелеца — най-вероятно горе на хълмчето, — той разполагаше с малко време. Насочи колата към задната врата, която не беше под пряк обстрел.

Натисна клаксона. Вратата на къщата отхвръкна на пантите си. Спазвайки указанията на Роби, Дикарло изскочи навън и затича приведена към колата. Миг по-късно беше на задната седалка.

— Залегнете! — предупреди я той, после включи на скорост и отново се насочи към предната част на къщата. Тук щеше да бъде под обстрел, но друг начин просто нямаше. Защото пътят към къщата беше само един.

Куршумите започнаха да чупят и останалите стъкла в момента, в който колата излезе отпред. Дикарло хлъцна, а след това простена. Роби се обърна.

От раната на гърдите й течеше кръв. Беше улучена, вероятно от рикошет.

В следващия миг гръмна и лявата задна гума. Придвижването само с две колела ставаше невъзможно.

Той усети, че стрелбата се приближава и става по-точна. Това означаваше, че противникът е напуснал хълмчето и предприема решителна атака.

Спря редом с рейнджровъра, паркиран пред къщата. Изскочи навън, претърси джобовете на проснатия до него охранител и измъкна ключовете. После направи кратък оглед на рейнджровъра. Каросерия, стъкла, гуми.

Заключението му беше категорично: колата беше бронирана, с блиндирани стъкла и възможност да се придвижва със спукани гуми.

Отвори задната врата на своя автомобил и успя да измъкне Дикарло. Дишането й беше накъсано. Прехвърли я на задната седалка на рейнджровъра миг преди да завалят куршумите.

Извади пистолета си и произведе няколко изстрела. Прекрасно знаеше, че точността им ще бъде нулева, но се надяваше поне малко да забави атаката.

Влезе през дясната врата, прехвърли се на шофьорското място и запали двигателя.

Стрелбата стана още по-ожесточена. Куршумите засипваха колата. За миг се изкуши да смъкне стъклото и да отговори на огъня, но после се случи нещо необикновено.

Появи се насрещна стрелба.

Източникът й беше неясна фигура на стотина метра от него, опряла пушката си на най-долния клон на дебело дърво. Въпросната пушка със сигурност беше автомат с функция самозареждане, тъй като изстрелите следваха бързо един след друг.

Роби насочи поглед към мястото на попаденията и видя светлини. Миг по-късно едната от тях угасна, а другите се пръснаха.

Човекът зад дървото беше успял да спре атаката.

Роби смаяно гледаше как самотният стрелец отгатва поведението на противниците си. Те се опитваха да избегнат куршумите му, като тичаха на зигзаг, но той разгадаваше намеренията им с учудваща лекота. Угасна поредният лъч. Това означаваше, че още един от стрелците се е проснал на земята за последен път в живота си.

В крайна сметка атакуващият екип мина в отстъпление.

Човекът зад дървото остана на позицията си още известно време, след което премина в контраатака, продължавайки да стреля.

Стенанията на Дикарло накараха Роби да се опомни. Той включи на скорост и натисна газта. Видя го миг преди да полети по покритата с чакъл алея.

Или по-точно, видя само дългата коса.

В следващия миг стрелецът се стопи в мрака.

Спасителят му беше жена.

А той беше почти сигурен, че тази жена е Джесика Рийл.

31

Много му се искаше да се върне и да провери дали наистина Рийл му беше помогнала в престрелката. Но на седалката отзад лежеше тежко ранената Дикарло, а той нямаше представа къде се намира най-близката болница.

Излезе на главния път, стъпи на газта и се обади на Синия.

Той вдигна веднага и Роби му разказа какво се е случило, пропускайки информацията за жената, която му беше помогнала.

Синия го увери, че помощта вече пътува, и му даде указания за пътя до най-близката болница, където щеше да го чака специализиран екип. Друг такъв екип бил изпратен в къщата на Дикарло.

Роби си позволи две минути забавяне и отби на банкета. Изскочи навън да провери раната на Дикарло и да ограничи кръвотечението, доколкото можеше. Жената стискаше ръката му, докато беше в съзнание, а после пръстите й безсилно се отпуснаха.

— Ще се оправите, госпожо — прошепна Роби. — Няма да ви оставя да умрете. Всичко ще бъде наред.

Не знаеше дали в тези думи има нещо вярно, но тя трябваше да ги чуе.

Двайсет минути по-късно спря пред болницата. Хората от ЦРУ вече го чакаха и веднага поеха нещата в свои ръце. Лекарите стабилизираха Дикарло, а след това я качиха на хеликоптер, който щеше да я откара в лечебно заведение с подходяща апаратура за тежки травми.

Роби остана, за да докладва на Синия, който се появи десетина минути по-късно. Двамата се настаниха в остъклена стаичка в съседство със спешното отделение, отпивайки блудкаво кафе от близкия автомат.

— Какво е сега нейното състояние? — попита Роби.

— Критично, въпреки че е стабилизирана — отвърна Синия. — Доколкото разбрах, загубила е много кръв и е изпаднала в шок. Никой не може да каже дали ще прескочи трапа. Очевидно някой ни е обявил война. — Замълча за момент и после добави: — Джесика Рийл.

Това със сигурност не беше въпрос.

Роби се поколеба. Част от него искаше да разкаже всичко, което беше видял. Стрелецът с автомата без съмнение беше жена, а той беше убеден, че тя е Рийл. Но това все пак не беше твърдо установен факт. Кой друг обаче би предприел подобна акция?

В крайна сметка реши да премълчи.

— Стрелците бяха много, а Рийл винаги е предпочитала да действа сама — изрече на глас той.

Синия хвърли картонената чаша в кошчето, избърса ръцете си и се върна на издраскания пластмасов стол до Роби. Въздухът бе напоен с миризмата на дезинфектанти и застояла храна.

— Много? — вдигна вежди той. — Сигурен ли си?

— Най-малко четирима-петима, а може би и повече — каза Роби.

По всяка вероятност около къщата на Дикарло щяха да открият единствено телата на охранителите й, въпреки че Рийл беше ликвидирала поне двама от нападателите.

Синия вдигна ръка да избърше потта от челото си.

— Имаме ли данни за широкомащабен заговор?

— Но защо мишената им е била Дикарло? — отвърна с въпрос Роби.

— Защото е номер две.

— Това означава ли, че заговорът е насочен към шефовете? Тогава защо са премахнали Джейкъбс? Той беше много далече от върха.

— Не знам, Роби. Но ако стрелците са били цяла група и Рийл е работила за тях, значи са действали целенасочено.

— Охраната на Дикарло се състоеше само от двама души — каза Роби. — Много малко предвид случилото се с Гелдър.

— Знам, знам — каза Синия още преди да чуе края на изречението.

— Разполагала е само с двама охранители и никакъв периметър. Което означава много и разнообразни точки за нападение. Не е било особено трудно да стигнат до нея.

— Става въпрос за собствения й дом.

— Това не е причина. ЦРУ разполага с много обезопасени квартири. Не е трябвало изобщо да я допускат до дома й, особено след инцидента с Гелдър.

— Прав си, Роби.

— Човекът, който е бил длъжен да осигури безопасността й, е Еван Тъкър. Той все пак е най-големият шеф.

— Не съм запознат с динамиката на техните отношения, нито пък с искрите, които може би са прехвърчали помежду им.

— Значи не можеш да ме информираш за нищо, което да ми бъде от полза.

Синия вдигна глава да го погледне. Чертите на лицето му издаваха колебание.

— Не знам какво да ти кажа, Роби.

— Това ми е достатъчно, защото всъщност казва много.

После двамата обсъдиха детайлите от разговора му с Дикарло. Но той отново не сподели всичко, може би защото отлично си спомняше безпокойството на Дикарло.

Мисии, които не би трябвало да се планират. Наши хора, които изчезват. Прехвърляне на пари от едно място на друго, преди да потънат вдън земя. Погрешно адресирано оборудване, което никога повече не се появява.

Но най-обезпокоителен беше последният й коментар: Сигурна съм, че се случва нещо коварно и опасно, господин Роби. Не знам дали има нещо общо с Джесика Рийл, но знам, че е достигнало критична точка.

Не каза нищо от това на Синия, защото знаеше, че той спазва йерархията изключително стриктно и несъмнено ще докладва по-нагоре. А точно в този момент Роби не искаше това да се случи.

— Нещо друго? — попита Синия.

— Кога ще разберем дали Дикарло ще прескочи трапа?

— Най-рано след два дни според това, което чух.

— Тя можа ли да каже нещо?

— Не — поклати глава Синия. — Беше в безсъзнание. Надяваме се да научим подробности от нея през следващите няколко дни. Разбира се, ако оцелее.

— А кой ще бъде новият номер две? — попита Роби.

— В момента не съм сигурен, че ще има такъв.

— Еван Тъкър ще се появи ли тук?

— Не знам. Докладвах му, разбира се. Според мен ще пожелае да чуе какво се е случило лично от теб.

— Аз нямам какво повече да кажа.

— Защото не си видял никой друг наоколо?

Роби не се поколеба.

— Само стрелците — отсече той. — При това от разстояние. Мислех единствено как да изведа Дикарло и нямах време да се оглеждам.

— Естествено — кимна Синия и се изправи. — Искаш ли превоз?

— Да. Ровърът е веществено доказателство, а моята кола е пълна развалина.

— Аз ще поостана още малко, но ще изпратя един от моите хора да те прибере в града.

Но още преди да направят и една крачка, през вратата нахлуха няколко мъже в костюми.

— Уил Роби?

— Кои сте вие? — изгледа ги Роби.

— Трябва да дойдете с нас.

— Кои сте вие? — повтори въпроса Синия.

— Това не ви засяга — изгледа го водачът на групата.

— Засяга ме и още как! — изръмжа Синия и му показа служебната си карта. — Роби е с мен!

— Отлично знаем кой сте, сър — отвърна мъжът и измъкна собствената си карта.

При вида й Синия трепна от изненада и направи крачка назад.

Роби също видя картата в комплект със значката. И по тази причина не се учуди на реакцията на Синия.

Когато те вика самият президентски съветник по националната сигурност, просто няма как да се измъкнеш.

Роби излезе навън, където чакаше черен джип с работещ двигател.

Явно не се предвиждаше скоро да се прибере у дома.

32

Джесика Рийл седеше в колата си, паркирана на една от оживените вашингтонски улици. Но в този късен час трафикът беше слаб дори и на тази главна артерия.

Пушката й беше в багажника. С нея беше изстреляла повече от четирийсет патрона по нападателите. Не беше сигурна, но може би беше успяла да спаси живота на Роби. А Джанет Дикарло може би щеше да умре от раните си, но отдавна щеше да е мъртва, ако тя не се бе намесила. И Роби, разбира се.

Това подобри настроението й. Нещо, което отдавна не й се беше случвало.

Минималната охрана на толкова отдалечено място беше личен пропуск на Дикарло. Преди много години Рийл я беше посетила в дома й. Неофициално, за да обсъдят бъдещето й.

На лицето й се появи тъжна усмивка.

Моето бъдеще?

Малко след раздялата с Джофри я беше озарило прозрение. Вече знаеше, че Дикарло е назначена на втория по важност пост в ЦРУ. И до ден-днешен разполагаше с карта за електронен достъп през „задния вход“ на службата. Която беше планирала да използва до окончателното запечатване на този вход — което щеше да се случи съвсем скоро. Още тогава беше наясно, че след назначението на Дикарло двамата с Роби така или иначе ще се срещнат. И това се случи, но тя вече не можеше да твърди със сигурност, че е било за пръв път.

Тя и Дикарло се познаваха отдавна. Много по-отдавна, отколкото биха предположили хората в ЦРУ. Досега Рийл винаги беше разчитала на подкрепата й, но това вече беше невъзможно. Защото не само беше преминала границата, но и я беше унищожила.

Проследи Роби до къщата на заместник-шефката. Отначало не разбра къде отива, но когато колата му пое по селските пътища, тя увеличи дистанцията, страхувайки се, че той ще я забележи сред все по-слабия трафик. В един момент обаче отгатна целта на пътуването му и прекрати проследяването. Описа широк кръг в обратна посока и зае позиция в близост до къщата. Нямаше никаква представа, че се готви нападение.

Но същевременно не можеше да го изключи.

Беше сигурна, че е улучила част от нападателите. Ако случаят беше такъв, някой със сигурност щеше да разчисти терена. Тези хора се стараеха да не оставят следи.

Роби беше демонстрирал отлични умения, използвайки за бягството си блиндирания джип. Този човек беше находчив и умееше да действа под напрежение. Такъв беше и по време на краткия период, през който работеха заедно.

Рийл винаги наблюдаваше своите конкуренти в службата. А Уил Роби беше единственият, който заслужаваше внимание. С течение на времето двамата се редуваха в повишенията. Но в някакъв момент Роби излезе с едни гърди напред. А тя дори за миг не беше допускала, че ще я изправят срещу него.

Мислите й се върнаха към Дикарло. Защо я бяха набелязали за мишена? Какво знаеше тя?

Самата Рийл отдавна подозираше, че Джанет Дикарло е далеч по-информирана, отколкото допускаха колегите й. Повечето от тях сигурно бяха приели, че тя ще бъде само временен, макар и много компетентен номер две.

Или по-скоро безопасен номер две, коригира се тя.

Защото никой не я познаваше по-добре от нея.

Мнението на мнозинството най-вероятно се базираше на факта, че Дикарло все пак е жена. Но те пропускаха едно важно съображение — за да стигне до този пост, тя трябваше да работи три пъти повече от мъжете и да бъде поне два пъти по-корава от тях.

Районът си поемаше глътка въздух от суровото време, но зоната с ниско атмосферно налягане беше достатъчно широка, за да покрие целия град. Черните облаци отново се скупчиха над него, а вятърът се усили и сякаш се канеше да отвее наетата й кола. Тя запали двигателя и включи отоплението, но остана на място.

Мокрите улици бързо прогониха редките минувачи, потърсили подслон от дъжда. Това й позволи отлична видимост във всички посоки. За съжаление, мислите й не бяха толкова ясни, а по-скоро приличаха на сутрешна есенна мъгла в котловина.

Съдията Самюъл Кент и другият човек от списъка й бяха не само нащрек, но вече минаваха в настъпление. Без съмнение именно тази група беше организирала нападението срещу Джанет Дикарло. Беше обезпокоително, защото те очевидно знаеха нещо за нея, което не бе известно на Рийл. Това беше извънреден ход, а извънредният ход трябваше да има и извънредна причина.

Извади телефона си и погледна дисплея. Нямаше никакви проблеми да изпрати есемес на Роби. Беше сигурна, че не могат да я засекат, но можеха да прочетат съобщението й. Затова трябваше да бъде внимателна не само заради себе си, но и заради него. Стори й се смешно да проявява загриженост към човек, когото за малко не превърна в горяща факла. Но в момента се разкриваха известни възможности и тя беше твърдо решена да се възползва от тях.

Набра съобщението и го изпрати. Сега вече не й оставаше нищо друго, освен да чака развоя на събитията. Много неща зависеха пряко от Роби.

Подкара колата. Дъждът се усилваше.

Никога през живота си не беше носила униформа, но въпреки това със сигурност беше избила повече хора и от най-награждавания войник. И при всеки от тези случаи беше рискувала живота си. А заповедите издаваха хора, които се намираха далече от битката. Нито веднъж не беше оспорвала тези заповеди. През целия си професионален живот ги беше изпълнявала стриктно.

Но после настъпи просветлението. Вече не можеше и не искаше да изпълнява техните заповеди.

Баща й беше чудовище, който без малко да я изпрати в гроба с побоите си. Белезите й останаха за цял живот. Не тези върху тялото, а онези в душата. Те никога нямаше да зараснат.

Кариерата на професионален убиец й беше дала нещо, което не би могла да получи по друг начин.

Яснота на действията.

Добрите срещу лошите.

Добрите побеждават, а лошите губят.

Сякаш непрекъснато убиваше баща си. Отново и отново. Сякаш унищожаваше неонацистите завинаги. А също така и всички други демони, които смущаваха живота на хората и предизвикваха хаос.

Но въпреки това не беше толкова просто. И никога нямаше да бъде.

Джесика Рийл най-после беше осъзнала, че собствената й съвест и морален компас са най-добрият арбитър на това кое е добро и кое зло независимо от постъпките й в миналото.

Не й беше лесно да скъса с тоталното подчинение, с което изпълняваше заповедите на своя работодател. Но когато най-после се реши на тази стъпка, откри, че да мисли със собствената си глава е нещо изключително хубаво.

Продължаваше да лети напред по мокрия асфалт, питайки се как Роби ще приеме малкия подарък, който му беше направила.

33

Кабинетът на съветника по националната сигурност се намираше в Западното крило на Белия дом, съвсем близо до Овалния кабинет. За разлика от министъра на вътрешната сигурност или министъра на отбраната президентският съветник по националната сигурност не можеше да се разпорежда с нито една държавна агенция.

При наличието на ограничения от подобен характер човек лесно можеше да реши, че той няма голяма власт и влияние. Но това би било дълбоко погрешно.

Всеки, който поддържаше директен контакт с президента на Съединените щати, разполагаше с огромна власт и влияние. По време на национална криза този човек оперираше директно от Ситуационната зала в Белия дом, най-често от мястото до президента.

Докато пътуваше към Пенсилвания Авеню 1600, Роби мислеше именно за това. Порталът се отвори да пропусне кортежа от тежки автомобили на най-прочутия адрес в света.

След като слезе от колата, Роби трябваше да направи само няколко крачки пеша. Не го отведоха в Ситуационната зала, която се използваше само по време на национални кризи. Но както вървят нещата, помисли си Роби, тя има всички шансове да се превърне в най-оживеното помещение в резиденцията на президента.

Вкараха го в малка заседателна зала и му наредиха да седне. Той се подчини. Отвън пред вратата със сигурност имаше въоръжена охрана.

Запита се дали днес президентът си е у дома. Беше убеден, че вече са му докладвали всичко. Но никой не можеше да отгатне какви ще бъдат ответните му действия.

Роби остана сам в продължение на пет минути — достатъчно дълго, за да проумее, че човекът, когото чакаше, е толкова значима личност, че тази среща е само един от проблемите, с които се занимаваше.

Защото светът в крайна сметка бе едно много сложно място. А Америка — единствената суперсила в този свят — се намираше в неговия център. Каквото и да предприемеха Съединените щати, половината от този свят щеше да го приеме зле, а другата половина веднага щеше да започне да се оплаква, че не са направили достатъчно.

Вратата се отвори и Роби тръсна глава, за да прогони тези мисли. Човекът, който се появи, беше, общо взето, непознат на широката публика, част от която, както беше известно, щеше да се затрудни да назове по име който и да било член на кабинета, та дори и вицепрезидента.

Той се казваше Гюс Уиткъм, шейсет и осем годишен, с леко очертано коремче, но с все още широки рамене, останали му от времето, когато бе играл в отбора по американски футбол на Военноморската академия. Вероятно не беше получил кой знае колко удара в главата, защото по всичко личеше, че мозъкът му функционира добре. Уиткъм си беше спечелил славата на човек, който преследва враговете на Америка безкомпромисно и настървено. Президентът много разчиташе на него.

Той се настани на един стол срещу Роби, сложи си очила с метални рамки и се взря в таблета, който държеше в ръка. Прочете информацията на екрана, пусна очилата в джоба на сакото си и вдигна глава към Роби.

— Президентът ви изпраща поздрави.

— Благодаря. Ценя високо това внимание.

— А той цени вас.

Приключил с любезностите, Уиткъм рязко смени тона.

— Преживели сте трудна нощ.

— Да, макар и малко неочаквано.

— Последните сведения за състоянието на Дикарло са малко по-обнадеждаващи. Лекарите са на мнение, че ще оживее.

— Радвам се да го чуя.

— Прочетох няколко пъти рапорта ви, но никъде в него няма описание на нападателите.

— Така и не успях да видя когото и да било от тях. Стреляха от доста голямо разстояние. Може би криминалистите са открили нещо по-конкретно?

— Купища гилзи.

Роби кимна, замълча за миг, после попита:

— А тела?

— Откъде накъде и тела? — навъсено го погледна Уиткъм. — Нима смятате, че сте улучили някого от тях с личното си оръжие?

Роби си даде сметка, че е стъпил в капана, при това и с двата крака. Не трябваше да прибавя нито дума към официалния си рапорт. Вероятно беше по-уморен, отколкото се чувстваше.

— Когато се измъкнахме, те вече стесняваха кръга. Но аз все пак успях да пусна няколко куршума. В такава ситуация човек никога не знае дали ще извади късмет.

Уиткъм изобщо не обърна внимание на обяснението му, а това беше обезпокоително. Като че ли вече беше взел някакво конкретно решение. Роби се замисли над думите „купища гилзи“.

Сякаш прочел мислите му, Уиткъм вдигна глава и добави:

— Под едно дърво вляво от къщата е имало повече от четирийсет гилзи. От положението им на земята става ясно, че човекът под дървото е стрелял към мястото, където според вас са били разположени останалите стрелци. И където наистина са били открити следи от кръв и гилзи от различен калибър. Имало е и парченца стъкло, идентифицирани като части от оптически мерници и електрически фенерчета. От всичко това възниква един логичен въпрос: кой още е бил там?

Очите му бяха заковани в лицето на Роби. След като не получи отговор, той добави:

— Не мога да допусна, че не сте видели човек, който е изстрелял четирийсет едрокалибрени куршума срещу група нападатели, които ви обстрелват. И тъй, кой беше вашият ангел пазител? Това първо. И второ: защо тази информация не фигурира в рапорта ви?

— Въпрос на доверие, сър — промърмори Роби.

От опънатите черти на Уиткъм пролича, че това не е отговорът, който очакваше.

— Моля? — извиси глас той.

— Госпожа Дикарло сподели с мен, че нещата не са такива, каквито би трябвало да бъдат — както в агенцията, така и другаде. Беше много загрижена и спомена, че очаква криза. А личната й охрана е била само от двама души, защото те са били единствените, на които вярва.

Уиткъм отново надяна очилата, сякаш за да види по-ясно това, което каза Роби.

— Нима искате да кажете, че номер две не вярва на своя работодател? Не вярва на ЦРУ? — Съветникът бавно поклати глава. — Звучи направо невероятно, господин Роби.

— Просто ви предавам какво ми каза Дикарло.

— Но и това невероятно изявление липсва в рапорта ви. За съжаление, госпожа Дикарло не е в състояние да го потвърди.

— Тя ме покани в дома си, сър. Вероятно за да ми каже точно тези неща.

— Пак ще повторя, че това са само ваши думи.

— Значи не ми вярвате? — попита Роби.

— Предполагам, че и вие не вярвате на нищо — небрежно отвърна съветникът.

Роби поклати глава, но замълча.

— По време на брифингите при мен беше установено, че сред нас действа агент предател, който системно избива личния състав — продължи да го притиска Уиткъм. — А вие бяхте специално повикан, за да откриете и ликвидирате въпросния предател. Но аз оставам с чувството, че изобщо не напредвате в издирването. Струва ми се дори, че започвате да вярвате, че реалният враг е вътре, а не вън.

— Когато собствената ми служба започва да задържа и отклонява оперативна информация, спадът на доверието ми в нея е нещо съвсем естествено. Да не говорим, че това пречи на пряката ми работа.

— Задържа информация? — вдигна вежди Уиткъм.

— В смисъл на редактирани досиета, замърсени местопрестъпления, срещи с неясна цел, на които нещата остават неизказани. Това не е най-добрата платформа за успех в нашата работа.

Уиткъм сведе очи към дланите си, помълча известно време, после вдигна глава.

— Искам отговор на един прост въпрос: видяхте ли кой стреля по нападателите?

Роби си даваше ясна сметка, че всяко забавяне от негова страна ще има катастрофални последици.

— Беше жена — отвърна той. — Не успях да видя лицето й, но определено беше жена.

— И не направихте опит да установите самоличността й?

Сега обаче Роби разполагаше с отговор, който дори упорит задник като Уиткъм нямаше как да оспори.

— На задната седалка лежеше тежко ранен човек, който всеки момент можеше да умре. Обсипваха ни с куршуми. Нямах друг избор, освен да изчезна по най-бързия начин. Единствената ми мисъл беше да спася живота на госпожа Дикарло.

Уиткъм закима още преди да чуе края на тирадата.

— Ясно, Роби — каза той. — Всичко това е напълно разбираемо. Да се надяваме, че бързата ви реакция наистина ще спаси живота на Дикарло. Ако това се случи, ще бъдете награден.

Съветникът млъкна в очевиден опит да събере мислите си. Роби спокойно очакваше следващия въпрос.

— Имате ли представа коя би могла да е тази жена?

— Отговорът на този въпрос би могъл да е само предположение, сър.

— Въпреки това ще го приема — каза рязко съветникът.

— Мисля, че беше Джесика Рийл. Агентът предател, когото трябва да открия и отстраня.

34

До отварянето на „ГеймСтоп“ имаше още няколко часа, но Рийл знаеше, че той обича да идва рано, и спря колата си пред входа на мола. Не след дълго зърна древния черен мустанг и примигна с фаровете си.

Той се приближи към колата й, отвори вратата и се качи.

Тя бързо потегли.

Майкъл Джофри беше облечен с разкопчан суичър, торбести дънки и любимата си тениска с надпис „Денят на Страшния съд“. Рийл беше сигурна, че притежава поне дузина такива.

— Къде отиваме? — попита той. — Трябва да направя проверка на инвентара.

— Тук, наблизо. Няма да се бавим, особено ако носиш онова, което ми трябва. Пийни си кафе.

Тя махна към чашката, закрепена в стойката между седалките. Джофри я взе и отпи една глътка.

— Не ми даде много време — каза той.

— Доколкото си спомням, никога не ти е трябвало много време — отвърна тя. — Или греша?

Джофри отпи още една глътка и избърса устните си.

— Тая работа може да ми донесе големи неприятности.

— Може — кимна тя.

— Но въпреки това очакваш да ти помогна?

— Да. На мое място и ти би очаквал същото.

— Мразя, когато говориш логично — въздъхна Джофри.

— Ти си геймър. Живееш по законите на логиката.

— Но ценя и фантазията. Аз убивам на екрана, но ти го правиш наистина.

Замълчаха.

— Беше глупава забележка — каза след известно време той. — Извинявай.

— Все пак е вярна. Колко глупава може да бъде истината?

— Пак логика — направи гримаса Джофри. — Запасите ти са безгранични.

— Винаги съм я предпочитала пред хаоса. Разбира се, когато съм имала възможност за избор.

Сякаш беше попаднала в някакъв тунел на времето. Преди десет години двамата пак пътуваха с кола, прекосявайки непознати земи. Тя търсеше информация, а Джофри й я предоставяше. Но за нея всички земи вече изглеждаха непознати. Включително и онази, която наричаше свой дом.

Изминаха още километър-два в мълчание. Рийл имаше чувството, че всяка дъждовна капка върху предното стъкло олицетворява една секунда от отминаващия живот.

— Те заслужаваха ли го? — тихо попита Джофри, нарушавайки дълбоката тишина в купето.

Рийл не отговори.

Той се размърда върху седалката.

— Доколкото те познавам, би трябвало да са го заслужавали.

— В случая ме надценяваш.

— Какво искаш да кажеш? — рязко попита Джофри.

— Ликвидирала съм куп хора, които не познавам — заяви тя. — Само защото някой нагоре в йерархията декларира, че това е не само редно, но и мой дълг. Извън уравнението остава въпросът дали тези хора го заслужават или не. Това искам да кажа.

— Но ти си приела тази работа, сама си подписала договора си. Както и аз преди много време. Ние бяхме на страната на истината и справедливостта. Поне така ни казваха…

— В общи линии това беше истина, Майк. Но само в общи линии. Когато убиваш хора, нищо не може да е перфектно.

— И тъй, заслужаваха ли го? — повтори въпроса си той. — Имам предвид този път.

В следващата секунда тя зави рязко, спря до тротоара и се обърна към него.

— Да, заслужаваха го. Но нещата са прости и едновременно с това сложни. Простата част приключи. Или е на път да приключи. А сложната ще отнеме дълго време и може би никога няма да свърши.

— Значи да очакваме нови събития?

— Имам ли вид на човек, който се е предал? — попита Рийл.

— Не.

Тя включи на скорост и потегли.

— Ако споделя още нещо с теб, автоматично се превръщаш в съучастник. Затова дай да приключваме. Носиш ли това, което ми трябва?

Той й подаде флашка, която извади от джоба си.

— Не съм я отварял.

— Това е добре.

— Откъде изобщо знаеш за нейното съществуване?

— От факта, че изпълняват програмата, която е записана там. Човек не върши такива неща без планиране. Без карта, която да го води напред. Някой трябва да подготви всичко това, но то не е пъзел, който можеш да подредиш отзад напред. Всяко парченце трябва да бъде на мястото си, предварително проверено за правилното му разположение в общата картина.

— От кого?

— Няма да засягаме този въпрос — каза тя.

— Май трябва да убиеш и мен, а?

— Предполагам — отвърна Рийл, без изобщо да се усмихне.

Джофри разтърка с длан щръкнала си коса и погледна встрани.

— Харесва ли ти кафето? — попита тя.

— Идеално е — каза той и вдигна чашката си. — Имаш отлична памет.

— Когато човек е постоянно изложен на смъртна опасност, запомня дребните неща. Малко сметана, изсипана преди кафето, а после една бучка захар. Без разбъркване. Това ми помагаше да запазя здравия си разум. А на теб?

— Какво друго помниш от онова време?

Рийл гледаше право напред. В съзнанието й се появиха картини и образи, които напразно се опитваше да забрави.

— Ураганният вятър. Пясъкът, който се набиваше в кожата и блокираше оръжията. Никога не ми достигаше нито храната, нито водата. Но най-добре си спомням, че се питах какво, по дяволите, търсим там. Защото нищо нямаше да се промени и след напускането ни. А след нас щеше да остане много кръв, включително и нашата собствена.

Джофри отпиваше бавно от чашката, която държеше в ръка. Сякаш това беше последното кафе в живота му.

— Майк, покрил си следите, нали?

— Направих каквото можах. Трябва да са много по-добри от мен, за да ме пипнат. Но не са. Познавам цял куп шестнайсетгодишни хлапаци, които дори не са целували момиче, но могат да препрограмират най-добрите системи, с които разполага АНС.

— Въпреки това трябва да си пазиш гърба. Тук няма място за прекалена самоувереност.

— Май цял ден ще вали — промърмори Джофри.

— Имам чувството, че ще вали, докато съм жива.

— Колко ще продължи това? — попита той. — Имам предвид, колко дълго можеш да оцелееш?

— Вероятно твоята преценка ще бъде по-добра от моята. Аз вече не съм обективен наблюдател.

— Не трябва да свършваш така, Джес. Не и след всичко, което си направила.

— Напротив, ще свърша така именно заради това, което съм направила. Защото иначе няма начин да се погледна в огледалото. Ако хората правят този прост тест, със сигурност няма да вършат три четвърти от глупостите, които вършат. Но в крайна сметка те все пак си намират оправдание. Всичко зависи от това как сме устроени.

— Сигурно са те наранили много жестоко.

По-скоро нараниха човека, когото най-много обичах, помисли си Рийл. Толкова жестоко, че умря. А така нараниха и мен. Което означава, че сега е мой ред да им причиня болка.

— Вярно е — промълви тя.

Върнаха се обратно. Тя спря близо до входа на мола.

— Ценя помощта ти, Майк. Никой няма да разбере откъде е дошло всичко.

— Знам — кимна Джофри и си тръгна, но след това се върна обратно и надникна в купето, излагайки гърба си на дъжда.

— Надявам се да успееш.

— Ще видим.

— Кого са изпратили по следите ти?

— Уил Роби.

Джофри засмука въздух през стиснатите си зъби и в очите му проблесна страх.

— Мамка му! — изпъшка той. — Значи Роби?

— Да. Но може би ще ми отпусне глътка въздух.

— Защо да го прави, по дяволите?

— Защото снощи му спасих живота.

Рийл потегли, оставяйки Джофри да гледа след нея. Измина няколко километра, след което отби в един покрит паркинг и спря, без да изключва двигателя. Пъхна флашката в лаптопа си и започна да чете.

Оказа се, че ще й се наложи да лети.

Каквото имаше да става, щеше да стане.

Тя включи двигателя и отново подкара в дъжда.

35

Джипът стовари Роби пред блока му. По време на краткото пътуване от Белия дом до тук придружителите му мълчаха. Не казаха нищо и когато му отвориха вратата да слезе. Роби не помръдна, докато джипът не изчезна в оживения сутрешен трафик.

Уиткъм също не бе казал много, след като Роби призна, че вероятно Джесика Рийл е била жената, помогнала им предишната нощ. Беше записал нещо в таблета си, постоянно хвърляйки подозрителни погледи към Роби, а после стана безмълвно и излезе.

Роби поседя в залата още няколко минути, след което се появи охраната да го изведе. Визитата му в Белия дом се оказа колкото впечатляваща, толкова и обезпокоителна.

В момента гледаше блока, в който живееше, и не си спомняше някога да е бил толкова уморен. Това беше симптоматично за състоянието му, защото беше прекарвал денонощия наред без храна и без сън, работейки при изключително тежки условия.

Може би действително съм остарял за тази работа, помисли си той.

Не беше готов за отстъпление, но болките по цялото тяло и умствената умора му напомняха, че в това заключение има голяма доза истина.

Взе асансьора до етажа си, отвори и дезактивира алармата. Беше изключил телефона си в Белия дом по молба на персонала. Сега го включи отново и на екрана изскочи последният есемес:

За всичко, което върша, имам причина. Просто отключи.

Седна на един стол и не мръдна в продължение на пет минути, заковал очи в дисплея. После остави телефона на масата и двайсет минути стоя под душа, надявайки се горещата вода да прогони умората му. Облече се и изпи чаша портокалов сок, а след това отново се зае да разгадава текста.

За всичко, което върша, имам причина. Просто отключи.

Рийл беше вършила най-различни неща. Върху кои от тях трябваше да се съсредоточи? Какво трябваше „да отключи“?

Убийствата?

Помощта, която му беше оказала?

Причината да му прати този есемес?

Или всичко накуп?

Очакваше поредното телефонно обаждане от службата. Вече трябва да бяха прочели съобщението й. И да са събрали поне дузина анализатори, които се опитват да го дешифрират. Но телефонът мълчеше. Може би нямаше какво да му кажат. Помисли си да изпрати обратен есемес до Рийл, за да я попита какво иска да каже. Но тя знаеше не по-зле от него, че ЦРУ ще прочете всяка дума. В крайна сметка реши да не си прави труда.

Пъхна телефона в джоба си, стана и се протегна. Щеше му се да подремне, но нямаше време за подобен лукс.

Изведнъж осъзна, че трябва да вземе кола под наем. По всяка вероятност надупчените останки от неговата вече лежаха в някой склад за веществени доказателства.

През последната година беше успял да потроши доста автомобили и беше доволен, че поне разходите за коли под наем се поемаха от службата му. Защото работещите за правителството убийци не се радваха на кой знае колко данъчни облекчения.

Взе такси до едно от бюрата за коли под наем, където подписа необходимите документи за поредното ауди шестица. Последната му кола от тази марка също беше надупчена. Запита се дали не са включили името му в някой таен списък с рискови клиенти. Ако беше така, значи въпросната компания все още не беше получила нареждане да го прати по дяволите в момента, в който се появи.

Подкара новата си кола към болницата, в която бяха настанили Джанет Дикарло. Още рано сутринта беше получил имейл с нужната информация от Синия. Пристигна на мястото четирийсет минути по-късно заради лошото време и ужасните задръствания.

Очакваше, че етажът на Дикарло ще бъде строго охраняван, но изобщо не беше така. Според Роби това бе един изключително лош сигнал. А друг, още по-лош, го чакаше в интензивното отделение, където не я намери.

Когато попита една сестра къде е Дикарло, вместо отговор получи празен поглед. Явно не я бяха записали под истинското й име.

— Жената от тази стая — помогна на сестрата той, като махна към една от близките врати.

Синия беше съвсем конкретен: спешно отделение, стая номер 7.

Сестрата продължаваше да го гледа неразбиращо.

— Починала ли е? — попита той.

Към него се приближи друга жена в бяла престилка. Приличаше на някакъв началник. Роби побърза да й зададе същите въпроси. Жената го хвана за лакътя и го поведе към далечния край на коридора. Там поиска документите му и внимателно ги разгледа.

— Състоянието и местопребиваването на въпросната пациентка са неизвестни за нас — официално обяви тя.

— Но как е възможно? Това все пак е болница! Нима позволявате преместване на пациенти с тежки наранявания?

— Вие сътрудник ли сте на въпросната пациентка?

— Защо питате?

— Защото отдавна работя с такива като вас. Познавам всякакви държавни служители, а за пострадалата мога да кажа, че е заемала строго секретна длъжност. Не ни дадоха никакво име. Дойдоха да я приберат рано сутринта, без да ни кажат къде я местят. Предполагам, че са й осигурили добри медицински грижи.

— Кой я прибра?

— Мъже с костюми, баджове и служебни карти, които буквално ми изкараха ума.

— Какво пишеше на баджовете и картите?

— Министерство на вътрешната сигурност.

Дойде ред и на Роби да се облещи.

МВС. Една от институциите, с които ЦРУ трудно се спогаждаше. Но за да преместят Дикарло от тази болница, те трябва да бяха получили благословията на Лангли. Което означаваше, че двата държавни мастодонта бяха преодолели взаимната си неприязън и работеха заедно.

Роби отново насочи вниманието си към жената с бялата престилка.

— И не ви казаха къде я водят, така ли? — попита той.

— Не.

— Безопасно ли е да бъде местена?

— Категорично не. Казвам ви го като човек с двайсетгодишен опит в спешни отделения. Но нямаше кой да ме чуе.

— Много ли е зле?

— Не мога да обсъждам това с вас. Поверително е.

— Снощи бях с нея, когато я простреляха. Аз бях този, който я измъкна от убийците. Дойдох тук да проверя състоянието й по нареждане на моята агенция. Надявам се, че разбирате защо се учудих, като не я заварих тук. Наясно съм, че трябва да се вземат предпазни мерки, но вие не знаете дори името й. Жената от седма стая и толкова. По тази причина не виждам с какво бихте нарушили Хипократовата клетва.

Жената се замисли върху думите му, после поклати глава.

— Ситуацията наистина е необичайна.

— Отдавна не съм чувал по-вярна констатация.

Тя се усмихна леко.

— Беше приета в спешното и никой не очакваше скоро да излезе от тук. Куршумът е причинил многобройни разкъсвания. Хирурзите го извадиха, но пораженията са сериозни. Ще й трябва доста дълга рехабилитация — разбира се, ако оживее. Това е всичко, което мога да ви кажа.

Роби благодари и си тръгна.

На път към колата звънна на Синия и му докладва за развоя на събитията. После внимателно зачака реакцията му. Защото искаше да знае… Всъщност не — трябваше да знае дали вече е запознат с всичко това.

— Боже господи! — прогърмя гласът в слушалката. — Какво става, по дяволите?

— Ще ти кажа, когато разбера — отвърна Роби, прекъсна линията и се качи в колата.

Имаше няколко начина да подходи към тази задача, но само един от тях беше директен. А в момента Роби трябваше да действа директно.

Стъпи на газта и бързо продуха инжекционната система на аудито.

Когато се нуждаеш от конкретни отговори, добре е да ги поискаш от най-високото място.

36

Кортежът на Еван Тъкър напусна къщата му и пое надолу по улицата. Внезапно спирачките на водещия джип изскърцаха и от него изскочиха няколко мъже с пистолети в ръце.

Улицата беше блокирана от едно ауди 6, а пред него се беше изправил Уил Роби. Петима агенти го заобиколиха мигновено.

— Горе ръцете! — извика командирът на групата. — Веднага!

Роби не вдигна ръце.

— Предай на шефа си, че ако не ми отдели малко време, следващата ми спирка ще бъде ФБР, където ще разкажа всичко, което знам. А на него това няма да му хареса, повярвайте ми!

— Казах, горе ръцете! Веднага!

Роби се обърна да го погледне.

— А пък аз ти казах да отидеш при шефа си. Веднага!

Агентите се нахвърлиха върху него. Единият се оказа проснат върху капака на аудито, а вторият полетя към настилката. В момента, в който третият реши да си пробва късмета, зад тях се разнесе остър глас:

— Достатъчно!

Всички се обърнаха едновременно. До средния джип стърчеше Еван Тъкър.

— Що за абсурдно поведение! — изръмжа големият шеф.

Падналите агенти се надигнаха, хвърлиха злобни погледи към Роби и бавно се оттеглиха.

Очите на Тъкър се заковаха в Роби.

— Какъв ти е проблемът? — изръмжа той.

— Проблемът ми се казва Джанет Дикарло.

Тъкър огледа физиономиите на съседите си, които зяпаха с отворена уста. Част от тях стояха край колите си, а други бяха с бебета в ръце.

— Намираме се на улицата, Роби! — гневно изсъска той.

— Вината не е моя. Казах на хората ви, че трябва да говоря с вас. Насаме. Но те май не разбират от дума.

Тъкър спря поглед на една млада майка, хванала за ръката петгодишното си момченце, което всеки момент щеше да се напишка при вида на мъжете с пистолети.

— Просто едно недоразумение — подхвърли й с усмивка той. — Тръгваме си веднага. Желая ви приятен ден. — Завъртя се към Роби и заби пръст в гърдите му. — А ти идваш с мен!

— Ще ви последвам с моята кола — заяви Роби. — Взел съм я под наем и не искам да я загубя. Вероятно помните какво се случи с предишната.

Тъкър обмисли думите му в продължение на секунда-две, после се качи в своя автомобил и затръшна вратата. Роби седна зад волана на аудито, включи на заден и освободи платното. Изчака кортежа да го подмине и потегли след него.

Забеляза каквото му трябваше малко след като излязоха на една широка улица. Зави рязко вдясно и спря на някакъв паркинг.

Слезе от колата и закрачи към заведение от веригата „АЙ-ХОП“, а с крайчеца на окото си видя как кортежът спира и започва да се връща обратно. Околните автомобили се възпротивиха с продължително натискане на клаксоните.

Роби влезе и спря до вратата. Към него се насочи млада жена с меню в ръце.

— Закуска за сам човек, сър? — попита тя.

— По-скоро за двама — отвърна той. — Но ще ни трябва място за петима едри мъже в близост до масата.

— Моля?! — ококори се жената.

— Ще бъде чудесно, ако ни предложите отделно помещение.

— Отделно помещение?!

Роби извади служебната си карта и я размаха под носа й.

— Спокойно, ние сме от добрите.

Когато Еван Тъкър щурмува заведението в компанията на охраната си, Роби вече беше успял да поръча две кафета. Ужасената жена ги поведе към дъното.

— Всичко е наред — успокои я Роби. — Оттук поемам аз.

Жената му бе посочила една ниша в дъното, вероятно решила, че там е най-скришното място в цялото заведение. За късмет, клиентите бяха малко, а най-близкият от тях седеше през пет-шест маси.

— Какви ги вършиш? — попита с рязък тон Тъкър!

— Не ми остана време да закуся, а съм гладен — обясни Роби. — На вас ви поръчах кафе.

— Не можем да говорим тук! — отсече Тъкър.

— Съжалявам, но това е единственото място, на което съм склонен да обсъждам създалата се ситуация.

— Май искаш да те арестувам, а? — изръмжа Тъкър.

— Вие нямате право да арестувате никого на територията на Съединените щати, господин директор. А според мен няма да ви е приятно да се обяснявате с местните ченгета. Те са достатъчно ограничени, за да ни щракнат белезниците и да ни прехвърлят на някой друг да се оправя. Затова седнете и дислоцирайте хората си около масата. С лице към заведението и включени детектори на камери и подслушватели, които знам, че носят. Така ние с вас ще си поговорим на спокойствие.

Тъкър най-после успя да овладее гнева си, пое дълбоко дъх и седна. С лек жест показа на хората си да направят точно това, което предложи Роби. Устройството в ръцете на един от гардовете тихо зажужа.

— Сметана, захар? — попита Роби.

— По-добре черно.

Към масата се приближи срамежлив сервитьор на има-няма двайсет години.

— Готови ли сте с поръчката, господа? — попита с леко треперещ глас той.

Роби изпревари гардовете, които понечиха да го разкарат, и кимна.

— Аз — да. А вие, господин директор?

Тъкър поклати глава и погледна менюто.

— Чакай малко, аз също не съм закусвал — каза той, обърна се към сервитьора и попита: — Какво ще ми препоръчате?

Младежът изглеждаше така, сякаш беше готов да го разкъса акула, но не и да проговори.

— Ами… — запъна се той. — Ние сме известни най-вече с палачинките…

Тъкър погледна Роби, усмихна се и започна да нарежда:

— В такъв случай ще си поръчам две яйца на очи с бекон, няколко от вашите палачинки и чаша сок от грейпфрут.

— За мен същото — обади се Роби.

Момчето почти хукна, а Роби се взря в лицето на Тъкър.

— Е, можем да започваме — рече директорът.

— Един въпрос: знаете ли къде се намира Джанет Дикарло?

— Тя е в болницата, Роби! — сопнато отвърна Тъкър.

— В коя болница? Защото в тази, където я закараха снощи, нямат представа къде е.

Тъкър замръзна с чаша в ръка, която бавно върна на масата.

— Наистина ли не знаете? — невярващо го изгледа Роби.

— Това е невъзможно! Къде се е дянала, по дяволите? Тя е претърпяла спешна операция и състоянието й е критично!

— Тоест искате да кажете, че вашите хора в болницата не са ви информирали за появата на служители от МВС, които са я отвели Бог знае къде? Май е мой ред да обявя, че това е невъзможно, но може и да сбъркам.

Тъкър облиза устните си, отпи глътка кафе и бавно остави чашата на масата.

Печели време, помисли си Роби. В момента главата му пуши.

— МВС? — обади се най-сетне директорът. — Сигурен ли си?

— Показали са документи на сестрите, а след това са я откарали.

Тъкър не каза нищо.

— Докато смилате тази новина, ще добавя, че самият аз проведох среща със съветника по националната сигурност.

— С Гюс Уиткъм? — попита Тъкър. — Защо?

— Дойдоха да ме вземат. Господин Уиткъм беше пределно откровен и не скри разочарованието си от това, което му разказах.

Тъкър пак отпи глътка кафе, но този път допусна тактическа грешка и Роби съвсем ясно забеляза как ръката му трепери.

— Какво точно му разказа?

— Наистина ли искате да знаете?

— Естествено.

— За да успея да измъкна Дикарло от снощната засада, получих едно доста яко рамо.

— По-точно?

— Помогна ми един ангел пазител.

— Какъв ангел?

— Мисля, че сте чували името. Казва се Джесика Рийл.

Устните на Тъкър увиснаха. Изненадата му беше тотална.

— Това е абсурд! — изфъфли той.

— И аз си помислих същото, тъй като имам официална заповед да я открия и ликвидирам като предател. Поне така ми казаха.

— Каква беше причината Дикарло да те покани в дома си?

— Искаше да ми разкаже някои интересни неща за отминали мисии.

— По-точно?

— За мисии, които изобщо не би трябвало да се случват, за изчезнали служители и оборудване, за купища долари, изтекли незнайно къде.

След тези думи Роби обясни с подробности какво е споделила Дикарло. Когато свърши, Тъкър понечи да каже нещо, но той вдигна ръка и махна вляво от себе си.

Храната беше пристигнала.

Охраната се раздели, за да пропусне сервитьора с чиниите.

— Желаете ли още нещо? — попита с писклив глас момчето. — Да ви долея кафе?

— Не, благодаря — поклати глава Тъкър и погледна към Роби.

— За мен още малко кафе, моля — рече той.

Сервитьорът допълни чашата му и побърза да изчезне.

Роби започна да се храни, но Тъкър само седеше и го гледаше.

— Дикарло сподели ли детайли за тези мисии, служители, оборудване и пари?

— Не. Но на ваше място бих направил всичко възможно, за да стигна до тях.

Тъкър бавно поклати глава. Нямаше как да се разбере дали това е израз на недоверие или смут, или и на двете.

— Сигурен ли си, че беше Рийл? — избоботи директорът.

— Беше жена. Със същия ръст и същата фигура.

— Значи не си сигурен.

— Колко са жените при нас, които могат да надвият половин дузина професионални убийци? — попита Роби. — Всъщност колко са и мъжете, които могат да го направят?

Тъкър се зае да реже яйцата си. Известно време и двамата се хранеха мълчаливо.

Роби приключи пръв, допи кафето си и се облегна назад, подхвърляйки книжната салфетка на масата.

Тъкър последва примера му.

— Но защо, ако наистина е била Рийл? — попита той.

— Надявах се вие да ми кажете.

— Защо пък аз?

— Защото сте шефът. Ако нямате отговор, кой, по дяволите, трябва да има?

— Може би Министерството на вътрешната сигурност.

— Но вие продължавате да не се разбирате с големия брат, нали?

Тъкър сви рамене.

— Десетилетия наред ФБР беше огромната горила, която всички други мразеха — каза той. — Но днес МВС вече е същинска мечка гризли, която мразим дори повече от Бюрото.

— Не че вие правите кой знае какво, за да си сътрудничите с някого.

— Правим, при това повече, отколкото предполагаш.

— В такъв случай вдигнете телефона, свържете се с МВС и най-любезно ги помолете да ви върнат заместничката.

— Не е толкова лесно.

— Защо?

— Защото е сложно.

— Обяснете.

— Нямам време за обяснения. Предстои ми важна среща, за която вече закъснявам.

— Добре — каза Роби и стана от масата. — Ще ви оставя да провеждате важните си срещи. Но ако намерите време, все пак проверете дали Дикарло е още жива.

— Много съм загрижен за Джанет, Роби. Не си мисли, че съм я забравил. Освен колега тя е и моя добра приятелка.

— Нужни са действия, господин директор. Те винаги са по-силни от риториката.

— Каква ще бъде следващата ти стъпка за издирването на Рийл?

— Няма да има следваща стъпка. Не и преди някой да ми обясни какво, по дяволите, се случва. Дотогава считайте, че официално съм се оттеглил от оперативна работа.

— Това би означавало неизпълнение на заповед — отбеляза Тъкър.

— Ами арестувайте ме тогава.

Роби разблъска охранителите и напусна заведението.

Тъкър се приготви да го последва, но край масата се появи треперещият сервитьор, който му подаде сметката и побърза да изчезне. Директорът на ЦРУ я погледа известно време, после бавно извади портфейла си.

37

Роби седеше в апартамента си и търсеше дискретен начин да се сдобие с информация. А това не ставаше лесно, особено когато си под наблюдение.

Но той ненапразно беше работил в секретна организация, усвоявайки няколко много специални умения, които възнамеряваше да приложи веднага.

Отиде с колата до близкия мол, паркира в подземния гараж и тръгна да пазарува. За час успя да посети три магазина, от които излезе с три различни торби.

Взе си кафе, седна на една маса отпред и го изпи. Изяде и един мъфин, въпреки че не беше гладен.

След това стана, изхвърли празната чаша в кошчето за боклук и продължи нататък.

Не беше сигурен, че го следят, но беше длъжен да приеме, че е така.

Защото вярваше, че интересът на ЦРУ към него се е повишил, при това значително. А не беше изключена намесата и на други служби.

По всяка вероятност МВС държеше Джанет Дикарло. Те разполагаха с неограничени ресурси, включително и спътници. Никой не можеше да победи спътниците, макар че Роби знаеше нещичко и по този въпрос. Защото спътниците можеха да шпионират само това, което виждаха. Но понякога бъркаха това, което виждаха, с нещо друго.

Погледна часовника си. Часът беше подходящ колкото всеки друг. Те наистина трябваше да побързат.

Не се върна при колата си, а взе ескалатора, който водеше надолу към метрото.

Озова се сред тълпа забързани към перона хора. Прилепи се към развълнувана групичка, която се насочваше към влака, който току-що навлизаше в станцията. Успя да се качи и пусна торбите си на пода, на сантиметри от вратата. Това предизвика допълнителна суматоха.

Един глас обяви, че вратите се затварят. Роби продължаваше да се движи напред, крачейки по средата на пътеката. Обърна се едва когато се добра до противоположния край. Двама мъже разблъскваха тълпата край вратата, твърдо решени да се качат.

Той не ги познаваше, но знаеше какви са.

Неговата опашка. Извън всякакво съмнение.

Изчака още миг, после спокойно слезе през задната врата.

Влакът потегли, а той тръгна към изхода. Невидим сред поредната тълпа пътници.

Огледа се и вместо да вземе ескалатора, бутна една врата, почти незабележима в стената. Вратата водеше към зоната за поддръжка.

В преддверието се сблъска с двама мъже, които го попитаха какво търси тук. Той им показа служебната си карта и попита за най-близкия изход. След минута вече беше на открито.

Съблече якето си с две лица и го обърна обратно, превръщайки го от синьо в кафяво. После нахлупи шапката с козирка, която измъкна от джоба си, и си сложи големи слънчеви очила.

Излезе на улицата и се насочи към близката стоянка за таксита. Двайсет минути по-късно вече напускаше града.

Освободи таксито преди крайната точка на пътуването си и продължи пеша.

Обущарницата се намираше в доста занемарен район с порутени къщи и магазинчета. Малко звънче регистрира появата му. После вратата автоматично се захлопна зад гърба му.

Той свали шапката и очилата и бавно се огледа. В помещението имаше всичко необходимо за поправка на обувки. С единствената разлика, че собственикът не разчиташе да си изкарва хляба с лепене на подметки и смяна на токове.

Той се появи иззад завесата, която разделяше работилницата на две.

— С какво мога да…

Разпознал Роби, мъжът млъкна насред изречението.

— Точно така, Арни — кимна Роби и опря длани на тезгяха. — Надявам се, че наистина можеш да ми помогнеш.

Мъжът беше на петдесет и няколко, с посивяла коса и добре оформена брада, над която стърчаха необичайно големи уши. Очите му инстинктивно се втренчиха във вратата.

— Сам съм — каза Роби.

— Човек никога не знае — промърмори Арни.

— Така е — съгласи се Роби.

— Работиш ли?

— Да, но нещо различно.

— Гелдър?

Роби кимна.

— Нуждая се от малко помощ.

— Аз почти съм се оттеглил.

— Това е почти лъжа.

— Какво искаш?

— Джесика Рийл — отвърна Роби.

— От доста време не съм чувал това име.

— Нещата могат да се променят. Кои бяха контактите й?

— Би трябвало да ги знаеш. Нали все още работиш на същото място?

— Нямам предвид контактите, които са регистрирани при нас.

Арни замислено докосна брадичката си.

— Рийл е много добра в това, което върши. Може би колкото теб.

— Дори е по-добра.

— За какво става въпрос?

— Забъркала се е в нещо доста неприятно. Може би ще бъда в състояние да й помогна.

— Едно време работехте заедно — отбеляза Арни.

— Това беше много отдавна. Бих искал да я открия.

— А след това?

— Да си свърша работата.

Арни поклати глава.

— Няма да ти помогна да я убиеш, ако това си намислил.

— Намислил съм само едно нещо, Арни. Сигурността на тази страна.

— Отдавна не съм я виждал.

— А контактите й?

— Ще се закълнеш ли, че наистина искаш да й помогнеш? — попита Арни.

— А ти ще ми повярваш ли, ако се закълна?

— Имаш репутацията на отличен стрелец, Роби. И не само когато държиш оръжие. Бих могъл да ти помогна, но ако наистина си откровен с мен. Това са условията ми. Ако не ти харесват или нямаш обувки за поправка, ще те помоля да си тръгнеш.

Роби се замисли върху предложението и бързо разбра, че няма друг избор.

— Те смятат, че Рийл е убила Гелдър и още един оперативен агент.

— Глупости!

— Всъщност и аз мисля, че ги е убила. Но нещата не са толкова прости. Нещо става, Арни. Нещо вътре в системата, чиято воня стига чак до небето. Аз познавам Рийл. Поверявал съм й живота си.

— Ами ако е убила и номер две? — попита Арни.

— За да бъда напълно откровен, ще добавя, че ми възложиха задачата да я пипна.

— Но имаш съмнения, така ли?

— Ако нямах, едва ли щях да се обърна към теб — отвърна Роби.

Размениха си продължителни погледи над широката и изподраскана работна маса. Роби остана с впечатлението, че Арни прави всичко възможно да прецени дали е искрен. Не можеше да го вини. Искреността рядко намираше място в техния бизнес.

— Може би ще извадиш късмет — рече Арни.

— По какъв начин?

— Аз оперирам в малък и затворен свят. В него няма много играчи. Не бих казал, че си организираме сбирки, но поддържаме връзка. Когато един от нас се нуждае от помощ, другите са насреща. Правим си услуги с надеждата, че някой ден ще ни бъдат върнати.

— С какво ми помага всичко това?

— Наскоро ми се обади един човек, който се занимава със същото, което правя и аз. Няма да ти кажа името му, но той познава Рийл. По всяка вероятност бе имал съвсем скорошен контакт с нея.

— Какво е поискала от него Рийл?

— Един документ и един адрес.

— Какъв документ и чий адрес?

— Не съм сигурен. Всъщност нямаше как да му помогна. Но го насочих към човек, който може би ще му свърши работа.

— Пак ще повторя, не виждам какво общо има всичко това с моя проблем, Арни.

— Освен адреса имаше и едно име.

— Какво име?

— Рой Уест.

— Кой е той?

— Преди време работеше в ЦРУ. Дребна риба, но Рийл е проявила интерес към него. Достатъчно голям, за да рискува и да се срещне с приятеля ми. Ако тя е убила Гелдър, ще следят и хората от вътрешния й кръг.

— А имаш ли представа защо Рийл проявява интерес към Уест?

— Не. Но молбата й била доста спешна.

— Мислиш ли, че твоят човек е успял да й осигури търсения документ?

— Не мога да кажа — поклати глава Арни. — И не искай от мен да те свързвам с него. Той ми прави услуга средно по веднъж на пет години. Отново се е покрил и нямам връзка с него.

Роби внимателно оглеждаше лицето му. Част от съзнанието му предупреждаваше, че това са пълни глупости, но друга намираше логика в думите му. Хората като Арни не бяха обикновени занаятчии и не държаха работилниците си отворени само за да ти поправят обувките.

— В такъв случай ще се наложи да проследя по друг начин Уест и въпросния документ — каза той.

— Уест живее в Арканзас.

— Откъде знаеш?

— Нямаше как да помогна за документа, но проявих любопитство към името и реших да го проверя. — Арни извади очила за четене и ги окачи на носа си. После се обърна към компютъра на плота и натисна няколко клавиша. В тавата на принтера изпадна лист хартия. Той го плъзна към Роби, който го прибра в джоба си, без да го погледне.

— Това са указания за местността, а не точен адрес. Доколкото успях да ги разгледам, доста са сложни. Предполагам, че такова е и мястото.

— Благодаря за услугата.

— Жестоко ще съжаляваш, ако се окаже, че си ме преметнал. Но убиеш ли Рийл, никога повече не се мяркай тук.

— Това означава ли, че я харесваш?

— Означава само едно: ако наистина е ликвидирала тези хора, тя е имала много основателна причина да го направи.

— Да се надяваме, че си прав.

Роби излезе навън и спря още едно такси за останалата част от пътешествието си. То го свали на три километра от крайната цел, които извървя пеша.

Гората беше вдясно от него. Той свърна по покритата с чакъл алея между дърветата и ускори крачка. До къщата имаше около километър и половина.

Неговото убежище. Неговото защитено местенце, за което ЦРУ дори не подозираше.

Но Джули знаеше за него. Никол Ванс също. Никой Друг.

Всъщност Роби съжаляваше, че и те знаят, но нищо не можеше да направи.

Изключи алармата, изтича нагоре по стълбите и събра няколко неща в раницата си. После излезе навън и отиде при стария хамбар зад къщата. Отключи вратата и влезе. В единственото помещение имаше пикап с пълен резервоар.

Разбута сламата на пода и дръпна дървения капак, който се разкри под нея. След това бързо се спусна по тесните железни стъпала.

Скривалището не беше негово дело, а на предишния собственик, изградено някъде през петдесетте години на миналия век. Човекът без съмнение се беше надявал, че замаскираната, облицована с дърво стаичка ще го спаси от евентуалния ядрен удар на Съветския съюз. Такива са били времената.

Роби го откри случайно, докато оглеждаше наскоро закупения имот — разбира се, под фалшиво име. А после реши да го превърне в склад за някои неща, които не използваше всеки ден. Но днес им беше дошло времето.

Събра оборудването в голяма раница, която прехвърли в каросерията на пикапа, снабдена с непромокаемо заключващо се покривало. Отвори широката порта на хамбара, изкара пикапа и слезе да заключи. После стъпи на газта.

Предстоящото пътуване беше свързано с надеждата да се случат много неща. Едно от тях беше да се натъкне на Джесика Рийл. Чувстваше се готов за една такава среща независимо от ударите, които би могъл да получи.

38

Възрастната жена приближаваше зоната за проверка. Беше висока и слаба. Ръцете й бяха обсипани със старчески петна, а приведеният гръб и бавните крачки издаваха наличието на постоянни болки в цялото тяло. Имаше бяла, късо подстригана коса. Свела поглед в краката си, тя премина през металдетектора, без да го активира.

Прибра чантата си от подвижната лента на рентгена и бавно продължи напред.

В самолета седеше до прозореца. Непрекъснато гледаше навън, отказвайки да завърже разговор с пътника до себе си. Полетът премина гладко и завърши със съвсем нормално приземяване.

Кацнаха под ярки слънчеви лъчи и чисто небе. Чудесна промяна след влагата и студа на Вашингтон.

Стигнаха до терминала за пристигащи пътници и старицата се повлече към тоалетните.

Появи се отново двайсетина минути по-късно. Вече изглеждаше по-млада и по-изправена. И не влачеше краката си. Дегизировката беше старателно прибрана в чантата й.

Насочи се към въртележката за чекирания багаж с намерението да прибере голям куфар на колелца, в който имаше две заключени метални кутии.

Едната съдържаше две кутии с патрони.

А в другата беше собственият й глок.

Надлежно деклариран преди полета от немощната старица.

Хората от службите за сигурност на летището приеха това съвсем нормално. Просто една възрастна жена бе взела мерки за собствената си безопасност.

В куфара имаше и други неща, главно пластмасови и метални части, плюс няколко невинни на пръв поглед пружини.

Тя свали багажа си от въртележката и го задърпа към гишетата на агенциите за коли под наем.

Двайсет минути по-късно Джесика Рийл напусна района на летището зад волана на черен форд експлорър.

Глокът беше в кобура на колана й, зареден и готов за употреба.

Тя обаче се надяваше, че няма да се наложи да го използва. Както и останалите оръжия, които беше взела със себе си.

Но в повечето случаи подобни надежди изобщо не се сбъдваха.

Притежаваше поне дузина различни дегизировки, за които бившите й работодатели изобщо не подозираха. Беше направила всичко възможно да ги запази в тайна дори когато работеше за тях. По принцип беше недоверчив човек, особено по отношение на работодатели, които щяха да прекъснат всякакви връзки с нея при евентуален провал.

Стигна до нужната й отбивка и продължи на запад. Районът беше слабо населен и ставаше все по-пуст с всеки изминат километър. Следвайки указанията на джипиеса, тя напусна главния път, но сателитната навигация я изостави само след петнайсетина километра, изпълнени с остри, а понякога и обратни завои. За щастие, тя предварително си беше начертала карта на района и не след дълго, следвайки вътрешното си чувство за ориентация, се озова на около километър и половина от крайната точка на пътуването си.

Подмина една отбивка, към която щеше да се върне по-късно, и продължи напред.

Дойде време за задължителния предварителен оглед.

След няколко минути стигна до друга отбивка и пое по нея. Изкачването продължи точно толкова, колкото беше необходимо. За да го преодолее, се наложи да включи задвижването на четирите колела, но успя да се справи. После потегли обратно към първата отбивка, която беше пропуснала. Измина около километър по каменистия път и спря.

Пътуването с кола приключи. Останалата част от разстоянието щеше да измине пеша.

Тя отвори куфара и започна да изважда различните пластмасови и метални части. Някои бяха големи, други по-малки, а трети почти миниатюрни.

Подреди всичко това в товарното пространство на експлоръра, после с прецизни и сръчни движения сглоби автомата МР5 за изключително кратко време.

Щракна пълнителя, побиращ трийсет и два патрона, после преметна ремъка през глава и оръжието удобно легна под гърдите й. Покри го с кожено наметало, което стигаше почти до глезените й, а след това нахлупи ниско каубойска шапка, надяна чифт ръкавици и си сложи слънчеви очила.

Тя огледа терена пред себе си, стараейки се да запомни всички топографски особености. После пое напред със спокойна и равномерна крачка, озъртайки се във всички посоки. Наляво и надясно, нагоре и надолу. От време на време се обръщаше назад и се ослушваше да долови някакъв звук, означаващ заплаха.

Така измина около петстотин метра, отмина близкия завой и спря. Отново се огледа във всички посоки.

Пое напред, извървя двайсетина метра и приклекна. Къщата беше през очите й. Потенциално опасните точки бяха много, но тя ги виждаше всичките.

Всъщност къщата беше бунгало, сглобено от дялани трупи. Вратата беше дебела сигурно цяла педя. Тя предполагаше, че е оборудвана с всякакъв вид ключалки и резета, а може би и с алармена инсталация.

Жици не се виждаха. Явно бунгалото беше прекалено далече от нормалните електропроводи. Забеляза дизеловия генератор под навеса. Не работеше, вероятно защото го използваха само като помощен източник.

Но къде тогава бяха основните източници на енергия?

Премести се леко надясно, за да разгледа пространството зад бунгалото.

Оказа се, че то е почти запълнено със соларни панели. Прекалено много, помисли си тя. Достатъчно, за да захранят десетократно по-голяма къща. Кабели не се виждаха. Вероятно бяха закопани в земята.

Хамбарът се намираше вляво, на петнайсетина метра зад бунгалото. По всяка вероятност също захранван от соларните панели.

Пълна енергийна независимост, помисли си тя. Което е нещо разумно.

Пред затворената врата на хамбара беше паркиран прашен джип последен модел, с четири врати и местни номера. На стойката за оръжие зад седалките се виждаше пушка с оптически мерник.

Рийл понечи да тръгне натам, но после се спря. Използвайки прикритието на близкото дърво, тя извади от джоба си тънък метален цилиндър, включи захранването и го насочи в краката си. Невидимите лазерни лъчи станаха видими. Минно поле. Или може би само аларма?

По-вероятно беше парцелът да е пълен със самоделни взривни устройства, чието разположение бе известно само на собственика.

Остана на място, питайки се как да преодолее препятствията. Начин имаше, но трябваше да го открие.

После вратата на бунгалото се отвори.

Може би проблемът беше на път да се разреши от само себе си.

39

Пътуването до новия дом на Рой Уест в Арканзас отне на Роби цели осемнайсет часа. Спираше само за бензин и тоалетна и ядеше в движение от запасите, които беше взел от тайното си убежище.

Когато спря на около осем километра от предполагаемия финал на дългото си шофиране, слънцето вече беше изгряло.

Роби изключи двигателя и се огледа. Два часа по-рано беше напуснал последните следи от цивилизация и в момента се намираше насред пустошта. От половин час насам не беше видял дори една къща. Теренът беше едновременно каменист и залесен, а пътища почти нямаше. Асфалтът отдавна беше отстъпил място на чакъла, а след това и на обикновените коловози в пръстта.

Той погледна часовника си. Беше спестил един час от навлизането в централната часова зона. Надяваше се, че това ще му донесе някаква полза. Беше уморен, но не и изтощен.

Смъкна страничното стъкло и вдъхна чистия въздух.

Беше прекосил много планини и долини. В момента отново се намираше високо в планината.

Арни беше споменал, че Рой Уест е бивш служител на ЦРУ. А Рийл най-вероятно беше проявила интерес към някакъв документ, създаден от него. Който означаваше нещо за нея. Нещо важно.

Но къде ли бе самата тя? Може би вече бе тук?

Отново се огледа. Наоколо имаше много места, удобни за скривалище. А след като онова, което търсеше, беше скрито чак тук, незабелязаното приближаване до него едва ли беше възможно, особено с кола.

Което означаваше, че ще трябва да зареже пикапа.

По принцип предпочиташе да се придвижва пеша, а и пикапът бе прекалено голяма мишена.

Скри го доста встрани от пътя, намъкна гащеризон в защитен цвят и почерни лицето си. После преметна през рамо сака с оборудването си и потегли. Посоката беше запечатана в паметта му. Предстоеше му мисия като всяка друга.

С тази разлика, че нямаше ясна цел. Не знаеше дали Уест ще се окаже приятел или враг. Нямаше представа дали не се насочва към поредния капан, заложен Бог знае как от Джесика Рийл.

Придвижваше се с лекота през пресечения терен. Години наред беше тренирал за подобни мисии. Макар и вече навършил четирийсет, той преодоляваше неравностите по пътя с гъвкавостта на добре трениран атлет.

Броеше километрите наум. Когато се приближи до това, което би трябвало да е крайната му цел, пръстите му механично се стегнаха около приклада на основното му оръжие. Пушката снайпер.

В сака имаше още две оръжия и достатъчно муниции за сериозен отпор на евентуалния противник. Беше ги подбрал така, че да ги използва при различни сценарии.

Автоматът МР5 беше най-подходящ за близък бой срещу превъзхождащ по численост противник. Функцията за автоматична стрелба го правеше изключително опасно оръжие.

Назъбеният нож „Ка-Бар“ вършеше отлична работа при ръкопашна схватка. Беше еднакво добър за прободни и прорезни рани.

Глокът му беше на мястото си в кобура под мишницата. Той никога не се разделяше с него, тъй като отдавна го чувстваше като трета ръка.

Освен това в сака му имаше и боеприпаси със специално предназначение. Нещо като последна предпазна мярка.

Стигна до малка просека и измъкна бинокъла, решил да се възползва от предимствата на височината, до която беше стигнал.

Наоколо не се виждаше нищо друго освен дива природа. Отне му известно време, докато засече комина, който стърчеше между дърветата. Към него водеше едва забележим черен път с много завои, но къщата под него не се виждаше.

От комина не излизаше дим. Но температурата беше достатъчно висока, за да няма нужда от огън. Картата в главата му потвърждаваше, че именно това е крайната точка на пътуването му. Убежището на Рой Уест.

Още дълго време остана на място с бинокъл пред очите. После го свали и погледна през оптическия мерник на снайпера, който беше много по-мощен от бинокъла.

Не търсеше единствено Уест и хората, които евентуално бяха с него. Търсеше Рийл. Предчувствието му постепенно се превърна в увереност.

Тази жена беше тук.

Просто усещаше присъствието й.

40

Мъжът излезе от бунгалото.

Рой Уест беше към четирийсетгодишен, малко над метър и осемдесет и тежеше около деветдесет килограма. Имаше издължени пръсти с гладка кожа, също като лицето му. Брада и мустаци. Носеше армейски ботуши, в които бяха напъхани крачолите на избелели дънки. Вълнена риза и жилетка от рипсено кадифе с пришити патрондаши.

Той бръкна в джоба си, извади малко дистанционно устройство и натисна бутона. Лазерното поле изчезна. Джипът беше паркиран малко встрани от него.

Рийл го наблюдаваше от скривалището си, стараейки се да запомни точно къде стъпва. Предположението, че мястото е минирано, се оказа вярно. Потвърждаваше го начинът, по който Уест танцуваше на зигзаг по пътя си към превозното средство.

Изчака го да посегне към вратата на автомобила и тихо подвикна:

— Трябва да поговорим, Рой.

Мъжът светкавично се завъртя. В ръката му сякаш от въздуха се появи пистолет.

Дългият откос на автомата МР5 му попречи да го насочи към Рийл. Задната врата на джипа увисна на пантите си, надупчена от куршумите, които бяха нанесли и значителни щети в купето.

Уест се просна по очи върху предния капак.

— Следващият откос ще е за теб — предупреди го Рийл. — Хвърли пистолета! Няма да те моля втори път!

Уест хвърли пистолета.

— Обърни се към мен с ръце на тила! С преплетени пръсти и наведена глава. Погледнеш ли нагоре, един куршум ще влезе в дясното ти око.

Той се подчини и се обърна. С ръце на тила и сведен поглед.

— Какво искаш? — попита със задавен глас той.

— Ела насам, но гледай да не настъпиш някоя мина.

Той видимо се стресна от тези думи, но въпреки това прекоси минното поле и се изправи на метър от нея.

— Може ли да вдигна глава?

— Не. Лягай на земята! По очи, с разтворени ръце и крака!

Уест се подчини.

Тя не напусна укритието си, въпреки че вече се намираше на педя от него.

— В бунгалото има един човек, който те е взел на мушка — обади се той.

— Съмнявам се — поклати глава тя.

— Но едва ли ще рискуваш.

— Напротив, спокойно мога да го направя. Освен това съм застанала зад едно дърво. А след като твоят „човек“ в бунгалото не изскочи навън, когато стрелях, значи няма смисъл да си губя времето с него.

— Коя си ти, по дяволите? Какво искаш от мен?

— Няма значение коя съм. А искам да знам ето това… — Тя подхвърли няколко листа хартия, които тупнаха на земята до него.

— Мога ли да погледна за какво става въпрос, без да ме гръмнеш? — попита Уест.

— Да, но без резки движения.

Той се подчини, придърпа листовете и прочете написаното на най-горния от тях.

— Е, и?

— Ти ли си писал това?

— Може би. И какво?

— Защо?

— Беше част от работата ми. От някогашната ми работа.

— Аз пък си направих труда да проверя новата ти работа. Оказа се, че ръководиш своя собствена гвардия.

— Не сме никаква гвардия! — презрително изсумтя Уест. — Ние сме борци за свобода!

— Срещу кого се борите за свобода?

— Щом питаш, значи няма да разбереш отговора.

— Срещу голямото лошо правителство, а? — сбърчи вежди Рийл. — Но в същото време живееш сред пущинаците, разполагаш с оръжие и собствен дом. Доколкото виждам, никой не те закача за нищо. Какъв ти е проблемът?

— Въпрос на време е да се появят — отвърна Уест. — Но ние ще бъдем готови, повярвай ми.

— Вярно ли е това, което си написал в документа?

— Разбира се.

— И според теб може да се случи, така ли?

— Знам, че ще се случи. Защото проявяваме престъпна небрежност по отношение на сигурността. Но онези във Вашингтон нямат кураж да го признаят. Оставам с чувството, че нашите управници искат ония задници да ни нападнат. Това е една от причините да напусна службата. Бях отвратен.

— И мислиш, че си открил пътя към мирното бъдеще?

— Никога не съм твърдял, че целта ни е мирно бъдеще. Целта е да имаме бъдеще. А за това трябва управление с твърда ръка. Да ги смачкаме там, където са, а не да чакаме нападение. Онези некадърници във Вашингтон са абсолютно убедени, че системата ни за сигурност е непробиваема. А в моя документ им показвам колко всъщност е непробиваема. Направо бутафорна.

— Получил си задача да очертаеш най-мрачните сценарии? — попита Рийл.

— Имахме цял отдел, който се занимаваше с това. Останалите предъвкваха старите глупости. От страх да не засегнат някого. Но не и аз. Възлагаш ми задача и я изпълнявам. Пет пари не давам за последствията.

— На кого предаде завършения документ?

— Това е поверително — изръмжа Уест.

— Ти вече не работиш за правителството — каза Рийл.

— Въпреки това си остава поверително.

— Мислех, че врагът ти е правителството.

— В момента врагът си ти. Но ако си въобразяваш, че ще се измъкнеш жива от тук, жестоко се лъжеш.

— Ти си законът тук, така ли? Ти и твоите бойци за свобода?

— Горе-долу е така. Защо според теб съм дошъл на това място?

— На кого предаде документа? — повтори въпроса си Рийл.

— Ти какво, ще ме изтезаваш ли? — озъби се той.

— Нямам време да те изтезавам, макар че щеше да ме запомниш за цял живот. Ако не ми кажеш, просто ще те застрелям.

— Хладнокръвно, а? — сбърчи вежди той. — Все пак си жена.

— Точно от това трябва да се страхуваш.

— Май имаш високо мнение за себеподобните си — иронично се усмихна Уест.

— Цял живот си бил книжен плъх и нищо друго! — презрително отвърна тя. — Никога не си стрелял по жив човек, никога не са стреляли по теб. Видеозаписите, пристигащи от поне две хиляди километра разстояние, са били най-голямата опасност, до която си се докосвал. Това накара ли те да се почувстваш истински мъж вместо страхливец, какъвто си бил цял живот?

Той започна да се надига, но Рийл натисна спусъка. Куршумът се заби на два сантиметра от ухото му, което моментално се разкървави от отскочилите бучки пръст.

— Тъпа кучка! — изрева Уест. — Ти ме простреля!

— С пръст, а не с метал. Сега ще усетиш разликата. Разтвори краката си!

— Какво?!

— Казах да си разтвориш краката.

— Защо?

— Направи го или ще усетиш нещо по-сериозно от пръст и камъчета.

Уест се подчини.

Рийл застана зад него, измъкна глока си от кобура и се прицели.

— Какво правиш, по дяволите?! — изкрещя панически той.

— Кой от тестисите си искаш да запазиш? Веднага те предупреждавам, че под този ъгъл като нищо ще отнеса и двата с един изстрел!

Краката му бързо се събраха един до друг.

— Така ще си го получиш в задника — обяви тя. — Не ми се вярва да ти е по-приятно.

— Защо вършиш всичко това, по дяволите? — изкрещя извън себе си Уест.

— Много просто. Помолих те за едно име, но ти отказа да го споделиш с мен.

— Официално не съм предал доклада на никого!

— А неофициално?

— Какво значение има?

— Имам основание да вярвам, че някои хора са те взели на сериозно и се опитват да действат според твоето писание.

— Наистина ли?

— Не бързай да се радваш. Това е пълна глупост. А сега името. За последен път те питам.

— Беше кодово име.

— Глупости!

— Кълна се в Бога!

— Защо ще предаваш доклада си неофициално, при това на човек с кодово име? Гледай да предложиш смислен отговор, защото в противен случай има опасност да търсиш друг начин за облекчаване.

— Този човек сам ме потърси.

— Кой човек?

— Имам предвид връзка по електронен път. По някакъв начин бяха разбрали, че съм създал един напълно обоснован оригинален сценарий. Това беше моята реабилитация.

Рийл с отвращение установи, че мъжът в краката й изведнъж се оживи, говорейки за своите „достижения“.

— Кога се случи това?

— Преди две години — отвърна Уест, замълча за момент, после попита: — Наистина ли са започнали да го реализират? Кой точно?

— Какво беше кодовото име?

Отговор не последва.

— Имаш една секунда! — изръмжа Рийл.

— Роджър Лисицата! — ужасено изкрещя легналият мъж.

— А защо предаде материала си точно на Роджър Лисицата? — попита по-кротко Рийл, без да отмества пръст от спусъка.

— Електронният му подпис удостоверяваше, че има достъп до строго секретна информация, а служебната му позиция беше поне три нива над моята. Беше пожелал да се запознае със заключенията, до които бях стигнал. Всички били на мнение, че планът ми е революционен.

— А как е разбрал това, след като ти не си го показвал на никого?

— Ами по най-обикновения начин — глуповато отвърна Уест. — Най-вероятно съм споделял това-онова на чашка с колегите…

— Нищо чудно, че са те изритали от службата — презрително го изгледа Рийл. — Държал си се като идиот.

— И без това щях да напусна! — сопнато отвърна той

— Да, бе. Защото цял живот си мечтал да се завреш в тая дупка насред нищото, а?

— Това е истинската Америка, кучко!

— Но твоите описания на Страшния съд са били доста конкретни.

— Абсолютно — гордо отвърна той. — Страна по страна, лидер по лидер, стъпка по стъпка. Ключът е синхронът във времето. Абсолютно перфектен пъзел, върху който работих цели две години. Отчетох всички фактори, които биха попречили на реализацията. Всичко бях предвидил.

— Не съвсем — отбеляза Рийл. — Не си отчел моята поява.

Рийл долови звуците преди него. После ги чу и той, а на лицето му се появи усмивка.

— Времето ти изтече, малка лейди.

— Не съм малка и никога не съм била лейди!

Подметката й уцели тила му. Главата му отскочи от твърдата земя и той изгуби съзнание. Рийл събра листовете и ги пъхна обратно в чантата си, а след това се насочи към бунгалото, възползвайки се от пътя, по който беше дошъл Уест.

Огледът беше кратък, но напълно достатъчен. Сандъци с оръжие и муниции, ръчни гранати, пресовки С4, „Семтекс“ и други пластични експлозиви. През задното прозорче се виждаше редица от 200-литрови варели, които най-вероятно съдържаха бензин, а може би и торове. Но те едва ли бяха за генератора или за отглеждане на реколта. Може би и хамбарът беше пълен с подобни контейнери.

Хвърли едно око и на подробните планове за нападение над най-важните градове на Съединените щати. Тези хора бяха чиста проба вътрешни терористи, при това от най-опасния вид. Тя прибра някои неща, които й се сториха важни, включително една флашка, стърчаща от лаптопа на масата. Разпредели ги по джобовете си, а след кратко колебание грабна и две гранати. Една малка лейди няма как да носи повече, нали?

Изскочи навън и хукна към джипа на Уест. Отвори задната врата и измъкна пушката и кутия патрони.

После притича до своя форд експлорър, скочи вътре и завъртя стартерния ключ. Но още преди да стигне до главния път, осъзна, че вече е твърде късно. Видяла срещу какво се изправя, тя нямаше друг избор, освен да обърне колата и отново да се насочи към бунгалото.

Остана с неприятното чувство, че няколкото скъпоценни секунди закъснение могат да й костват живота.

41

Рийл натисна здраво газта и експлорърът с рев се понесе нагоре по чакълестия, изпълнен със завои път. В главата й започна да се оформя план за нападение. Много добре знаеше, че при числено превъзходство на противника отстъплението изобщо не е задължително. Обикновено формациите с по-голяма огнева мощ не очакват контраатака от очевидно по-слаб опонент.

Но тя не възнамеряваше да направи точно това. Избра модифициран вариант на един пълноценен щурм.

Погледна в огледалото за обратно виждане, опитвайки се да прецени на какво разстояние се намира тежкият всъдеход „Денали“, който беше претъпкан с вживели се в ролята на борци за свобода побъркани типове, всички до един въоръжени до зъби.

След няколко секунди щеше да разбере дали въоръжението им наистина отговаря на това клише и доколко могат да боравят с него. Надяваше се, че маневрата за заблуда, която беше подготвила, ще проработи.

Набра нужната дистанция, смъкна наполовина страничното стъкло и рязко натисна спирачката. Експлорърът поднесе и спря, блокирайки пътя. Тя грабна пушката, опря дулото на полусваленото стъкло, прицели се и проби предните гуми на всъдехода. За всеки случай пусна един куршум и в предната решетка. От радиатора на тежкото возило изригна облаче бяла пара, каросерията се разклати и спря на място.

Вратите се отвориха и на пътя се изсипаха мъже, въоръжени с всякакви пушкала.

Пистолетите и полуавтоматите не я интересуваха, защото нямаха обхват да я наранят.

В следващия миг се започна безразборна стрелба, но без никакъв успех.

За разлика от мъжете тя натисна спусъка три пъти и на земята се строполиха три тела. Внимаваше никой от тях да не получи фатално нараняване. Просто искаше да престанат да й се пречкат. Тук чувството за справедливост също изигра своята роля. Не беше нужно да ги убива и не се поколеба да ги остави живи. Достатъчно беше само да ги извади от строя.

После насочи вниманието си към още един мъж, скочил от лявата страна на всъдехода. В ръцете му имаше пушка с оптически мерник.

Това оръжие беше друга работа. Спокойно можеше да я улучи от тази дистанция, при това смъртоносно. Простреля го с единичен изстрел в челото. Той падна назад и пушката се изплъзна от ръцете му. Никой не отиде да я вземе.

Вероятно недоумяващи на какво са се натресли, останалите мъже побързаха да потърсят укритие зад тежкия автомобил.

Но Рийл продължаваше да ги наблюдава през оптическия мерник и веднага забеляза, че няколко от тях извадиха мобилни телефони.

Причината беше ясна: викаха подкрепления.

По ирония на съдбата тя искаше именно това. Защото само така щеше да спечели време, за да приведе в действие и втората част от плана си. Отново стъпи на газта и експлорърът се понесе нагоре, към бунгалото.

Няколко секунди по-късно отново спря зад укритието на няколко големи дървета. Изскочи навън, измъкна гранатите от колана си и хукна към бунгалото, издърпвайки в движение металните щифтове. Приближила се на удобно разстояние, тя запрати гранатите през предния прозорец.

Рой Уест връхлетя върху нея в момента, в който се обръщаше, за да побегне обратно към експлоръра.

Тя успя да се задържи на крака, но ръката му все пак докопа гърлото й. Това му изигра лоша шега, защото реши, че далеч по-големият му ръст и огромна физическа сила са свършили своята работа.

Фатална грешка.

Рийл рязко се завъртя наляво и успя да се освободи от хватката му. Почти в същия миг коляното й се заби в слабините му с опустошителен резултат. Лицето на Уест се наля с кръв, а коленете му се подгънаха. Направи опит да прикрие слабините си с ръце, но тя го изпревари със светкавичен лакът в лявото слепоочие. Той изкрещя и докато се мъчеше да си поеме въздух, залитна в обратна посока и започна да се свлича. По една случайност кракът му закачи нейния и тя се стовари на земята с неговото тяло отгоре.

Гранатите се взривиха още преди да паднат на земята. Същото се случи и с всички останали експлозиви и запалителни материали, складирани в бунгалото. Покривът отхвърча на десетина метра височина, а във въздуха засвистяха отломки от дърво, метал и стъкло, превърнали се в смъртоносни шрапнели.

Тя почувства как част от тези отломки се забиват в тялото на Уест. Бяха стотици. Лицето му пребледня, после посивя. Кръв рукна от носа и устата му.

Тялото му се беше превърнало в щит, който й спаси живота.

Тя го изблъска и се претърколи надясно. Изправи се с олюляване и закова поглед в ярките пламъци и гъстите облаци черен дим, които бързо се издигаха към небето. Постоя известно време така, после сведе очи към дрехите си. Коженото й наметало беше разкъсано и покрито с кръвта на Уест. Самата тя също беше пострадала — няколко дълбоки драскотини по лицето и ръцете, плюс тъпа болка в дясното бедро, поело тежестта на Уест при падането му. Но все пак беше жива.

Извърна глава към хамбара. Съвсем скоро пламъците щяха да стигнат и до там. А на нея никак не й се искаше да бъде наоколо по време на следващата, вероятно много по-силна експлозия.

Скочи в експлоръра, направи маневра и натисна газта докрай.

После до слуха й достигна напрегнато ръмжене на автомобилни двигатели, които се изкачваха по възвишението. Подкреплението беше пристигнало. Без съмнение експлозията щеше да привлече цялото им внимание към бунгалото.

Именно с тези намерения го беше взривила.

Прекрасно знаеше накъде трябва да се насочи. Когато строиш бунгало насред нищото, натъпкваш го с експлозиви и кроиш планове за масово унищожение, няма как да останеш само с един път за евентуално оттегляне. Когато има опасност от появата на официалните власти, пътищата винаги трябва да са два.

А Рийл бе достатъчно опитна, за да потърси втория път, и беше успяла да го открие още при първата си разузнавателна обиколка.

Една просека в гората, водеща на изток. Тя беше нейният път за отстъпление. Който, за съжаление, се оказа блокиран от два автомобила и десетина мъже, въоръжени не по-зле от всеки елитен армейски взвод. Бяха успели да й пресекат пътя.

42

Рийл остана в колата си, наблюдавайки въоръжените мъже на просеката. Те бяха заели отбранителни позиции, които бързо можеха да се превърнат в нападателни. Бяха облечени в нещо като униформи, състоящи се от камуфлажни панталони и прилепнали тениски. Повечето бяха едри, с напомпани на фитнес уреди мускули, но с шкембета.

Въоръжението им беше разнообразно — снайпери, ловни пушки, картечни пистолети, всички насочени към нея. Откриеха ли огън — което бяха готови да направят всеки момент, — с нея беше свършено.

Но Рийл не си представяше, че животът й ще приключи по този начин. Не и от ръцете на някакви откачени първобитни хора.

В този момент чу силен грохот. Хамбарът се взриви, каза си тя и инстинктивно опипа пистолета си. Би могла да скочи на газта и да се опита да пробие блокадата, но шансовете й не изглеждаха добри. Не повече от пет процента според светкавичните й изчисления.

После отзад се разнесе боботенето на двигатели. Един бърз поглед в огледалото й беше достатъчен. Нови два пикапа, натоварени с десетина борци за свобода. На стотина метра от нея.

Сега беше и обкръжена.

Шансовете ми вече са нулеви.

Измъкна пистолета си и слезе от колата. Нямаше да се предаде без бой.

Мъжете внимателно се прицелиха и пръстите им докоснаха спусъците. Огънят им щеше да бъде унищожителен.

Рийл поклати глава и дори им се усмихна.

Финито, рече си тя.

— Вървете по дяволите!

Пистолетът в ръката й се повдигна, със сигурност за последен път.

В този миг гръмна експлозия.

Рийл се стресна и инстинктивно се шмугна под колата. Първата й мисъл беше, че някой от идиотите насреща неволно се е взривил с граната.

Когато вдигна глава, й се стори, че случаят е точно такъв. Единият от пикалите, които препречваха просеката, гореше, а около него лежаха мъртви или зашеметени хора.

Но после с крайчеца на окото си установи, че изстрелът беше дошъл от хребета, който се намираше вляво от нея. Куршумът беше улучил резервоара на единия от пикалите зад гърба й, а последвалата експлозия беше вдигнала тежката машина поне един метър във въздуха. Разлетяха се опасни метални отломки.

Шестима от въоръжените мъже бяха обезвредени — в състояние, което напълно ги изключваше от евентуалните бойни действия. После проехтяха първите изстрели. Но никой не стреляше по нея. Оръжията бълваха огън към хребета.

Рийл предпазливо надникна изпод експлоръра. Ослепителните лъчи на слънцето я принудиха да смени позицията си. Измъкна бинокъла от джоба си и бързо регулира окулярите.

Това й помогна да засече дългото дуло на пушка. Не на каква да е, а точно копие на нейната — снайпер със специфични модификации. С такова оръжие разполагаха само няколко души в целия свят.

Пушката гръмна веднъж, после втори и трети път.

Рийл се обърна назад и установи, че още трима борци за свобода се търкалят на земята.

Отново насочи вниманието си към хребета. Приведен ниско над терена, мъжът се придвижваше с бързината на пума, преследваща жертвата си.

Ченето й увисна от изненада. Това беше Уил Роби.

Неволно се възхити от начина, по който преодоляваше препятствията на пресечения терен. А след това се запита защо е решил да изостави изгодната си позиция.

Миг по-късно получи отговор на този въпрос.

Роби спря за момент и изстреля един куршум към втория пикап зад нея. Просто беше потърсил по-добро място, за да се прицели в резервоара. По всяка вероятност използваше запалителни патрони, тъй като машината моментално избухна в пламъци. Още трима души рухнаха на земята, а останалите се разбягаха — главно в посоката, от която бяха дошли.

Без да губи нито секунда, Роби се завъртя и откри огън по мъжете, препречили просеката.

Прицелване, изстрел. Прицелване, изстрел. Плавни, лишени от напрежение движения. Естествени като дишането. Рийл машинално броеше изстрелите и телата, които падаха след тях. Пропуск нямаше. Роби ги ликвидираше методично, с всеки следващ куршум. Един мъж срещу група деца.

Те най-после намериха укритие и отговориха на стрелбата. Но въпреки тяхното огнево превъзходство Роби продължаваше да държи надмощие. За разлика от превъзбудените си противници, които стреляха напосоки, той се прицелваше и натискаше спусъка със спокойствието на геймър, който винаги може да върне играта отначало.

След още няколко минути безпощадна касапница мъжете изоставиха позициите си и хукнаха да бягат.

Мигове по-късно вече бяха само двамата. Стъпил на малка могилка, Роби спокойно я наблюдаваше.

Тя се измъкна изпод колата. Ръката й с пистолета беше отпусната надолу.

Той беше захвърлил пушката. В дясната си ръка държеше глок, също наведен надолу.

Рийл огледа горящите автомобили и търкалящите се около тях трупове. После отново вдигна поглед към Роби.

— Благодаря.

Той направи още няколко крачки и спря. Намираше се на почти едно ниво с нея, но разстоянието между тях остана петдесетина метра.

И двамата знаеха защо.

Защото смъртоносният обхват на техните пистолети глок бе ограничен до около четирийсет метра.

— Можеше да ги оставиш да ме убият — подхвърли Рийл. — Беше неизбежно при съотношение двайсет срещу един. Така нямаше да си цапаш ръцете.

— Дори не съм си го и помислил — поклати глава Роби и огледа разхвърляните тела. — Кои са те?

— Някаква самородна формация. Без кой знае какви способности.

Той кимна.

— Ти ли уби Джейкъбс и Гелдър?

Рийл направи няколко крачки към него, спря и погледна ръцете му, които останаха абсолютно неподвижни. Но тя знаеше, че това може да се промени за стотна от секундата и глокът да изригне в смъртоносна серия.

— Как научи за това място?

— От един приятел на мой приятел. Не знаех дали ще бъдеш тук, но исках да поговоря с Уест.

— Защо?

— Защото разбрах, че ти го търсиш.

Рийл не отговори. Не откъсваше поглед от пистолета в ръката му.

— Вече не е нужно да ми изпращаш закодирани есемеси, Джесика — каза той. — Сега съм тук и искам да ми обясниш какво, по дяволите, се случва.

— Сложно е, Уил.

— Тогава да започнем от простото. Ти ли ги уби?

Роби направи още пет крачки и отново спря. Вече бяха на границата на смъртоносния обхват.

Пистолетите не трепваха. Всички мускулчета по ръцете с оръжието бяха стегнати здраво. Пръстите им продължаваха да лежат върху предпазителите.

— Не си се променил, Уил — подхвърли тя.

— За разлика от теб — каза той. — Къде е Рой Уест? В коя купчина трупове си го оставила?

— Не е в купчина — поклати глава тя. — Но също е мъртъв.

— И него ли уби?

— Сам се уби. Винаги е опасно да пълниш къщата си с експлозиви. Все едно да живееш с гърмящи змии.

— Защо дойде да го търсиш?

— Притежаваше нещо, което ме интересуваше.

— Документ? — изгледа я Роби.

— Откъде знаеш? — разтревожено присви очи тя.

— Получи ли го?

— Вече разполагах с него и го бях прочела. Исках повече информация, но за съжаление, не я получих.

— Значи всичко това е било напразно?

И двамата рязко извърнаха погледи. Някъде в далечината прозвуча вой на сирени. Явно дори тук, насред нищото, имаше кой да обърне внимание на експлозиите и безразборната стрелба.

Очите й се върнаха на лицето му.

— Знам за задачата, която са ти възложили.

— Давам ти шанс да ми обясниш за какво става въпрос.

— Обяснение преди екзекуцията?

— Това зависи единствено от обяснението.

Сирените се приближаваха. Воят им започна да звучи

като артилерийски изстрели.

— А времето ни изтича — добави той.

— Аз не съм предателка.

— Хубаво е да го знам. А сега го докажи.

— Нямам доказателства. Все още.

Показалците им се плъзнаха няколко милиметра по-близо до спусъците. Всеки от тях направи по две крачки напред. Едновременно, но без да са се уговаряли. Вече бяха в зоната на смъртоносния обхват.

— Трябва да направиш по-сериозни усилия — намръщи се Роби. — На главата си имам мъртъв заместник-шеф и още един, който бере душа в болницата. При нормални обстоятелства това щеше да е достатъчно, но аз продължавам да мисля, че обстоятелствата не са нормални. Затова започвай да говориш. Още сега!

Сирените виеха съвсем наблизо.

— Гелдър и Джейкъбс бяха предатели.

— Как така?

— Убиха един човек, който означаваше много за мен.

— Защо?

— Защото щеше да разкрие заговора им.

— Какъв заговор?

Сирените вече станаха оглушителни. Сякаш бяха вдигнали под тревога всички ченгета в Арканзас.

— Сега нямам време за обяснения.

— Страхувам се, че нямаш избор, Джесика.

— Какво значение има това, Уил? Ти имаш своите заповеди.

— Невинаги ги изпълнявам — поклати глава той. — Също като теб.

— Но почти винаги.

— Ти ми изпрати онези есемеси. В тях твърдиш, че за всичко, което вършиш, имаш причина. А аз трябва просто „да отключа“. Кажи ми какво означава това. И те предупреждавам, че не мога да ти дам никакви гаранции, Джесика. Никакви! Дори ако обясненията ти прозвучат разумно. Това е положението.

Вече не се гледаха в очите. Всеки беше насочил вниманието си към ръцете на другия. Или по-скоро към едната от тях. Тази с оръжието. Защото тя можеше да убива, докато очите лъжеха. За глупака, който престанеше да следи пръстите, това винаги се оказваше един фатално закъснял урок.

— Откъде да бъда сигурна, че мога да ти се доверя? — попита тя. — Изпращането на есемеси е едно, но фактът, че успя толкова бързо да ме откриеш, е съвсем друго. И това много ме безпокои. — Позволи си да отдели очи от ръката му и го погледна в лицето. — Според мен някой ти е помогнал. Най-вероятно от службата. И точно това повдига въпроса, който ти зададох току-що: откъде да бъда сигурна, че мога да ти се доверя?

— Няма как да бъдеш сигурна — поклати глава Роби. — Поне не изцяло. С мен положението е абсолютно същото.

— Така няма да стигнем доникъде, Уил.

Той забеляза как ръката й с пистолета леко се стегна.

— Нещата не бива да свършат по този начин, Джесика.

— Нали? Но по всичко личи, че ще свършат точно така.

— Рой Уест е бил анализатор, когото са отстранили. С какво е бил толкова важен за тях? — Въпросът беше зададен на малко по-висок глас, защото сирените бяха толкова близо, че престрелката с ченгетата му се струваше неизбежна. — Отговори ми бързо, Джесика!

— Беше кофти човек, но добър писател — отвърна тя.

— Какво точно е написал? Какъв е този документ?

— Апокалипсисът.

Към воя на сирените се прибави и пронизителното скърцане на гуми.

— Апокалипсисът ли? — вдигна вежди Роби. — Обясни ми.

— Нямаме време, Уил. Ще се наложи да ми се довериш.

— Искаш много. Прекалено много.

— Не съм търсила помощта ти.

— Тогава защо ми изпращаше онези есемеси?

Тя понечи да отговори, но се спря.

— Предполагам, че не ми се е искало да ме мислиш за предателка — добави след кратка пауза тя. — Съжалявам, Уил.

После натисна спусъка. Още преди Роби да успее да отговори. Но стреля не в него, а в един от борците за свобода, който се беше надигнал и се прицелваше в тях. Той падна на земята с дупка в главата, този път завинаги.

Когато Рийл отново се обърна към Роби, той държеше с две ръце глока, насочен в главата й. Показалецът му беше на спусъка. Тя нямаше шанс, защото собственото й оръжие висеше надолу.

Сирените проглушаваха ушите им.

— Затвори очи, Джесика.

— Предпочитам да бъдат отворени.

— Казах да затвориш очи! Повече няма да повтарям!

Рийл бавно се подчини, стягайки се да поеме куршума. Роби се нуждаеше от един-единствен изстрел. Поне за това можеше да разчита на него. Смъртта щеше да бъде мигновена. Но въпреки това продължаваше да се пита какво ще усети.

Секундите течаха, но изстрел нямаше.

Най-накрая тя отвори очи.

Уил Роби беше изчезнал.

43

Рийл скочи в експлоръра, натисна газта и потегли към близкото шосе, обърнала гръб на сирените и свиренето на гуми.

Когато най-сетне стъпи на асфалта, тя натисна педала до дупка и джипът зафуча по планинския път. Намали на сто и двайсет километра едва когато облаците дим над гората вече не се виждаха.

Избра подходящо място и отби на банкета да разглоби и прибере оръжията си, след което се насочи към летището. Спря на някаква крайпътна автомивка, където експлорърът отново придоби приличен вид въпреки някои вдлъбнатини и драскотини по ламарината, които не бяха там, когато го наемаше.

За късмет, служителят в агенцията изобщо не обърна внимание на пораженията, а просто отбеляза изминатите километри и нивото на горивото и побърза да й разпечата квитанцията.

— Кратка разходка, а? — подхвърли той.

— Ами да.

— Надявам се, че сте прекарали добре. Ние сме прочути със спокойствието и бавното темпо на живота.

— Не съм съвсем сигурна — отвърна Рийл и забърза към автобуса, който щеше да я отведе на терминала.

Преди да хване първия полет в източна посока, тя се отби в тоалетната и ловко намъкна дегизировката на възрастна жена.

Когато излетяха, слънцето вече клонеше към хоризонта. Рийл отпусна облегалката си максимално назад, затвори очи и се зае да преценява това, което беше научила.

Документът беше станал достояние на човек с достъп до свръхсекретна информация, най-малко три нива над Рой Уест.

Това се беше случило преди две години. Оттогава насам беше напълно възможно както нивото, така и достъпът да са се променили. Всъщност почти сигурно се бяха променили. Въпросният човек може би бе получил нова, още по-висока длъжност.

Гелдър? Преди две години той би могъл да е три нива над човек като Рой Уест, ако не и повече.

При положение, че Уест й беше казал истината. Тя нямаше как да провери дали човек с прякор Роджър Лисицата изобщо е съществувал.

Но в замяна на това знаеше, че въпросният документ съществува, а заложеният в него план е приведен в изпълнение. Самата тя познаваше част от хората, които се опитваха да го реализират.

Двама от тях беше убила, а третият успя да се измъкне.

Но не познавам всички.

А след като не познаваше всички, нямаше как да прекрати изпълнението на плана.

Извърна глава към прозорчето.

След само час във въздуха навън вече беше тъмно. Защото летяха на изток. А в огромната тъмна шир Рийл виждаше само безнадеждност.

Беше стигнала толкова далече и за малко не изгуби живота си. Но всъщност нямаше с какво да се похвали. Или почти нямаше. Тръсна глава и насочи вниманието си към най-важното в това пътуване.

Уил Роби.

Все още не можеше да разбере какво точно се беше случило. За нея смъртта на много хора беше нещо рутинно. Труповете, експлозиите, разрухата бяха част от живота й. Но това беше различно.

Замижа и видя Уил Роби с насочен в главата й пистолет. Беше й заповядал да затвори очи преди фаталния изстрел.

Но не беше дръпнал спусъка. Беше й подарил живота. Беше я пуснал да избяга.

А тя остана изненадана от жеста му. Не, остана буквално смаяна.

Смаяна от нещо, с което никога досега не беше се сблъсквала в работата си.

Милостта.

Уил Роби, най-съвършеният убиец на своето поколение, я беше пощадил.

Когато видя как избива враговете й, си помисли, че той може да й стане съюзник и че двамата заедно ще довършат тази битка. Абсурдна мисъл, разбира се. Защото битката беше нейна, а не негова.

Но въпреки всичко той я беше оставил да живее. И да избяга.

Спокойно би могъл да приключи мисията си. И да получи похвалите на шефовете си. Може би щяха да го повишат и да го изтеглят от оперативна работа, може би щяха да го наградят с продължителен отпуск. Защото щеше да е решил в рекордно кратки срокове един от най-сериозните им проблеми.

Но той просто я беше пуснал да си върви.

Винаги се беше възхищавала на Уил Роби. Беше спокоен и хладнокръвен професионалист, който си вършеше работата, без да демонстрира емоции. Но у него се долавяше някаква дълбока тъга, която Рийл не знаеше на какво се дължи. И тя напоследък често беше тъжна.

Те двамата много си приличаха.

Но защо я беше пощадил?

Убийците не вършеха такива неща. Никога. Тя не беше сигурна, че би го пуснала да си тръгне, ако беше на негово място.

Вероятно бих го застреляла.

Всъщност го беше излъгала, че не се нуждае от помощта му. Бе започнала да проумява, че няма как да изпълни задачата си сама. И по тази причина се беше провалила.

В момента изпитваше нещо, което беше част от отдавна забравеното детство. По бузите й потекоха сълзи.

Отново затвори очи. И остана така до приземяването на самолета.

А когато ги отвори, все още не проумяваше нищо.

44

Триста километра. Това беше разстоянието, което измина Роби, без да спира. Насочи се право на изток, за да се прибере час по-скоро. В крайна сметка дори желязната му воля беше принудена да отстъпи, защото престана да вижда пътя.

Регистрира се в някакъв мотел край магистралата. Плати в брой, а след това спа в продължение на осемнайсет часа без прекъсване. Като компенсация за една цяла седмица, през която почти не беше мигнал.

Това беше най-дълбокият му сън от години насам.

Когато се събуди, навън отново беше тъмно. Беше изгубил почти цяло денонощие. Но само ден по-рано беше на път да изгуби живота си.

Той влезе в близката закусвалня и си поръча две огромни порции. Изяде ги, но въпреки това продължаваше да изпитва глад и жажда. Чак след кафето започна да усеща как енергията му се възвръща.

Отиде на паркинга при пикапа си, седна зад волана и се вторачи в арматурното табло.

Отново видя лицето на Рийл през мерника на глока. Едно натискане на спусъка и щеше да сложи точка. Мисията му приключваше със смъртта й. Край на всички тревоги.

На практика показалецът му се беше плъзнал по спусъка. При всички други случаи от професионалната му кариера това би означавало изстрел.

Но не и този път.

Джесика Рийл.

Заповяда й да затвори очи. Когато изрече тези думи, беше абсолютно сигурен, че ще натисне спусъка.

След което просто щеше да си тръгне.

И да остави някой друг да анализира това, което се беше случило. Той беше само изпълнителят. Човекът с пръст на спусъка. Един изстрел и толкова.

Но не стреля.

Подобно нещо се беше случвало само веднъж в живота му. Решението му се беше оказало правилно.

В този случай обаче нямаше как да знае дали отново е постъпил правилно.

Рийл изглеждаше различна. Не изцяло, но различна. Повечето хора не бяха наблюдателни. А дори онези от тях, които притежаваха това качество, не умееха да го използват както трябва. Рийл се бе преобразила дотолкова, че да не я разпознаят. Не много, не и малко. Просто достатъчно.

На нейно място и Роби би направил същото.

Може би вече съм на нейното място, помисли си той. Защото не дръпнах спусъка.

Роби се върна в мотелската стая, съблече се и застана под душа. Единственото му желание беше да отмие мръсотията, покриваща всяка част от тялото му.

Но водата нямаше как да стигне до мозъка му, където сякаш се беше насъбрала педя тиня. Тя блокираше сетивата и му пречеше да разсъждава трезво.

Подсуши се и започна да се облича. После се облегна на стената и я заблъска с пестници. Толкова силно, че мазилката се напука. Пусна една петдесетачка на леглото за покриване на щетите и грабна раницата си.

Беше най-добре да тръгва, защото го чакаше дълъг път.

Включи радиото малко след като излезе на междущатската магистрала. Новините бяха само на една тема — касапницата в отдалечена планинска местност в Арканзас. Конкретни виновници не се споменаваха. Повечето коментатори бяха на мнение, че става въпрос за сблъсък между местни неформални групировки. Взривено бунгало, подпалени автомобили, множество трупове.

Един от труповете беше идентифициран като Рой Уест, бивш анализатор от разузнаването. Все още никой не знаеше кога и защо се е оттеглил в Арканзас, започвайки нов живот сред оръжия и експлозиви. Експерти от Вашингтон вече пътували към мястото с намерението да проведат разследване.

Роби погледна към небето, почти сигурен, че ще види правителствения самолет, който пренася екипа към местопрестъплението.

Емисията премина на други новини, а Роби отново се замисли за това, което му беше разказала Рийл.

Уест бил описал Апокалипсиса. Какво точно означаваше това?

Този човек беше работил за ЦРУ. Официалната му длъжност беше анализатор, но наименованието можеше да прикрива най-различни неща. Анализаторите, които познаваше Роби, работеха по проблемите в реално време. Но имаше и такива, които се занимаваха с други задачи.

Беше чувал, че ЦРУ разполага с писмени разработки на най-различни сценарии, които отчитали всяка промяна в геополитическия пейзаж. Голяма част от тези така наречени „бели книги“ свършвали в машината за унищожаване на документи, нереализирани и напълно забравени. Но написаното от Уест вероятно бе имало по-различна съдба. Може би някой го беше възприел на сериозно.

Описание на Апокалипсиса.

Рийл беше рискувала твърде много с визитата си при него. Ако не беше Роби, със сигурност щеше да е мъртва. Тя беше професионалист, с когото можеха да се сравняват много малко хора, но беше попаднала на засада, организирана от една малка армия. Дори и най-добрият агент на света не можеше да оцелее при подобни обстоятелства.

Но щом знаеше, че Уест е описал Апокалипсиса, значи или бе чела неговата „бяла книга“, или бе запозната с нейното съдържание. Всъщност самата тя бе признала, че разполага с копие. Следователно не се беше появила при Уест, за да го поиска от него. Роби силно се съмняваше, че е проявила интерес към вдъхновението или причините на този човек да напише тези неща.

Но тогава защо?

Отговорът на този въпрос дойде след около трийсетина километра.

Рийл бе искала да разбере на кого е бил предаден документът.

Ако не бе минал по официалните канали, значи бе изискан неофициално. Може би Рийл се мъчеше да разбере кой стои зад това. Тоест името на човека или на хората, които бяха прочели апокалиптичния сценарий.

Машината продължаваше да гълта километрите. Роби спря да зареди с гориво и да хапне още веднъж. Настани се на бара и зачака храната си. Но мислите му бягаха надалече.

Към списъка с набелязаните жертви.

Най-напред Джейкъбс, после Гелдър. Тя бе заявила, че и двамата са били предатели.

А след това бе изтъкнала, че има и други.

Но споменатите две убийства бяха извършени, преди да дойде да търси Уест. От което следваше, че е знаела за участието на жертвите в апокалиптичния сценарий.

А това означаваше само едно.

Роби бавно остави чашата чай на масата, без да отпие.

В цялата схема трябваше да присъства още един човек. Или повече от един, защото явно няколко души бяха запознати със съдържанието на документа. И вече бяха работили по изпълнението на целите, но засега бяха неизвестни за Рийл.

Тя просто беше започнала да избива тези хора, които самият той започваше да окачествява като конспиратори. Но списъкът й не беше пълен.

В главата му се блъскаха десетки въпроси, но основният от тях беше как и защо Рийл се беше забъркала във всичко това. Какъв бе катализаторът, който я бе подтикнал да рискува живота си, за да доведе докрай онова, което беше намислила?

Той се беше взрял в очите на тази жена, което му позволи да направи своето заключение.

Това не беше обикновена мисия. Това беше лична кауза.

Ако разсъжденията му бяха правилни, значи трябваше да има и причина. Или по-скоро човек, заради когото нещата са станали лични. Тя беше споменала, че е убит човек, който е означавал много за нея. За да му попречат да проговори и да разкрие замисъла.

Много въпроси продължаваха да настояват за отговори. Но той беше сигурен в едно — никой не би желал апокалипсис.

45

Детска глъчка. Балони в цветовете на дъгата. Подаръци с трицифрени цени.

Съдия Самюъл Кент наблюдаваше с усмивка лудориите на децата, събрали се в голямата слънчева гостна да отпразнуват рождения ден на един от своите съученици. Кент се беше оженил късно и най-малкото му дете беше сред гостите в дома на един от известните вашингтонски лобисти, който си вадеше хляба с продажбата на всичко, от което се нуждаеше Капитолият.

Съпругата му, близо двайсет години по-млада от него, не присъстваше на празненството. Спа екскурзията до Напа Вали в компанията на приятелките й се беше оказала по-важна от рождения ден на приятелчето на сина и. Но Кент с удоволствие я беше заместил, тъй като това посещение откриваше пред него определени възможности.

Огледа гостната за пореден път и кимна.

Човекът бързо се насочи към него.

Беше по-висок от Кент, отпуснат, с бързо оредяваща коса. Не се усмихваше, въпреки че присъстваше на детско парти. Фактически изглеждаше така, сякаш всеки момент ще повърне.

— Хауард — каза Кент и протегна ръка, която човекът побърза да стисне. Дланта му беше влажна и лепкава.

— Трябва да поговорим — напрегнато изрече конгресменът Хауард Декър.

Кент се усмихна и махна към голямата пинята, която висеше от тавана в ъгъла.

— Не искам да съм тук, когато децата атакуват това чудо и започнат да се бият за лакомствата вътре — каза той. — Искаш ли да се поразходим? Градината е много хубава.

Напуснаха гостната през широките френски прозорци и поеха по добре оформените алеи на парка, който заемаше площ от няколко акра. В него имаше плувен басейн, каменна беседка, езерце, скамейки, арки и цветни лехи. И двамата бяха богати хора и се чувстваха у дома си в тази дворцова обстановка.

Спряха едва когато се озоваха в най-отдалечения край на имението.

— Как вървят нещата на Хълма? — попита Кент.

— Отлично знаеш, че не съм тук да обсъждаме работата на Конгреса.

— Така е, Хауард, наясно съм. Просто се опитвам да те успокоя, защото виждам колко си напрегнат. Лицето никога не бива да ни издава и това важи не само при покера.

— А ти ни най-малко не се безпокоиш, така ли? — изгледа го Декър. — Доколкото ми е известно, тя за малко не ти е видяла сметката!

— Бяхме подготвени. Единственият проблем беше, че се оказа по-пъргава, отколкото очаквахме.

— А знаеш ли, че Рой Уест е убит?

— Незначителен инцидент, който не е повод за тревога — отвърна Кент.

— А Рийл?

— Тя също.

— Аз пък мисля, че изобщо не бива да я подценяваме. Джейкъбс, Гелдър, сега и ти. Според мен работи по списък, а аз искам да знам защо!

— То е очевидно — отвърна Кент. — Доверих се на Джо Стокуел, а не биваше да прибързвам. Реших, че е един от нас, но се оказа, че не е. Успя да ме заблуди и се наложи да платим висока цена.

— Той ли е изпял всичко на Рийл?

Кент се замисли и бавно кимна.

— По всичко личи, че е така. Жалко, че не го ликвидирахме по-рано.

— Каква е връзката между Стокуел и Рийл?

— Не знам. Но очевидно е имало такава. Той е работил дълго време в Шерифската служба и имаше много връзки. Когато разбрахме, че ни шпионира, вместо да работи с нас, направих опит да разбера докъде стигат тези връзки, но се оказа, че голяма част от тях са класифицирани. Нямаше как да настоявам, без да предизвикам подозрения.

— В такъв случай всички сме компрометирани. Вероятно и аз фигурирам в нейния списък, защото той знаеше за мен.

— Да, твърде вероятно — каза Кент.

— Рийл видя сметката на Гелдър, макар че той беше номер две, по дяволите! Какви са моите шансове?

— Доста добри, Хауард. Тя не може да не си дава сметка, че мишените й вече са добре защитени. Това ще я накара да се изтегли и да премине в отбрана.

— Ако тя е убила Уест, значи изобщо не е преминала в отбрана — възрази Хауард.

— Е, Уест изобщо не беше защитена мишена. Освен това все още не знаем всички факти. Ако тя го е убила, вероятно е отишла при него за повече информация.

— Която той й е предоставил?

— Нямаше какво да й предоставя. Тя се е ловила за сламки. А посещението й при него доказва, че е в доста слаба позиция.

— Но някой й е казал за Уест.

— В момента проверяваме това. Аз обаче продължавам да мисля, че то не е особено важно. Защото имаме по-голяма риба, която трябва да скочи в тигана.

— Уест беше организирал някаква своя доброволна гвардия. Не бих казал, че това не е добра защита. Разполагал е с голямо количество оръжие и експлозиви, плюс шайка бандити, които са били не по-малко луди от него. Но въпреки това тя е успяла да го ликвидира.

— Никога не съм твърдял, че е неспособна и безопасна. Напротив.

— От което следва, че може да стигне и до мен.

— До мен също. Но не и ако изиграем картите си както трябва, Хауард. Шансовете са на наша страна. Не бива да забравяме обаче, че когато приехме тази „възможност“, ние знаехме какво рискуваме. Ако човек не рискува, няма как да постигне нещо голямо.

— Ами ако тя знае всичко?

— Невъзможно. Ако знаеше всичко, със сигурност щеше да се възползва и от други канали. Може да знае кои са замесени, а може би подозира и какво искаме да направим. Но няма понятие коя е главната ни мишена. Ако знаеше, аз щях да разбера, повярвай ми.

Хауард плъзна длан по челото си, което въпреки хладното време беше влажно от пот.

— Когато планирахме нещата, нищо не изглеждаше рисковано — промърмори той.

— Планирането никога не изглежда рисковано. За разлика от изпълнението.

— Работата на Рийл е да убива хора.

— При това я върши добре.

— Откъде знаеш толкова много за нея?

— Не съм бил цял живот съдия, Хауард.

— От разузнаването?

— Не мога да говоря за това.

— А как се озова на съдийската скамейка?

— С диплома по право и помощта на високопоставени приятели. Този пост ми дава отлично прикритие за други дейности. Но аз знам за какво говоря. Ще се справим със ситуацията. Дори за миг не бива да се съмняваш, че нанасям съответните контраудари на Рийл. Тя е добра, но действа сама. Не разполага с нашите ресурси.

— Но е все още жива и на свобода.

— Засега — каза Кент и се обърна към къщата. — Мисля, че скоро ще стигнат до тортата и сладоледа. Май трябва да се връщаме. Не искам да разочаровам хлапетата.

Докато крачеха по обратния път, Кент мислеше за следващия ход на шахматната дъска.

Не беше напълно откровен с изнервения конгресмен.

На практика Рийл беше сила, с която бяха длъжни да се съобразяват.

А и Кент имаше друг, по-сериозен проблем.

Дори убийствата на Джейкъбс и Гелдър не го тревожеха толкова много. След като планът беше приведен в действие, отстраняването на основни играчи беше в негова полза. Ако нещо се объркаше, винаги щяха да се намерят достатъчно от собствените му хора, които да го предадат.

Вероятно Гелдър щеше да се държи докрай, тъй като при провал би загубил твърде много.

Но Джейкъбс определено беше слабо звено. Включването му беше задължителна част от операцията, но той не издържаше на напрежението и всеки момент щеше да ги предаде. Ако Рийл не го беше ликвидирала, това щеше да направи самият той.

Влязоха обратно в салона. Докато десетгодишният рожденик духаше свещичките, Кент хвърли кос поглед към Декър.

Конгресменът беше другото слабо звено.

Кент би трябвало да бъде по-предпазлив с привличането на човек от управлението, но Декър беше особено важен в качеството си на председател на една от комисиите в Конгреса. Напоследък обаче необходимостта от помощта му намаляваше и участието му не беше чак толкова решаващо.

Но с един друг човек определено трябваше да се съобразява.

Него никой не би нарекъл слабо звено.

На практика Кент беше принуден да вземе специални мерки, за да не би този човек да реши, че самият той се е превърнал в пасив.

Това беше сериозният му проблем. Ако въпросният партньор стигнеше до заключението, че Кент е слабото звено, животът му щеше да бъде в голяма опасност. По-голяма от тази, която представляваше Рийл.

Кент напусна партито в компанията на наследника си. Пътьом забеляза как Декър се качва в един линкълн заедно със сина си. Шофьорът му без съмнение беше въоръжен. Но беше сам, нямаше друга охрана. Миг преди да се качи в колата, Декър спря и се обърна.

Съдията се усмихна и му помаха. Минута по-късно се качи в своя ягуар. И той нямаше охрана. Но беше в компанията на сина си. А от това, което беше чувал за Джесика Рийл, тя едва ли щеше да го убие пред очите на детето. Моралните задръжки на тази жена бяха най-добрата му защита.

Ако можеше да залепи момчето за себе си, със сигурност щеше да се чувства по-добре.

Но най-важната му задача си оставаше да открие Рийл и час по-скоро да я ликвидира.

И започваше да вярва, че е намерил начина да го направи.

Планът включваше човек на име Уил Роби.

46

Роби паркира пред училището и зачака.

Току-що се беше върнал във Вашингтон. Прибра пикапа в хамбара на старата ферма, а след това отиде с такси до мола, където беше оставил колата си.

Нямаше новини от Еван Тъкър след разговора в онази закусвалня.

Нямаше новини от никого.

А това беше лош сигнал.

Но имаше и добър — все още не го бяха арестували.

Джули излезе от училището и тръгна към автобусната спирка. Роби машинално се смъкна на седалката, без да я изпуска от очи.

Тя беше облечена с обичайните си съдрани на коленете дънки, раздърпан суичър и мръсни маратонки, а на гърба й висеше все същата претъпкана раница. Прибра дългата си коса зад ушите и се огледа.

Не слушаше музика от телефона си.

Не изпращаше есемеси.

Беше много бдителна.

Браво, Джули, поздрави я мислено той. Точно така трябва да се държиш.

Автобусът дойде и тя се качи. Роби потегли след него. Кара отзад до нейната спирка, изчака вратата на дома й да се захлопне след нея и едва тогава си тръгна.

Даваше си сметка, че не може да върши това всеки ден, но точно в този момент му се струваше важно Джули да е охранявана. Може би защото му се искаше да направи и нещо позитивно.

Погледна телефона в ръката си, после взе решение и натисна бутона за бързо набиране.

Насреща вдигнаха на втория сигнал.

— Не може да бъде — рече Никол Ванс. — Да не си ме набрал погрешка?

— Имаш ли време за една среща? — попита той, игнорирайки иронията й.

— Защо?

— Просто да се видим.

— Ти никога не искаш просто ей така да се виждаш с някого, Роби.

— Но днес искам. Ако си заета, няма проблеми.

— Мога най-рано в седем.

Разбраха се за мястото на срещата и Роби затвори.

Разполагаше с доста свободно време и реши да проведе още един разговор, за да си уреди и друга среща.

За момента не знаеше какво да очаква, но това беше пътят на най-малкото съпротивление. А и вярваше на този човек — дотолкова, доколкото изобщо вярваше на някого.

Трийсет минути по-късно вече седеше срещу Синия.

— Чух, че преди няколко дни си пресрещнал директора, докато е отивал на работа — подхвърли той.

— Това ли е новината на деня?

— Вярно ли е?

— Нуждаех се от някои отговори.

— Получи ли ги?

— Не. Затова съм тук.

— Това доста надхвърля моите правомощия, Роби.

— Не приемам подобни извинения.

Синия опипа вратовръзката си, избягвайки погледа му.

— Записват ли ни тук? — попита Роби.

— Вероятно.

— Тогава да идем някъде другаде.

— В някоя друга закусвалня — на „АЙ-ХОП“? И за това чух. В момента е хитът в службата.

Но на лицето на Синия не се появи усмивка.

— Тогава да отидем в „Старбъкс“.

Двайсет минути по-късно влязоха в един „Старбъкс“, поръчаха си кафе на бара, а след това седнаха отвън на масичка, която беше достатъчно отдалечена от останалите любители на кафето. Вятърът се усилваше, но небето все още не беше толкова мрачно, че да очакват дъжд.

Отпиха от чашите си. Синия потръпна в шлифера си. Приличаше на служител в банка, отскочил за чаша скъпо кафе. И съвсем нямаше вид на човек, който взема решения за живота и смъртта на себеподобните си. На човек, който решава проблемите на националната сигурност с лекотата, с която обикновените хора избират обяда си.

Мълчаха минута-две, зяпайки хората, които слизаха от колите си или се качваха в тях. Хората, които влизаха в магазините или излизаха от тях с покупки, стиснали децата си за ръка.

После Синия потърси погледа на Роби.

— Това липсва ли ти понякога?

— Кое?

— Нормалният живот.

— Не съм сигурен, че изобщо съм имал такъв.

— Аз имам магистратура по английска литература от Принстън — каза по-възрастният мъж. — Едно време мечтаех да стана новият Уилям Стайрън или Филип Рот на моето поколение.

— Но?

— Явих се на конкурс за държавна служба по настояване на един приятел, който искаше да постъпи във ФБР. В резултат се изправих пред няколко мъже, седнали около маса без никаква указателна табела. И ето ме сега тук, трийсет години по-късно.

— Вероятно съжаляваш, че не си написал най-великия американски роман.

— Е, получих и известно удовлетворение. Моят свят е пълен с измислени истории.

— Искаш да кажеш, с лъжи.

— Разликата е незначителна — каза Синия и плъзна поглед по тялото му, обръщайки по-специално внимание на ръката и пострадалия му крак. — Ходи ли да те прегледат?

— Още не.

— Направи го. Никой от нас не иска да умреш от инфекция. Иди още днес. Аз ще уредя нещата, пак на предишното място.

— Добре. Нещо ново около Дикарло?

Синия сбърчи вежди.

— Доколкото съм информиран, тя е била прехвърлена под юрисдикцията на МВС.

— Знам това. Но можеш ли да ми обясниш как е възможно? Дори Тъкър не знаеше, преди да го информирам.

— Едва ли мога, Роби. Защото не съм сигурен, че разбирам какво се случва.

— Жива ли е?

— Би било недопустимо да не ни информират, ако е починала.

— Каква е ролята на МВС във всичко това?

— Те се занимават с вътрешните работи. За разлика от тях ние нямаме право да оперираме на наша територия.

— Отлично знаеш, че това е фикция.

— Може би някога е било. Но не и днес.

Роби моментално усети горчивината в тези думи.

— Толкова ли е зле? — попита той.

— Най-вероятно, да.

— А причината?

— Какво ти разказа Дикарло в онази нощ? И защо изобщо е поискала среща с теб?

— Тя имаше само двама охранители, на които вярваше. Какво ти говори този факт?

— Да не се е чувствала застрашена от собствената си агенция?

— Нещо такова.

— Друго?

— Това не е ли достатъчно? — попита Роби и отпи глътка кафе.

— Не и ако има друго.

— Може би и аз се чувствам по същия начин.

Синия извърна глава. Лицето му остана непроницаемо.

— Мисля, че те разбирам — рече той.

— Динамиката на отношенията е различна, както сам се изрази — добави Роби.

— Проблемът е там, че ако наистина сме престанали да си вярваме, противникът вече е спечелил.

— Това би било валидно само ако сме сигурни кой е противникът.

— Джесика Рийл? — погледна го Синия.

— Какво за нея?

— На чия страна е тя?

— Ще ти отговоря по същия начин, по който отговорих на Гюс Уиткъм. Аз съм убеден, че Джесика Рийл спаси собствения ми задник и живота на Дикарло.

— Очаквах да го кажеш — рече Синия.

По лицето на Роби пролича, че е изненадан от тези думи.

— Защо?

— Защото си мисля, че Джесика Рийл може да се окаже на наша страна.

— И въпреки това е убила двама от нашите.

— Следвай логиката на нещата, Роби.

— Искаш да кажеш, че Джейкъбс и Гелдър не са били на наша страна?

Рийл действително ги беше нарекла предатели, но въпреки това Роби остана изненадан, че Синия допуска подобна възможност. Защото той винаги се бе съобразявал с мнението на висшестоящите.

— Точно така — кимна Синия. — Но само ако Рийл действително е на наша страна.

— А ти твърдиш, че това е истината, така ли?

— Не, само казвам, че е възможно.

— Следователно бившият номер две е бил предател?

— Възможно е. Но понятието „предател“ има различни дефиниции. Зависи от целите.

— Кой друг мисли като теб?

— Не съм разговарял с никой друг на тази тема. Ако не беше предложил да напуснем кабинета ми, аз щях да намеря начин. По принцип много трудно правя подобни изявления, Роби. Надявам се, че го знаеш. Вероятно тук не става въпрос за самотен изменник, полакомил се за пари като Олдрич Еймс или Робърт Хансън. По-скоро е нещо систематично, а мотивацията не са просто парите.

— Но за кого работят, ако наистина са предатели? И какво вършат? Как ги е разкрила Рийл?

— Хубави въпроси, но за съжаление, аз нямам отговорите.

— А намесата на МВС?

— Може би са прибрали Дикарло за всеки случай, подозирайки възникването на още проблеми.

— Еван Тъкър?

— В момента трябва да е доста обезпокоен. Ти каза ли му за Рийл и Дикарло?

Роби кимна.

Синия отпи голяма глътка кафе.

— Значи е по-разтревожен, отколкото си мислех — каза той.

— Чу ли за Рой Уест?

— По всяка вероятност е напуснал заради някаква параноя — каза Синия.

— Той е бил анализатор. Какво точно анализираше?

— Защо питаш? Нима намекваш, че има нещо общо с…

— В момента не мога да коментирам.

— Той не се занимаваше с нищо особено. Просто беше склонен да пише глупави сценарии. Това е най-вероятната причина за освобождаването му. Не виждам как би могъл да е замесен.

Роби понечи да му обясни как точно, но се въздържа.

— Тъкър настоя да продължа да издирвам Рийл.

— А ти какво му отговори?

— Отказах.

— Никой не би те обвинил в липса на смелост, Роби.

— Въпросът е какво да правя сега.

— Никога не си чувал това, което ще ти кажа — изгледа го предупредително Синия.

— Добре.

— Ако аз бях на мястото на Уил Роби, щях да се замисля да изчезна и да действам на своя глава.

— В какъв смисъл?

— Открий Джесика Рийл. Успееш ли, вероятно ще получиш отговор на всичките си въпроси.

Бях я открил, помисли си Роби. Но я пуснах да си върви.

Синия допи кафето си и се изправи.

— А после можеш да направиш и още нещо, Роби.

— Какво? — вдигна глава той.

— Нима не е очевидно? Да й благодариш, защото ти е спасила живота.

— Много късно ми го казваш — промърмори Роби, след като Синия се отдалечи. — Вече й се реванширах.

47

Седеше на масата за прегледи гол до кръста и със смъкнат панталон, а доктор Минън преглеждаше изгарянията му.

— По-добре сте, но все пак е хубаво, че дойдохте — констатира тя. — Има малко изтичане на лимфна течност и лека инфекция. Ще почистя раните и ще направя няколко шева за стабилизиране на засегнатите зони просто за да сме сигурни, че няма да имаме други проблеми. Освен това ще ви направя още една инжекция и ще ви дам допълнителни медикаменти.

— Добре.

Лекарката отстрани мъртвата кожа и заши местата с отворени рани. След като приключи с тези манипулации, тя взе една спринцовка, почисти със спирт лявата му ръка, заби иглата, а след това сложи малка лепенка върху мястото на убождането.

— Значи все пак се върнахте тук цял, а?

— О, да.

— Радвам се.

— Защо?

— Защото загубихме достатъчно свестни хора. Можете да се облечете.

Роби придърпа нагоре панталона си.

— Ще ви подготвя една торбичка с лекарства — добави тя. — Ще я получите отвън след не повече от пет минути.

— Благодаря.

Роби закопча ризата си, а Минън направи някакви отметки в журнала. После, без да вдига глава, подхвърли:

— Чухте ли за онази лудница в Арканзас? Човекът преди време работеше тук.

— Рой Уест?

— Аз го познавах. Всъщност веднъж съм го преглеждала.

— По какъв повод?

— Съжалявам, но това е поверителна информация. Не беше нещо сериозно. Но мога да ви кажа, че той беше доста странен човек.

— Тук е пълно със странни хора.

— Но този беше наистина странен. — Тя замълча, за да довърши бележките си, после затвори журнала и го сложи на рафта до бюрото. — Мога ли да споделя нещо конфиденциално?

— Разбира се.

— Наистина ли?

— Да, наистина.

Тя го погледна с лека усмивка, която бързо се стопи.

— Имаше нещо плашещо у него. И се правеше на по-голям светец от папата. Сякаш знаеше някаква голяма и страшна тайна, която нямаше търпение да сподели.

— Много хора в ЦРУ се държат по същия начин.

— Може би, но при него се набиваше на очи.

— Е, в крайна сметка това не му помогна — подметна Роби.

— Чух по новините, че бил убит при някакви местни безредици.

— Така казват.

— Но вие сте на друго мнение, а?

— Не съм. Освен това имам куп свои проблеми. — Той завърза връзките на обувките си и слезе от масата. — Благодаря, че ме закърпихте.

— За това ми плащат.

— Значи Уест не е бил съвсем наред, а? Чух, че са го изхвърлили, а не е напуснал сам.

— Не съм изненадана — отвърна доктор Минън. — Още не мога да повярвам, че изобщо е издържал психотестовете. Просто му личеше, че е нестабилен.

— Какво друго си спомняте за него? Споменавал ли е нечие име пред вас?

— Чие например?

— Просто нечие.

— Нали казахте, че имате свои проблеми? — закачливо се усмихна лекарката.

— Питам от любопитство.

— Какво да ви кажа… Говореше, че има много приятели на високи постове. На много високи. Отначало помислих, че просто се хвали, тъй като беше ниско в йерархията.

Жената млъкна, а лицето й поруменя.

— Какво? — изгледа я Роби.

— Останах с чувството, че иска да ме впечатли.

— Сваляше ли ви?

— Май да. — Минън се усмихна и игриво го плесна по ръката. — Не се правете на толкова изненадан.

— Сериозен ли беше според вас за приятелите?

— И аз съм си задавала този въпрос. Но изглежда, че зад него наистина стояха хора с влияние.

— Не са имали кой знае какво влияние, след като е бил уволнен.

— Прав сте — кимна тя, после извади една визитка от джоба си и му я подаде. — Ще приема, че просто се е опитвал да ме сваля. Давам ви тази картичка за всеки случай, ако сте загубили предишната. На нея са всичките ми координати, включително и мобилният ми. Ако имате проблеми с изгарянията, непременно се обадете.

Роби пое картичката и усети докосването на пръстите й. Тя не го гледаше, но лицето й отново беше поруменяло. Да не би пък тя да сваля мен, помисли си той.

48

Този път Никол Ванс го чакаше. Без грим, сериозна и делова.

Роби седна на масата.

— Поръчах ти питие — каза тя.

— Джин? — огледа чашата й той.

— Джинджифилов сок. Технически погледнато, все още съм на работа.

— Дълъг ден, а?

— Дано да е част от дълъг живот — отвърна тя и огледа дясната му ръка. — Държиш я малко вдървено. Какво става?

Изгарянията зарастваха, но доста бавно. А ръката му беше още по-вдървена от новите шевове на Минън. Колко бързо би могъл да извади оръжието си? Вероятно по-бавно от обикновено. Но в планините на Арканзас се беше справил доста добре. Адреналинът притъпяваше болката. По-късно обаче всичко го болеше.

— Остарявам — рече на глас той.

— Не се занасяй — подсмихна се тя.

— Защо си още на работа?

Ванс отпи от чашата си, а изражението й стана някак отнесено.

— Когато разследването забуксува, започвам да работя извънредно. Светът отива по дяволите, Роби.

— Какво ново?

— Вече си чул за онази бъркотия в Арканзас, нали?

— Гледах новините — отвърна той.

— Рой Уест е бил служител при вас.

— Никога не съм го виждал.

— Защото не се е задържал дълго. След като ви напуска, се превръща в маниак, който мрази държавата. Нима не подбирате хората си с нужното внимание?

— Това не моя работа — отвърна Роби.

Питието му пристигна и той го опита.

— Както го обичаш, нали? — попита Ванс.

— Да, благодаря.

— Тогава да пием за света, който отива по дяволите.

— Коя част по-точно имаш предвид?

— Която си избереш. Никакви улики по отношение на Джейкъбс. Нищо и за Гелдър. Онази бъркотия в Арканзас. А Бюрото за контрол на огнестрелните оръжия превъртя.

— Защо?

— Експлозия на някакво затънтено място на Източния бряг. Било е използвано изключително сложно устройство, а някой дори изсипал възпламенителна течност в басейна на имота. Не останали кой знае колко веществени доказателства. Аз не разследвам този случай, но имаме доста агенти на мястото. Бюрото е било повикано и за случая в Арканзас. Тези частни групировки започват да стават много неприятни. Едно време бяха няколко десетки, но сега са хиляди.

— А как е намерил смъртта си тоя Рой Уест?

— Не мога да кажа. Вече споменах, че не работя по случая. На всичкото отгоре имаме и стрелба в близост до федералния съд в Александрия.

— Дори не съм чул за нея — поклати глава Роби.

— Участвали са няколко автомобила, но както винаги никой не е записал номерата им. Някаква мацка шофирала като Джеф Гордън. От колите открили стрелба точно в момента, в който един федерален съдия се разхождал на същото място.

— Той ли е бил мишената?

— Не знам. По-скоро не. Включили са го в рапорта просто защото е съдия. Все още не сме проверили тази версия.

— Кой съдия?

— Самюъл Кент.

— Може би е било сблъсък между улични банди.

— В тази част на Александрия живеят все важни клечки. Там няма улични банди.

— А някаква информация за „мацката“?

— Не. Профучала и изчезнала.

— А стрелците?

— Те също изчезнали. Смайващо е, че всичко се случва на толкова оживена улица, но е факт. — Тя допи сока си и тръсна глава. — Ти ме покани на среща, а аз се разбъбрих. Сега си затварям устата и включвам слуха си.

Роби кимна, опитвайки се да прецени чутото и най-вече да определи дали въпросната „мацка“ е тази, за която си мислеше. Доскоро би отхвърлил подобен вариант като абсолютно невъзможен, но след Арканзас му се струваше много вероятно да е била именно Джесика Рийл.

— Доволен съм, че видях Джули — подхвърли той.

— Наистина ли? От моя гледна точка нещата не преминаха особено гладко.

— Тя беше разстроена.

— А не трябваше ли?

— Напротив, имаше право. Но докато я карах към дома й, все пак успях да си поговоря с нея.

— И?

— Остана си разстроена.

— Вероятно си проявил изключителни професионални умения.

— Единствената ми цел е нейната сигурност. Самата ти ме предупреди.

— Знам, Роби. Но не бива напълно да я изключваш от живота си. Вие двамата преживяхте заедно много неща. А дори и аз, по дяволите.

— Ние с теб също преживяхме много — отбеляза Роби.

Ванс се изненада от тези думи и бавно се облегна назад.

— Вярно е — каза тя. — Ти ми спаси живота, рискувайки своя.

— Но аз бях причината да бъдеш застрашена. А това ме връща обратно към Джули. И към теб. Всяка среща между нас може да ти донесе нова опасност. Сериозно ти говоря, Ники. Може би и тази вечер не трябваше да ти се обаждам.

— Не можеш непрекъснато да закриляш всички, Роби. Освен това аз съм агент на ФБР и мога да се грижа за себе си.

— При нормални обстоятелства. Но аз не съм нормален.

Тя изсумтя, но после забеляза сериозното му изражение и промърмори:

— Знам какво искаш да кажеш, Уил. И напълно те разбирам.

— А какви шансове би имала Джули? Дори в момента съм забъркан в разни неща… — Замълча и отмести поглед.

Тя се пресегна през масата и дългите й пръсти обхванаха китката му.

— Какви неща?

Роби я изгледа и тя побърза да отдръпне ръката си, очевидно сконфузена от този интимен жест.

— Принуден съм непрекъснато да се оглеждам във всички посоки, за да си пазя гърба — каза той.

Тя премигна, опитвайки се да дешифрира тези думи.

— В смисъл, че не можеш да вярваш на никого?

— В смисъл, че се случват неща, които никой не може да обясни. — Той замълча за момент, после попита: — Чу ли за Джанет Дикарло?

— Само някакъв доста бегъл разказ за инцидент в дома й.

— Аз бях там. Не беше обикновен инцидент. Бих го нарекъл целенасочено действие.

— Какво се случи, по дяволите?

Сега Роби хвана ръката й. Но в жеста му нямаше нищо интимно.

— Ако ти кажа, всичко си остава тук. Не става дума за професионална колегиалност, а за живота ти.

Ванс зяпна и очите й се разшириха.

— Окей, тук остава — промълви тя.

Роби отпи глътка от чашата си и я постави обратно на масата.

— Дикарло беше нападната. Убиха охранителите й, а нея раниха. Аз я измъкнах, а МВС я прибра на сигурно място.

— Но защо самото ЦРУ не е предприело мерки за нейната…

Ванс изведнъж млъкна.

— Именно — кимна Роби.

— Говориш за липса на връзка или за нещо систематично?

— Предателите са повече от един.

— Толкова систематично?

— Напълно вероятно.

— Какво смяташ да предприемеш?

— Обмислям да действам на своя глава. Да изчезна.

— Сигурен ли си? — попита изненадано Ванс.

— Ти го направи заради мен.

— Аз съм от ФБР, Роби. Твоето своеволие ще е съвсем друга работа.

— Мисля, че това е единственият начин да стигна до истината.

— Или да бъдеш ликвидиран.

— И да остана, това пак може да се случи. — Той бавно вдигна дясната си ръка. — През последните няколко дни се опитаха, при това два пъти.

Ванс погледна ръката му. Върху лицето й се изписа напрежение. Същото, което беше изопнало чертите на Роби.

— С какво мога да ти помогна? — попита тя.

— Вече направи достатъчно.

— Това са глупости и ти го знаеш.

— Може би ще се свържа с теб в даден момент.

— Няма ли друг начин да се справиш с всичко това, Роби? Можеш да се обърнеш към ФБР. Ние ще те защитим, а може би… — Гласът й секна.

— Благодаря за предложението, но предпочитам да стане по моя начин.

— Имаш ли план?

— Трябва да проверя някои следи.

— А можеш ли изобщо да се измъкнеш и да се покриеш, докато трае тази мръсотия?

— Мога да се опитам — отвърна той, изправи се и тихо добави: — Благодаря ти, че прие да се срещнем.

— Чакай малко! Защо пожела да ме видиш? Само за да ми кажеш, че си решил да напуснеш?

Роби понечи да отговори, после се отказа.

Ванс се изправи до него. Още преди да успее да реагира, тя уви ръце около шията му и го притисна така, че телата им заприличаха на едно. После се надигна на пръсти и го целуна по бузата.

— Ще се върнеш — прошепна тя. — Ще се справиш с всичко. Ти си Уил Роби, по дяволите! И непрекъснато вършиш невъзможни неща!

— Ще направя каквото мога — отвърна Роби и си тръгна.

Ванс излезе на тротоара и остана загледана след него, докато фигурата му се стопи в мрака.

После се върна при колата си, седна зад волана и дълго време остана неподвижна, сляпа за всичко наоколо. В главата й се въртеше един-единствен въпрос: дали това не беше последната им среща.

49

Роби бе твърдо решил да действа на своя глава. Седеше в апартамента си и разсъждаваше по въпроса каква да е следващата му стъпка.

Имаше лоши спомени от последния път, когато си позволи това. Фактически за малко не изгуби живота си, а изложи на опасност и други хора, включително Джули и Ванс.

В момента Джесика Рийл действаше така. Нейната стратегия се отличаваше с ловки маневри върху двете полета на шахматната дъска едновременно. Той обаче нямаше никаква представа какви предимства ще й донесе това. Защото и двете страни правеха всичко възможно да я открият и ликвидират.

Да имаш противници от две страни едва ли можеше да се нарече предимство, но Рийл със сигурност притежаваше достатъчно ум, за да е наясно какво върши. Следователно в стратегията й имаше някакъв смисъл.

Бивш анализатор на ЦРУ се беше заселил в пущинаците на Арканзас, за да се превърне в смахнат бунтар. И то след като беше написал официален документ, съдържащ апокалиптичен сценарий. А Джесика го беше издирила, за да разбере на кого е изпратил документа.

Тук на сцената се появяваше и един федерален съдия от Александрия.

Каква, по дяволите, бе връзката, ако се окажеше, че Рийл стои и зад инцидента в Александрия?

Съдията, Гелдър, Джейкъбс… и Рой Уест.

Нима всички бяха част от апокалиптичния сценарий?

И ако беше така, какво представляваше той?

Не знаеше дали Уест е притежавал копие от него, но така или иначе, вече нямаше как да го вземе. Полицията със сигурност бе окупирала местопрестъплението, или по-скоро това, което беше останало от него. Може би Рийл разполагаше с копие, но то също беше недостижимо.

Той се взираше в последния й есемес.

За всичко, което върша, имам причина. Просто отключи.

Внезапно простена и стовари длан върху масата. Нима е възможно да съм такъв глупак? — ядоса се той. Истината го гледаше право в очите.

Отвори вградения си сейф и извади трите предмета, открити в нейното шкафче.

Разбира се, че става въпрос за нейното шкафче. Аз просто трябваше да го отключа.

Добре, това е ясно. Простата част от загадката.

Пистолетът.

Книгата.

Снимката.

Отдавна беше разглобил пистолета, но не откри нищо необичайно. Беше просто едно оръжие с някои подменени части.

В книгата липсваха каквито и да било бележки или знаци. Нямаше подчертани места.

Снимката не му говореше абсолютно нищо. Нямаше никаква представа за самоличността на мъжа, който стоеше до Рийл.

За всичко, което върша, имам причина.

— Окей, госпожице — въздъхна той. — Следващия път не го прави толкова сложно. Простосмъртните като мен трудно могат да разгадаят подобен ребус.

Заключи вещите обратно в сейфа и пристъпи към прозореца.

Споделеното от Синия представляваше още една обезпокоителна информация към натрупалата се купчина. Сякаш системата се взривяваше отвътре, от горе на долу. Беше смайващо, че подобен хаос може да съществува в най-голямата разузнавателна централа на света.

В момента светът действително беше едно много опасно място. Далеч по-опасно от времената на Студената война. Тогава противниците имаха съвсем ясни характеристики и лесно се разпознаваха. Залозите също бяха дефинирани и напълно разбираеми. Унищожението на света беше възможност, която обаче нямаше почти никакви шансове за реализация. Теорията за взаимното унищожение се оказа истински катализатор за мира. Защото никой не можеше да завладее света, ако този свят вече го нямаше.

Днешната ситуация беше далеч по-изменчива и неясна. Страните в нея разменяха местата си с обезпокоителна честота. А Роби не беше сигурен, че страхът от взаимно унищожение действа с предишната си сила. Може би защото имаше хора, които изобщо не се интересуваха какво ще остане след тях. А това ги правеше безпрецедентно опасни.

В главата му отново изплуваха думите на Дикарло.

Мисии, които не би трябвало да се планират. Наши хора, които изчезват. Прехвърляне на пари от едно място на друго, които скоро потъват вдън земя. Погрешно адресирано оборудване, което не виждаме никога повече. И това не е всичко. Говорим за малък мащаб, но тези неща се случват от много дълго време насам. Поотделно не изглеждат нищо особено, но когато човек ги обхване в цялост…

В представите на Роби дори само изчезването на хора от ЦРУ би трябвало да е достатъчно сериозно предупреждение. Да не говорим за другите наблюдения, които беше споменала Дикарло.

Как е било възможно да се случва всичко това?

Тъкър бе заемал ръководния пост достатъчно дълго време, за да се справи с подобни проблеми. Или поне да обърне внимание на тенденцията.

Освен ако самият директор не беше от другата страна на шахматната дъска. Но това изглеждаше немислимо. Достатъчно трудно беше да се приеме, че Джим Гелдър е бил предател. Ако се вярваше на Рийл, наистина беше. Но и двамата най-големи шефове да са предатели? Беше ли възможно?

Нима обаче имаше друго обяснение за останалите нарушения, на които ръководството не беше реагирало?

Измъкна портфейла си. В отделението за банкноти държеше малко запечатано пликче, в което беше листенцето от бяла роза.

Другата улика, оставена от Рийл.

Някой беше взел розите и кой знае още какво друго, но по неизвестни причини бе пропуснал да прибере няколко листенца. Какво ли искаше да каже Рийл?

Но ако наистина имаше причини за нещата, които вършеше, трябваше да има някакво обяснение и за това. И то важно.

Цветарката беше казала, че розовото върху листенцата често се тълкува като кръв. Е, добре, всичко случващо се наистина беше пропито с кръв. Това ли бе простият символ, използван от Рийл? И с какво му помагаше той, ако наистина бе така?

Синия беше намекнал, че е възможно Рийл да се окаже от страната на добрите. Но Роби не беше сигурен какво точно означава това в шпионския бизнес. Там доброто и злото непрекъснато си разменяха местата. Всъщност не, не беше вярно. Доброто и злото съдържаха в себе си същностни елементи, по които можеш да ги отличиш.

Терористите самоубийци, които избиваха невинни хора със своите бомби, без съмнение бяха на страната на злото. А според Роби те бяха и страхливци.

Самият той убиваше от разстояние, но въпреки това съществуваше риск за живота му. Освен това не стреляше по невинни хора. Неговите жертви бяха онези, които цял живот бяха причинявали болка на себеподобните си.

Но дали това ме поставя на страната на доброто?

Тръсна глава, за да прогони тези обезпокоителни мисли. Които на практика предлагаха добра база за една философска дискусия. За съжаление, това не му помагаше с нищо в опитите да разкрие истината.

Или да се приближи до Джесика Рийл.

Вече беше предупредил Тъкър, че няма намерение да я преследва.

Което не беше цялата истина.

Действително нямаше намерение да я преследва. Поне не от името на Тъкър. Същевременно обаче беше твърдо решен да я открие и да я принуди да му обясни всичко, което се случваше.

Защото той искаше на всяка цена да разкрие истината.

50

Срещата не беше предварително уговорена.

Защото не беше нужно.

От едната страна на овалната масичка седеше Сам Кент, а срещу него се беше настанил един по-млад, по-як и по-нисък мъж е ръце като тухли и торс като стена.

Името му беше Антъни Зим.

И никой не го наричаше Тони.

— Имали са очевидни причини да изберат Роби — заяви Кент.

— Добър избор — кимна Зим. — Той знае какво прави.

— И не е извън системата като теб.

— Аз не съм извън системата, господин Кент — поправи го Зим. — Аз съм просто офлайн. Разликата е доста голяма.

— Много добре ми е известно — кротко отвърна Кент. — Нали аз настоявах да те сложим на място, където можем да използваме дарбата ти в максимална степен.

Зим не каза нищо. Просто опря огромните си длани на масичката. Дори в седнало положение той балансираше на пети и пръсти, готов всеки миг да скочи на крака. Което често му се беше случвало през годините.

— Джесика Рийл — произнесе Кент.

Зим мълчеше и чакаше.

— Тя продължава да е на свобода и става все по-опасна — добави Кент.

— Това го умее открай време — отбеляза Зим.

— Да разбирам ли, че я познаваш добре?

— Никой не я познава добре. Нито пък Роби. Те са потайни, също като мен. Такъв ни е занаятът.

— Но ти си работил с нея.

— Да.

— Ас Роби?

— Два пъти. В поддържаща роля. После обаче се оказа, че изобщо не се е нуждаел от подкрепа.

— Можеш ли да ги ликвидираш, ако се наложи? Или поне единия от тях?

— Да. Стига обстоятелствата да са благоприятни.

— Ще се опитаме да ги направим благоприятни.

— Опитите не са достатъчни. Трябва ми повече.

— Обърнах се към теб, защото си от най-добрите — сбърчи вежди Кент.

— Но искате да се справя с хора, които не ми отстъпват по нищо. Поединично вероятно бих могъл да се справя. Но ако са заедно, не давам гаранции.

— От това следва, че никога не трябва да бъдат заедно.

— Роби има задачата да я открие. Ако успее, ще ви спести неприятностите.

— Напоследък около Роби става нещо, което започва да ме тревожи.

— Какво по-точно? — попита Зим.

— Според някои сведения е започнал да действа на своя глава, без да се съобразява със заповедите. А има и друго…

— Искам да знам всичко.

— Рийл поддържа връзка с него и му разказва разни неща.

— Искаш да кажеш, че го манипулира? Много я бива в това.

— Не мислех, че я познаваш толкова добре.

— Познавам я достатъчно — отсече едрият мъж, после се приведе леко напред и попита: — Мога ли да направя едно предложение?

— Слушам те.

— Нека разиграем събитията. Роби убива Рийл. Или обратното. Или се избиват взаимно.

— Това беше първоначалният план, който все още е възможен — отвърна Кент и се приведе напред, само на сантиметри от лицето на Зим. — Ти си резервният план. Доколкото се ориентирам в нещата, работата ще бъде възложена именно на теб. А не мога да разчитам, че всичко ще се подреди идеално. Залогът е висок и до голяма степен зависи от късмета. Но късметът е нещо, на което не мога да разчитам, разбираш ли?

— В такъв случай нещата трябва да бъдат много изпипани.

— Както сам каза, опитите не са достатъчни. Но аз ще направя нещо повече.

— Какво? — вдигна вежди Зим.

— Джесика Рийл не е единствената, която умее да манипулира.

— Не е толкова лесно, колкото изглежда.

— Въобще не мисля, че е лесно — тръсна глава Кент. — На практика е точно обратното.

— И тъй, как?

— Аз ще се погрижа. А ти гледай да свършиш своята работа.

— Това ли е всичко, което си готов да споделиш?

— Разделение на труда. Досега не е измислено нищо по-добро.

— Не си такъв, какъвто си те представях.

— Като съдия ли?

Зим сви рамене.

— Аз съм много специален съдия, Зим — усмихна се Кент. — Прекарвам много малко време на съдийската банка, тъй като съм зает с други неща в полза на страната ни. А тях ги обичам много повече от издаването на присъди.

— Трябва да имаш голямо влияние — отбеляза Зим. — Иначе нямаше да съм тук и да разговарям с теб.

— Аз имам нещо повече от влияние. Много често съм онзи, който го упражнява пряко.

— Кога ще бъда включен?

— Точното време не ми е известно. Но ако разчитам правилно разположението на чаените листенца, това ще се случи много скоро. Ти трябва да си готов двайсет и четири часа в денонощието седем дни в седмицата. Което означава да можеш да тръгнеш веднага щом те потърсят.

— Това е историята на живота ми — рече Зим.

— Да се надяваме, че няма да е и историята на смъртта

— Тя си е част от занаята.

Кент се облегна назад.

— Повтаряш това толкова често, че започвам да му вярвам — рече той.

— Не очаквам да го разбереш. Аз членувам в много малък клуб.

— Това мога да го разбера.

— Не ми се вярва. За да го разбере, човек трябва да е убил поне толкова хора, колкото аз. А такива като мен не са много в света.

— Колко души си убил?

— Трийсет и девет. Това е една от причините да проявявам интерес към Рийл. Тя ще закръгли бройката ми на четирийсет.

— Много впечатляващо — поклати глава Кент. — Значи Роби ще бъде един не особено значим номер — четирийсет и първият.

— Мога да те уверя, че няма да си изгубя съня от този факт.

— Радвам се да го чуя.

Кент се усмихна. А дулото на оръжието опря в челото на Зим още преди да успее да помръдне.

Усетил студения метал да притиска кожата му, едрият мъж се облещи.

— Както вече споменах, невинаги съм бил съдия — просъска Кент. — Направих си труда да надникна в досието ти. Работиш от единайсет години, нали така?

Зим не отговори и дулото потъна още по-дълбоко.

— Нали така?

— Да.

— За разлика от твоята моята бройка е закръглена на двайсет. Това се случи още преди да ограничат оперативната работа на петнайсет трупа. Според мен напоследък хората започват да се разглезват. Никога през живота си не съм разполагал с хубава оптика. Четири от убийствата извърших посред нощ на светлината на фенерче и с помощта на един скапан виетнамски снайпер. И все пак си свърших работата. Между другото, никога не съм се фукал с бройката на жертвите си…

Кент вдигна ударника.

— И още нещо — изръмжа той. — Споменах ли, че изборът ти беше свързан с един тест?

— Тест? — объркано повтори Зим.

— След като един възрастен човек може да те спипа неподготвен, значи няма да имам полза от теб. Не притежаваш нужните качества, за да се справиш с Роби или с Рийл. А това означава, че днешното интервю официално приключи.

Кент дръпна спусъка. Пистолетът изтрещя и куршумът раздроби мозъка на Зим, който политна назад и рухна на пода.

Кент се изправи, избърса с носна кърпичка кървавите пръски от лицето си и пъхна пистолета в кобура.

Очите му се сведоха към мъртвеца на пода.

— За протокола ще добавя, че аз приключих с шейсет убийства — промърмори той. — Само един човек на света има повече от мен. Той също е от старата школа и никога не би се оказал неподготвен като теб, задник.

След тези думи се обърна и излезе.

51

Рийл се втренчи в телефона си. Лицето на дисплея й беше отдавна познато.

Уил Роби сякаш отвърна на погледа й.

Тя си даваше сметка, че по време на срещата им в Арканзас трябваше да му каже повече. Но истината беше, че остана абсолютно смаяна, когато го видя там. Беше се убедила, че ЦРУ е намерило начин да я проследи и е изпратило Роби да я ликвидира. Това я разтърси дълбоко и тя престана да му вярва. Разбира се, доверието й се възстанови, след като я остави жива. Сега Рийл се страхуваше за него.

Ако шефовете му разберяха, че се е отказал да стреля, Роби беше сериозно застрашен. А ако тя пак го потърсеше и той приемеше да работят заедно, щеше да е още по-застрашен. Щяха да му пратят убийци, а той не беше готов да бяга, както направи тя. Дори човек с неговите качества нямаше как да остане жив. Те разполагаха с твърде много ресурси и нищо не можеше да ги спре.

Трябва да се справя сама.

Рийл извади листовете от чантата си и отново се залови да ги препрочита.

След като се срещна очи в очи с Рой Уест, й беше още по-трудно да си представи, че този човек е бил състояние да изработи толкова сложен план. За нещастие, решението му да предложи кървава баня на своите съграждани с цел да захрани бясната си омраза срещу държавата беше в пълен синхрон с вариантите, които беше описал в „бялата книга“. Но както този доклад, така и самият Уест бяха абсолютно ненормални.

Както и всеки друг, който бе одобрил подобен сценарий. Ненормален и опасен.

Сега Уест беше мъртъв и вече не можеше да причинява зло. Но съществуваха и други негови съмишленици, включително на високи постове, които бяха готови да изпълнят плановете за Армагедон, описани от Уест.

Държава по държава.

Лидер след лидер.

Перфектният пъзел.

Ако всеобщата смърт и нещастие имаха лице, то най-вероятно беше перверзното творение на Уест.

Но имаше и още нещо, все още неизвестно.

Човекът с прякора Роджър Лисицата. Онзи, който беше с три нива по-високо в йерархията от Уест. Онзи с достъп до най-най-секретната информация, който беше поискал документа, за да се запознае отблизо с грандиозния пъзел.

Роджър Лисицата. Но кой беше той? Къде се намираше? Какво планираше в момента?

Нападението срещу Джанет Дикарло беше предвидимо, но Рийл го осъзна твърде късно. Жената остана жива, но докога? Рийл с удоволствие би седнала да си поговори със стария си ментор. Да разбере как беше открила онова, което за малко не я уби.

Но беше невъзможно. Рийл нямаше представа къде са затворили Джанет Дикарло. При всички случаи щеше да бъде добре охранявана. Но колко струваше добрата охрана, ако нападението срещу нея е било организирано отвътре?

Отново сведе очи към телефона си. Дали да не рискува?

Без да се замисля повече, тя натисна няколко клавиша и изпрати есемеса, въпреки че току-що беше взела решение да не контактува с Роби. Сега обаче въпросът беше друг и те не биха могли да го използват срещу него.

Не знаеше дали да чака отговор. Не знаеше дали Роби изобщо й вярва. Тя все още помнеше началото на кариерата си, когато беше част от неговия екип. Той беше най-големият професионалист сред формирование от безупречни професионалисти. Беше я научил на много неща, при това без да използва много думи. Но беше неумолим по отношение на детайлите. За него те бяха всичко. Границата между оцеляването и мрачната му противоположност.

Беше успяла да разбере какво му се е случило по-рано през годината. Беше направил немислимото за хората от тяхната професия — не беше натиснал спусъка, за да изпълни заповедта на висшестоящите, просто защото беше преценил, че те грешат.

Обикновеният гражданин вероятно би казал, че това не е нищо особено. Защо да не изразиш неподчинение, след като си убеден, че има нещо гнило? Но на практика съвсем не беше толкова просто. Роби и Рийл бяха обучавани да изпълняват безпрекословно своите заповеди, при това далеч по-сурово от обикновените войници. Защото системата просто нямаше как да работи без наличието на йерархична подчиненост и безгранично доверие в преценката на висшестоящите. Толкоз.

Но фактически и двамата нарушили издадените заповеди.

Роби беше отказал да натисне спусъка. При това два пъти. Вторият от тях беше единствената причина Рийл да е още жива.

Тя обаче беше натиснала спусъка. Бе убила двама държавни служители. Действия, които се наказваха с дълги години затвор и дори смърт.

Запита се дали Роби продължава да я преследва. Дали в този момент вече не съжалява, че я е оставил жива.

Телефонът изжужа и тя погледна дисплея.

Уил Роби й беше изпратил отговор.

52

Роби погледна екрана. Току-що бе изпратил съобщението, но вече се питаше колко време ще бъде необходимо на ЦРУ, за да го открие

Или да разбият вратата му с ритници.

Жива. Засега.

Това беше написал в отговор на краткия й въпрос: Дикарло?

Продължаваше да гледа в дисплея с тайната надежда да получи още няколко думи от нея. Искаше да я пита за много неща, които не бяха успели да обсъдят по време на кратката им среща в Арканзас.

Есемесът се появи в момента, в който беше започнал да губи надежда.

ПСК.

Какво ли означаваше това?

Роби със сигурност не беше запознат с последните интернет акроними. Освен това не беше наясно дали това ПСК е влязло в употреба, или е поредното закодирано послание от Рийл. Във всеки случай смисълът, който седеше зад тези три букви, му беше абсолютно непонятен.

Но тя очевидно беше на обратното мнение.

Облегна се назад и се замисли за последната им съвместна мисия преди години. Абсолютно рутинна от гледна точка на работата им. Но нещо се беше объркало. Понякога и това се случваше.

Той беше поел наляво в секундата, в която Рийл хукна надясно. Ако се бяха насочили в една и съща посока, и двамата щяха да са мъртви. Но на практика се получи така, че с тази реакция бяха успели да неутрализират заплахата, идваща от две посоки едновременно.

По-късно Роби беше разсъждавал доста по въпроса. Дори я беше попитал защо е тръгнала в обратна посока, при това още преди появата на заплахата по двата фланга. Отговорът й беше колкото прост, толкова и необичаен.

— Защото знаех накъде ще тръгнеш ти.

— Откъде знаеше? — попита той.

— А ти откъде знаеше, че аз ще тръгна в обратната? — беше контрирала тя.

Което той не можеше да обясни по друг начин освен като мигновено усещане. Нищо повече. Просто и ясно. Не че беше прочел мислите й. Просто знаеше каква ще бъде реакцията й в конкретната ситуация. Както и тя бе предугадила неговата.

Това така и не се повтори. Остана единствен случай в практиката му, само с Джесика Рийл. Запита се дали и за нея беше същото.

Когато телефонът иззвъня, той погледна дисплея и го бутна настрана. Обаждането беше от Лангли, но сега не му беше до обяснения. В известен смисъл смяташе, че това не е тяхна работа. След като те имаха тайни от него, значи и той можеше да има тайни от тях. В крайна сметка всички бяха шпиони, нали?

В следващия миг през главата му мина една мисъл, която нямаше нищо общо със случилото се. Е, може би бе мъждукала някъде в подсъзнанието му като следствие от кратката разходка из спомените.

Рийл беше споделила много малко неща за себе си, но едно от тях беше останало в главата му.

— Аз съм праволинеен човек, Роби — беше казала тя след последната им съвместна мисия.

— В смисъл, че си принципна? — беше попитал той.

— В смисъл, че обичам да започвам от началото и да стигам до края, когато избера някаква посока.

Тези думи изведнъж му върнаха вдъхновението. Скочи, изтича до стенния сейф и отново извади трите предмета, които бе прибрал вътре.

Пистолет.

Снимка.

Книга.

ПСК.

Седна и започна да ги разглежда с подновен интерес. Подсъзнателно ги беше подредил по правилния начин. Но едва сега имаше потвърждение, че правилният начин изобщо съществува.

Взе пистолета. Вече го беше разглобил, но без резултат. Но сега си даде сметка, че всъщност беше открил нещо.

За всичко, което върша, имам причина.

Така беше написала в есемеса. Всичко, което върши, си има причина. Погледна пистолета. Произведен от „Глок“.

Очите му се присвиха.

И все пак тя бе направила някои промени.

Погледна мерника. ПКРО — Пенсилванска компания за ръчни оръжия. Една добавка от Рийл, въпреки че оригиналният мерник си беше съвсем наред.

Титаниев пин блок.

Хитро допълнение, но също без особена необходимост от него.

Отново се зае да изследва грапавата ръкохватка, която най-вероятно беше дело на Рийл. Оригиналните полимерни ръкохватки на „Глок“ си бяха с добър захват.

Тогава защо Рийл си бе направила труда сама да промени фабричната ръкохватка, след като това не е било необходимо? Да обработваш вече гравирана повърхност определено отнемаше време. Ако не знаеш какво правиш или допуснеш грешка, имаше всички шансове оръжието да стане неизползваемо — поне що се отнася до ръкохватката.

А отчитайки факта, че голяма част от убийствата, които й възлагаха, се извършваха с далекобойно оръжие, въпросната ръкохватка преставаше да бъде някакъв фактор.

След това дойде ред на пълнителя, побиращ трийсет и три патрона. Той му направи впечатление още в началото. В тяхната работа имаше твърдо установени правила, а едно от тях гласеше, че ако разполагаш с време да изстреляш трийсет и три патрона, значи си объркал нещо и почти сигурно ще умреш. Един, два, най-много три изстрела, след което трябваше да изчезваш.

Стандартните пълнители за този модел на „Глок“ побираха седемнайсет патрона. Но тя беше решила почти да удвои броя им, въпреки че това определено правеше оръжието тежко и неудобно.

А Рийл съвсем не приличаше на човек, който обича излишния товар.

Погледна надписа за модела: „Глок 17“.

Налагаше се да действа спокойно и методично. Точно както беше подходила Рийл.

Усещаше, че е на прав път, главно заради току-що полученото съобщение. Пистолет, снимка, книга. Друго обяснение нямаше. А подходът й беше изключително находчив. Беше се досетила, че ще му позволят да прегледа шкафчето й и да прибере вещите, които биха му помогнали в бъдещото разследване. А единствената причина за това бе фактът, че те вече бяха проверили тези вещи и не бяха открили нищо особено.

Роби извади лист и химикалка и включи лаптопа си. Отвори една търсачка и се зае да вкарва данните, извлечени в резултат на огледа. След няколко погрешни опита нещата на екрана най-после започнаха да придобиват някакъв смисъл. С много празноти, разбира се, но все пак той научи достатъчно, за да поеме в нова, по-обещаваща посока.

Записа всичко, което му трябваше, изключи търсачката и затвори лаптопа си.

После стана и отиде да си приготви багажа. Имаше съвсем конкретна представа къде да отиде, но трябваше да стигне до там без никаква опашка.

Спомни си последния разговор с Никол Ванс. Дали щеше да успее да се измъкне?

Е, поне ще се опитам, каза си той.

53

Кабинетът беше колкото удобен, толкова и стилен. Мебели от тъмно дърво, дебел пухкав килим, високи орнаментирани врати, масивен полилей и атмосфера на изискан просперитет.

Тук парите на държавата бяха похарчени с вкус. Което си беше истинска рядкост.

Поне по скромното мнение на Сам Кент.

Това беше личният му кабинет в съдебната палата. Той затвори книгата, която четеше, и погледна часовника си.

Точно навреме.

Минута по-късно в кабинета се появи личната му секретарка, която обяви за пристигането на конгресмена Хауард Декър. После дискретно се оттегли, докато двамата мъже си стискаха ръцете.

Освен че оглавяваше Постоянната комисия по разузнаването, Декър беше и член на правна подкомисия. По тази причина посещението му при Кент едва ли щеше да учуди някого. Двамата бяха стари приятели, свързани от амбиция и единомислие по много въпроси. Като председател на Комисията по разузнаването, Декър имаше връзки както в ЦРУ, така и в Министерството на финансите. И изобщо в много държавни институции.

Седнаха на масата с кристални чаши, ленени салфетки и елегантни студени закуски, които им бе приготвил готвачът на ресторанта в съда. Кент напълни чашите с бяло вино.

— Страхотно посрещане — похвали го Декър. — Ресторантът в Конгреса е доста остарял и май се нуждае от обновяване.

— Защо да не поговорим тук, на спокойствие? — сви рамене Кент.

Декър се усмихна и приближи чашата до устните си.

— Не се ли безпокоиш, че някой може да подслушва съда, който издава заповеди за подслушване?

Чертите на Кент останаха безизразни.

— Трябва да поговорим, Хауард.

Декър остави чашата и изражението му стана сериозно.

— За Рой Уест, нали?

— И за други неща — отвърна Кент.

— Смяташ ли, че инцидентът в Арканзас е дело на Джесика Рийл? По телевизията показаха истинско бойно поле.

— Аз съм бил на война, Хауард. Онова там няма нищо общо с бойно поле.

Поставен на място, Декър се облегна назад и облиза вече напуканите си устни.

— Какво ще правим сега?

— Планът ни не се е променил, нали?

— Кой план? Да пипнем Рийл? Разбира се, че не.

— Само попитах. Исках да съм сигурен, че все още сме на едно мнение.

— Но какви стъпки си предприел? — направи гримаса Декър. — По всичко личи, че тази особа Роби няма да свърши работата.

Кент отпи глътка вино и обмисли чутото.

— Той може да свърши работа. Но не тази, която искаме ние.

— Не те разбирам.

— Получих подробен доклад за онова, което се е случило в Арканзас. Много подробен доклад, от много високо място.

— И?

— В него ясно е казано, че такава касапница не може да бъде дело на един човек, дори да се казва Джесика Рийл.

— Нима твърдиш, че е получила помощ? — приведе се напред Декър. Замълча за миг, после замислено добави: — От Роби ли?

— Нямам преки доказателства. Но би било невероятно съвпадение, ако някой друг се е намесил в тази малка драма и този друг случайно притежава качества за оцеляване при изключително неблагоприятно стечение на обстоятелствата. — Кент остави чашата си на масата и набоде на вилицата си парченце сьомга. — Лично аз не вярвам в съвпаденията.

— Но ако Роби и Рийл са станали тандем…

— Не твърдя подобно нещо.

— Но току-що каза, че вероятно са били двамата.

— Което не означава, че са тандем, Хауард.

— А какво друго може да бъде, по дяволите? Доколкото схващам, намекна, че те заедно са избили всичките онези хора!

— Да си помогнат, за да оцелеят, не означава, че са били на една и съща страна. Може и да бъркам, но развоят на събитията вероятно ги е принудил да сключат временен съюз.

— Това също не е добре за нас.

— Естествено, че не е. Но би могло да бъде управляемо.

— А ако Роби все пак мине на страната на Рийл?

— В такъв случай ще бъде неутрализиран. Разполагам с хора, които са готови на подобна операция.

— Ако са същите, на които разпореди да се справят с Рийл, просто забрави.

— А каква алтернатива предлагаш?

— Твоя работа е да имаш отговори в тази област, Сам. Разделението на задачите помежду ни е ясно и категорично. Аз ти помогнах да се сдобиеш със средствата, които поиска. Аз ти осигурих и мишената. Това беше моята част от работата и си я свърших.

Кент лапна голяма хапка ориз с броколи и отпи вода от кристалната чаша пред себе си.

— Прав си — кимна той. — Извинявам се.

Укротен, Декър се облегна назад и започна да се храни.

— На практика аз отгатнах, че Рийл ще потърси Уест — добави Кент. — Мислех си, че там са подготвени да се погрижат за нея, но явно съм сбъркал. Тази грешка няма да се повтори.

— Надявам се.

— Освен това се опитах да наема човек да се справи с Рийл, а може би и с Роби, но нещата не се получиха.

— И този човек ли ще се превърне в проблем?

— Съмнявам се — отвърна Кент и вдигна чашата си с виното.

— Как можеш да си сигурен?

— Мога, защото го гръмнах в главата — рече Кент и спокойно отпи глътка вино.

Декър изпусна вилицата си, която звънна в порцелановата чиния и падна на пода.

— Май не обичаш сьомга, а? — подхвърли Кент и се избърса със салфетката.

Декър се наведе и с треперещи ръце потърси вилицата си.

— Застрелял си го?! — промълви с посивяло лице той.

— Нямах друг избор. Освен това той беше един арогантен фукльо. Мислеше се за голяма работа. Всъщност дори да не беше проблем за нас, пак щях да го застрелям. — Той закова поглед върху разкривеното от страх лице на Декър. — Аз не харесвам арогантните задници, Хауард. И стрелям по тях. Обикновено в главата, за да съм сигурен.

— Знам, че си подложен на огромен стрес, Сам — облиза устни Декър.

— Това не е стрес, Хауард — поклати глава Кент. — Стрес е месеци наред да живееш в дупка насред гъмжаща от змии и комари джунгла и през цялото време да се питаш кое ще те пипне първо — дизентерията, която изяжда вътрешностите ти, или виетконгците, които методично ликвидират хората ти един по един…

— Аз също съм под огромен натиск.

— Така е. Ти спечели изборите, получи огромен кабинет, шофьор и сътрудници. Непрекъснато ходиш по благотворителни вечери и събираш дарения, като целуваш богаташки задници, а когато имаш време и настроение, вършиш и малко работа, гласувайки за едно или друго. Това е огромен натиск. Политиката е ад и аз се радвам, че никога не съм бил част от нея. Вместо това носех униформа и на няколко пъти ми простреляха задника. Ти обаче никога не си носил униформа.

— Бях прекалено млад за Виетнам.

— Но би могъл да се запишеш доброволец, нали? Както направих аз.

— Не исках да кажа това.

— Нищо не ти пречеше да постъпиш в армията и по-късно.

— Не всеки става за военен. Аз имах други цели в живота.

— Аз пък бях награден с две пурпурни сърца и една бронзова звезда. Щях да получа и сребърна, но на командира ми не му хареса, че подчинените му бяха склонни да последват мен, а не него. След войната завърших колеж и право. Не мога да се оплача, Чичо Сам ми помогна да си платя образованието. Но аз служих колкото трябва и получих каквото заслужавам. Докато ти не си си мръднал пръста за тази страна, а в момента служиш на народа си от един хубав и безопасен кабинет.

След тези думи Кент изведнъж се пресегна през масата, сграбчи охранения врат на Декър и го завъртя така, че лицата им се доближиха на сантиметри едно от друго.

— Ако още веднъж се опиташ да ме поучаваш за каквото и да било, това ще бъде последната лекция в живота ти! Надявам се, че си ме разбрал, защото нямам намерение да повтарям!

Кент пусна госта си, седна на стола и посегна към вилицата.

— Опитай ориза — каза той. — Малко са прекалили с подправките, но върви много добре с броколите.

Декър не помръдна. Кент приключи с храната и се изправи.

— Моята секретарка ще те изпрати. Надявам се да имаш ползотворен ден горе на Капитолия в служба на родината.

След тези думи се обърна и излезе, а Декър остана на стола, опитвайки се да овладее треперенето на ръцете си.

54

Роби караше бавно по тесните улици на Тайтениъм, Пенсилвания — малко градче с обичайната смесица от къщи, магазини и заведения. Тази, на която се беше озовал, беше пълна с хора, които спокойно се разхождаха, зяпаха по витрините и вдигаха ръце за поздрав, без да обръщат внимание на колите, които се плъзгаха по платното. Никой не бързаше за никъде.

Той беше направил всичко възможно, за да не бъде проследен до тук. Беше убеден, че това е невъзможно, дори и за най-добрите агенти на света. А ако все пак го бяха постигнали, значи със сигурност заслужаваха победна точка.

Очите му следяха показанията на сателитната навигация. Търсеше една определена улица и се надяваше, че се движи в правилната посока. Джипиесът сочеше, че се намира на около километър и половина от центъра на града.

Маршъл Стрийт. Като името на Райън Маршъл, който някога ни учеше как да подобрим сцеплението на ръкохватката. Знание, което повери само на Рийл и мен.

Преди да напусне апартамента си, реши да хвърли ези-тура за точния адрес на Маршъл Стрийт, който трябваше да влезе в компютъра. Шансовете да познае бяха петдесет на петдесет. Надяваше се, че улиците в толкова малко градче не са кой знае колко дълги и повторното придвижване в случай на грешка няма да отнеме много време.

Намали скоростта в момента, в който напусна очертанията на града и се озова в полето. Направи десен завой и пое обратно по „Маршъл“. Номера липсваха по простата причина, че нямаше и къщи. В момента, в който започна да се опасява, че разходката ще се окаже безполезна, той направи поредния завой и се оказа почти на адреса. Беше нещо като мотел, най-вероятно строен през петдесетте години на миналия век.

Спря пред малък офис с широки прозорци, разположен в центъра на голяма сграда във формата на подкова. Двуетажна и тотално разнебитена.

Но Роби не й обърна внимание. Погледът му беше насочен към номера, изписан върху стената.

Трийсет и три.

Колкото бройката на патроните в допълнителния пълнител на Рийл.

Другият вариант, който предвиждаше, беше номер седемнайсет. Обозначаващ модела на нейния глок.

Но по всичко личеше, че трийсет и три е този, който му трябва. Което беше логично, защото модел 17 беше стандартен, а Рийл все пак беше модифицирала оръжието си с почти двойно по-голям пълнител.

Насочи поглед към табелата над входа. Концентрични черни кръгове на бял фон, оградени с яркочервена рамка. Името под тях гласеше „Булс Ай Ин“, а самите кръгове изобразяваха окото на бика.

Кич, помисли си Роби. Но в онези години може би е звучало оригинално.

Всъщност вниманието му беше привлечено от червената рамка.

Извади снимката, която беше намерил в шкафчето на Рийл, и я вдигна пред очите си. Червената ивица в десния й край може би беше част от тази табела — разбира се, ако Рийл и непознатият мъж се бяха снимали до нея. Още едно потвърждение, че беше попаднал на правилното място.

Роби слезе от колата и тръгна към офиса. Зад дебелото стъкло се виждаше възрастна жена с бели коси, застанала зад гише, което й стигаше до кръста. При отварянето на вратата се разнесе мелодичен звън.

Жената вдигна глава от компютъра пред себе си, който беше достатъчно стар, за да прилича на малък телевизор с кинескоп.

Роби се огледа. Обстановката едва ли се беше променила много от откриването на заведението. Изглеждаше замръзнала във времето, отпреди човекът да стъпи на Луната и Джон Кенеди да стане президент.

— С какво мога да ви помогна? — попита жената.

Отблизо изглеждаше доста възрастна, може би някъде към осемдесетгодишна. Косата й беше рядка и мека като памук, а раменете закръглени и приведени. Върху металната табелка на блузата й беше изписано „Гуен“.

— Просто минавах оттук и видях това място — отвърна Роби. — Доста впечатляващо.

— Първият собственик го е построил непосредствено след Втората световна война.

— А вие ли сте новият собственик, Гуен?

— Нищо около мен не може да се нарече „ново“, момчето ми — усмихна се тя, разкривайки два реда изкуствени зъби. — Ако аз бях собственикът, нямаше да си блъскам главата с тоя компютър, а щях да наема някой да го върши вместо мен. Разбира се, винаги мога да звънна на правнучката ми, която ще ми каже кой бутон да натисна.

— Имате ли свободни стаи?

— Имаме. Не бих казала, че сезонът ни е много натоварен. Повечето хора идват тук, за да бъдат близо до природата. Но в момента е малко студено за общуване с природата. Най-добре работим през летните месеци, но и късната пролет си я бива.

— Свободна ли стая номер седемнайсет?

— Номер седемнайсет ли? — втренчено го погледна Гуен. — Нямаме стая с такъв номер.

— Но по всичко личи, че разполагате с повече от седемнайсет стаи.

— О, да. Става въпрос за едно хрумване на първия собственик, който номерирал стаите от 100 нагоре. Предполагам, с идеята мястото да изглежда по-голямо. Разполагаме с двайсет и шест стаи, по тринайсет на етаж. Като се замисля, това е фаталното число. Тринайсет. Но ние сме тук отдавна и това никога не ни е създавало проблеми.

Споменавайки номер 17, Роби беше налучквал на сляпо. С единствената цел да провери всички следи, които му беше оставила Рийл.

— Добре, дайте ми една от свободните ви стаи — предаде се той.

Жената му подаде ключ номер 106, но едва след като получи пари в брой за две нощувки.

— В града има едно добро място за хранене, казва се „Палисейдс“ — информира го тя. — Това по принцип е най-хубавият ресторант — с покривки и платнени салфетки, а не просто късове домакинска хартия. В менюто фигурират неща, които никога не съм чувала. Не бих могла да ги приготвя дори ако от това зависи животът ми. Много добро място за човек, който може да си го позволи. Но такива тук са малко. А ако искате да карате по-икономично, пробвайте „Гетисбърг Трил“, на една пряка е от „Палисейдс“. Там приготвят обикновена питателна храна — бъргъри, пица, пържени картофи. Самата аз много си падам по неаполитанския шейк, който предлагат. Много е хубав и струва само долар.

— Благодаря.

Роби се обърна с намерението да вземе багажа от колата си, но следващите думи на възрастната жена го заковаха на място.

— Ама разбира се, че имаме номер седемнайсет — изведнъж възкликна тя. — Само че е бунгало.

— Бунгало? — изгледа я той.

— Забравих да ви спомена за нашите бунгала.

— Очевидно — отвърна Роби, продължавайки да я гледа очаквателно.

— Но това едва ли ще промени нещата за вас.

— Защо?

— Ами ако държите да наемете бунгало номер седемнайсет, няма как да изпълня желанието ви.

— Защо?

— Защото е ангажирано. От дълго време насам.

— От дълго време значи. От кого?

Гуен сви устни.

— Е, това е поверителна информация.

— Щом казвате — усмихна се Роби. Последното, което би искал, бе да събуди подозренията на тази жена и тя да съобщи в полицията за прекаленото му любопитство. — Работата е там, че в колежа играех футбол с фланелка номер седемнайсет. Това бяха най-хубавите години в живота ми. Оттогава ми е останал навикът да вземам стая с този номер, когато пътувам. Знам, че е глупаво, но за мен е важно.

— Никак не е глупаво, момчето ми — размаха ръце възрастната жена. — Аз всяка седмица играя на лотарията с едни и същи числа — 11, 15 и 21, които представляват месецът и датата на сватбата ми, плюс възрастта, на която съм била тогава. Разбира се, към тях прибавям и рождената си година, която ще запазя в тайна, макар и да се досещате, че съм на повече от двайсет и една. Но годините не ми личат, нали?

— Никак — дари я с нова усмивка Роби.

— И тъй, няма да ви открадна вашето число седемнайсет.

— Благодаря — кимна Роби. — А къде се намират бунгалата?

— О, те са двайсет на брой. Почти колкото стаите, с които разполагаме. Но и това е идея на първия собственик — да се предлага максимална близост до природата. Намират се малко по-нататък, в гората. Абсолютно примитивни. Една стая с мивка и тоалетна, печка на дърва, която се използва и за готвене. Има течаща вода само когато помпата работи. Наистина са примитивни.

— А душ?

— Можете да използвате този, който е тук. Предназначен е специално за хората от бунгалата. Или просто се задоволявате с мивката. Повечето от клиентите, които наемат бунгало, нямат кой знае какви хигиенни навици. Самата аз почти не ги виждам. Идват и си отиват когато пожелаят.

— Има ли и други заети бунгала освен номер седемнайсет?

— Не.

— А в момента живее ли някой там?

— Не мога да знам. Както вече казах, те идват и си отиват когато пожелаят.

— Те? За двама души ли става въпрос?

— Ама вие наистина сте доста любопитен!

— Винаги съм бил такъв. Но веднага спирам, защото не искам неприятности.

Роби я дари с поредната усмивка, надявайки се да бъде обезоръжаваща. Наистина имаше чувството, че е прекалил, и се надяваше да не съжалява за това.

Гуен замислено го погледна.

— Искаш ли да смениш стаята си с бунгало, момчето ми? Номер четиринайсет е готово. Има хубава гледка и нова тоалетна чиния. Е, нова означава, че е на по-малко от пет години и в повечето случаи работи.

— Защо пък не? — отвърна Роби. — Аз обичам да общувам с природата не по-малко от всеки друг. Как да стигна до там?

— На четиристотин метра са от тук. Бунгалата са пръснати из гората, но има табели, указващи посоката до всяко от тях. Можеш да оставиш колата си на паркинга и да отидеш пеша. Пътеката започва от гърба на тази сграда.

Няколко минути по-късно Роби вече крачеше по пътеката към бунгало номер 14, преметнал раница през лявото си рамо.

А дясната му ръка стискаше глока.

55

Бунгало 14 беше точно такова, каквото го описа Гуен. Примитивно. Роби хвърли раницата си на леглото, което беше малко по-широко от бебешко креватче и доста късо за ръста му.

Печка на дърва в ъгъла. Маса. Стол. Тоалетна и мивка зад импровизиран параван. Два прозореца, разположени един срещу друг. Той пристъпи към единия от тях и надникна навън.

Наоколо не се виждаха други бунгала. Имаше само дървета. Хората, които ги наемаха, наистина се нуждаеха от лично пространство. Налагаше се да направи една доста голяма обиколка, за да се запознае с обстановката.

Вече беше забелязал табелата за бунгало 17. Щеше да стигне до него по пътеката наляво, но нямаше представа колко дълго трябва да върви. Намираше се дълбоко в гората. Тук не се чуваха нито човешки гласове, нито боботенето на коли. Нямаше телевизори, нямаше радиоапарати.

Разполагаше с пълната възможност да остане сам сред природата.

Но може би нямаше да остане сам.

Седна на единствения стол. С лице към вратата и с глока в дясната ръка. С лявата измъкна от раницата си книгата за Втората световна война. Последната неразгадана улика.

Тя има причина за всичко, което прави.

Тя е праволинеен човек.

Обичам да започвам от началото и да стигам до края.

Роби разтвори книгата. Беше я преглеждал и преди, но не чак толкова внимателно. Може би защото беше дебела и той просто не намери време за нея.

Но сега трябваше да й отдели внимание.

Светлината бързо гаснеше, а в бунгалото нямаше ток. Той отгръщаше страниците, но наоколо ставаше все по-тъмно. Остави пистолета и измъкна малко фенерче.

Междувременно продължаваше да поглежда към вратата и прозорците. Пердетата бяха спуснати, но въпреки това светлината го превръщаше в мишена. Беше преместил стола си така, че да не се вижда директно отвън.

Беше заключил вратата, а след това я беше подпрял с масата. Надяваше се, че ако някой реши да нахлуе в бунгалото, той ще има достатъчно време да изгаси фенерчето, да грабне пистолета и да стреля. Но само се надяваше.

Прелистваше книгата бавно, стараейки се да попие всяка дума. Спря, когато стигна до средата на шестнайсета глава.

Заглавието гласеше „Бяла роза“.

Започна да чете по-бързо. „Бяла роза“ се оказа наименованието на студентска организация от Мюнхен, която се бе обявила против нацистите по време на Втората световна война. Организаторите й заимствали името от един роман за експлоатацията на бедните селяни в Мексико. Повечето от членовете й били екзекутирани от Гестапо, но техните брошури били изнесени тайно от Германия и милиони копия били разпръснати над страната от самолетите на Съюзниците. След войната участниците в „Бяла роза“ били обявени за герои.

Роби бавно затвори книгата и я остави настрана.

Използвайки за пореден път привързаността на Рийл към реда и логиката, той внимателно обмисли преживяванията на „Бяла роза“, опитвайки се да ги пригоди към нейното състояние.

„Бяла роза“ се беше борила срещу тиранията на нацистите.

Членовете й се бяха чувствали предадени.

Без да прибягват до убийства, те се бяха опитали да пробудят народния гняв срещу нацистите, за да ги спрат.

И по тази причина били избити.

Бавно прехвърли всичко това в съзнанието си, а след това продължи нататък във времето.

Рийл се беше борила срещу нещо.

Почувствала се бе предадена.

Предприела бе действия да спре противниците си, включително и с убийства. Но това беше направила самата тя, а не някаква студентска група, писала брошури.

Все още не можеше да се каже дали тя ще пожертва живота си или не.

После в главата му изплуваха думите на Дикарло.

Изчезващи хора.

Погрешно адресирано оборудване.

Мисии, които никога не би трябвало да се планират.

Ами Синия? Според него имаше промени в динамиката на отношенията.

Дикарло бе изпитвала недоверие към колегите си. Поради тази причина бе разчитала само на двама охранители. Беше се оказала права, но беше платила скъпо за тази ограничена охрана.

Според недоказаните предположения Рийл беше обърнала гръб на правилата, ликвидирайки двама служители на ЦРУ. Синия например твърдеше, че за мотив й е послужило убеждението, че те са били на страната на лошите.

Ако всичко това беше истина, значи ЦРУ гъмжеше от предатели, включително и такива на високи постове. От ранга на Гелдър, а може би и още по-високо.

Не биваше да пренебрегва и проблема с Рой Уест.

Бивш служител на ЦРУ. Анализатор, изготвил апокалиптичен сценарий, а след това присъединил се към някаква частна гвардия. Вече мъртъв.

Роби вдигна пистолета и погледна часовника си. Не беше дошъл тук само за да чете книги.

Навън скоро щеше да се мръкне, а в бунгалото щеше да стане още по-тъмно. Тук той можеше да разчита единствено на звездната светлина, но в момента тя беше скрита зад облаци.

Разтвори раницата и измъкна прибора за нощно виждане. Надяна го и включи захранването. Приборът работеше отлично, превръщайки невидимото във видимо.

Планът му беше прост.

Отиваше на посещение в бунгало номер 17. Мракът щеше да му бъде едновременно съюзник и враг.

Ако в бунгалото нямаше никой, той щеше да го претърси. А ако не откриеше улики, щеше да се примири, че напразно си е губил времето.

Запита се каква трябва да бъде следващата му стъпка, ако наистина се окажеше така. Да се върне във Вашингтон? Обратно в системата? След всичките си подозрения, че собствената му агенция е компрометирана и корумпирана?

Последната размяна на есемеси между него и Рийл без съмнение бе прихваната. Инициаторите на проследяването сигурно много биха искали да разберат какви са заключенията му и къде се намира в момента. А според отговорите му щяха да решат дали да го оставят жив или не.

В такъв случай няма да им предоставя никакви отговори, преди да разбера кой за кого работи, рече си той.

Беше разчитал на собствения си морален компас, останал като по чудо непокътнат. Въпреки това, с което си изкарваше хляба. Което означаваше, че не може да обърне гръб на възникналия проблем и че на някакъв етап ще трябва да се изправи очи в очи с него.

Изчака до два след полунощ, преди да тръгне. Отвори вратата на бунгало 14 и потъна в непрогледния мрак. Следващата спирка беше бунгало 17.

56

То беше същото като бунгало 14. Разликата се състоеше само в една саксия със самотно цвете на верандата, което беше увяхнало и обречено да загине още при първата слана. Отстрани на саксията беше изрисувана котка.

Роби остана под прикритието на дърветата. Оглеждаше цветето, вратата на бунгалото и тъмнината около него.

Очилата за нощно виждане бяха силно контрастни, но въпреки това не му позволяваха да види всичко. Там спокойно можеше да има и нещо скрито.

Насочи вниманието си към саксията, задавайки си въпроса защо изобщо е там. С едно-единствено увяхнало цвете, което както повечето цветя се нуждаеше от слънце. Но тук слънце нямаше. А това означаваше, че няма причина някой да го засади в саксия и да го остави на верандата.

Нямаше смисъл. Което означаваше, че има смисъл, при това абсолютно основателен. Всичко, което вършеше Рийл, имаше своите причини.

Мислите му отново се насочиха към провала на Източния бряг. Кадър по кадър. Той беше открил стрелба по вратата и верандата с идеята да взриви евентуалните мини от безопасно разстояние.

Завинти заглушителя на глока, прицели се и изстреля два патрона. Саксията се пръсна. Във въздуха се разлетяха пръст и части от цветето.

Експлозия не последва.

Но приборът за нощно виждане му позволи да зърне останките от някакъв уред, които се разлетяха в мрака.

Направи няколко крачки напред и се зае да ги изследва. Оказаха се части от охранителна камера. Наведе се и вдигна късче печена глина от счупената саксия. Откри пробита дупка, умело скрита от изрисуваната котка.

Очите на Рийл.

Роби току-що я беше ослепил.

Почувства се добре.

Главно защото получи потвърждение, че наемателят на бунгало 17 наистина е Джесика Рийл. Тя го беше насочила как да стигне до тук.

Но това не означаваше, че й се доверява.

Роби измъкна термалната камера от раницата, включи я и я насочи към бунгалото. Върху дисплея не се появиха следи от присъствие на живо същество.

Но това се беше случило и при предишното му премеждие, когато за малко не изгоря жив.

В крайна сметка реши, че все пак трябва да свърши онова, за което бе дошъл. Промъкна се още няколко стъпки напред, отпусна се на коляно и откри стрелба по вратата и верандата.

Не чу нищо освен глухия тропот на метал, пронизващ старите дъски. Не се случи нищо.

Напрегна слух и зачака.

Откъм дърветата долетя шумолене. Катерица или може би сърна. Хората не можеха да се придвижват по този начин.

Пропълзя още малко напред, приклекна и отново се зае да оглежда постройката.

Отвън вече нямаше какво да види. Надяваше се, че вътрешността на бунгалото ще му предложи повече.

Роби се надигна и хукна натам. Изкачи стълбите към верандата. Един ритник беше достатъчен, за да се справи с дървената врата, която отлетя встрани. Пет секунди му бяха достатъчни, за да огледа вътрешността на бунгалото. Затръшна вратата след себе си и включи фенерчето.

Това, което видя, не беше очаквано. На стената не пишеше СЪЖАЛЯВАМ.

Някъде наоколо спокойно би могла да е скрита запалителна бомба, но той мислеше за друго. Вътре имаше печка на дърва, маса, столове и легло. Плюс малка тоалетна с мивка. Абсолютно същите като в неговото бунгало. На масата беше поставен фенер на батерии. Той го провери за евентуален взривател, не откри такъв и го включи. Стаята се изпълни с жълтеникава светлина.

Тя му позволи да забележи двете снимки на масата, малко встрани от фенера.

Едната беше на Дъг Джейкъбс.

А другата — на Джим Гелдър.

Лицата им бяха зачеркнати с дебели черни линии.

До тях бяха подредени три празни рамки, под които лежеше самотна бяла роза.

Той вдигна снимките на Джейкъбс и Гелдър и провери дали има нещо под тях. Нямаше. Повтори операцията и с трите празни рамки.

Чии снимки ще бъдат сложени в тях? — запита се той. Разбира се, когато им дойде времето. Все още нямаше представа защо Рийл е приела, че тези хора са национални предатели.

Самият той нямаше доказателства за измяна.

В същото време инцидентът с Джанет Дикарло говореше, че се случва нещо нередно. Протегна ръка и докосна бялата роза. Беше все още влажна. Някой я беше оставил тук съвсем наскоро.

После се завъртя толкова бързо, че тя ахна от скоростта на реакцията му.

Пистолетът му сочеше в челото й, а показалецът му докосваше спусъка. Едно незабележимо помръдване беше достатъчно, за да пробие трето око между нормалните й две.

Но това не беше Джесика Рийл.

Беше Гуен, жената от рецепцията, която го гледаше втренчено, без да мига.

57

— Какво търсиш тук? — рязко попита Роби.

Не свали пистолета. Макар и стара, тя все още би могла да представлява заплаха.

— Мога да ти задам същия въпрос, млади човече — спокойно отговори тя. — Това не е четиринайсето, а седемнайсето бунгало, което, както вече ти споменах, е заето.

— Но в него не живее никой. И никога не е живял. Намирам само снимки и една бяла роза.

Гуен се приближи и огледа масата, после отново вдигна очи към него.

— Няма значение. Хората са си платили и могат да правят каквото си искат.

— Кои са тези хора?

— Вече ти казах, това е поверителна информация.

— Между нас не може да има нищо поверително, Гуен. Просто трябва да ми кажеш, при това веднага!

— Нека аз да го направя вместо нея.

Роби рязко се завъртя и насочи пистолета към вратата.

Пред него стоеше Джесика Рийл.

За негово учудване без пистолет. Ръцете й висяха отстрани на тялото й.

— Нямам оръжие, Уил — поклати глава тя. — Нито дори нож за хвърляне. Сега не е време да си правим номера.

Пристъпи крачка навътре в бунгалото, а той продължаваше да мести поглед между нея и възрастната жена. Не повярва на заявлението й, че няма оръжие. Освен това тя не каза нищо за Гуен. От това разстояние дори една осемдесетгодишна старица би могла да произведе смъртоносен изстрел.

— Вие двете се познавате, така ли? — попита най-сетне той.

— Може да се каже — кимна Рийл. — Тя е моята гаранция.

Роби наклони глава и въпросително я погледна.

— Помислих си, че в нейно присъствие може би няма да ми пуснеш куршум в главата — поясни Рийл.

— В Арканзас не пострада, нали?

— Никога няма да разбереш колко съм ти благодарна за това. Но обстоятелствата се променят.

— Тук си права. Но защо си мислиш, че присъствието й ще ми попречи?

— Защото, ако убиеш мен, ще трябва да убиеш и нея. А ти не убиваш невинни хора. Не си устроен така.

— Откъде да знам, че е невинна? — каза Роби. — Не ми изглежда изненадана от това, което се случва.

— Напротив — намеси се Гуен. — Нямах представа, че можеш да се придвижваш толкова бързо. Направо се изплаших!

— Той винаги се придвижва бързо — поясни Рийл. — Без излишни движения. При него всичко е изчислено за максимална ефективност. В Арканзас получих възможност да го видя с очите си. Като армия от един човек.

— А сега какво правим?

— Пак същото като в Арканзас. Отново си насочил пистолет в главата ми.

— Тогава не отговори на въпроса ми.

— Какъв отговор искаш да получиш?

— Ти хладнокръвно уби двама служители на ЦРУ. При нормални обстоятелства това би било достатъчно за мен. Казах ти го в Арканзас, ще го повторя и сега. Искам обяснение.

— При нормални обстоятелства? — подхвърли тя и направи още една крачка напред.

Пръстът на Роби се плъзна по предпазителя и докосна спусъка. Рийл забеляза това и се закова на място. И двамата знаеха, че е близо до точката, от която няма връщане назад.

Гуен остана на мястото си, отправила загрижен поглед в лицето на Рийл.

— От думите на Дикарло разбрах, че ситуацията е далече от нормалното — каза Роби и кимна към масата. — „Бяла роза“? Съпротивителна организация от времето на Втората световна, бореща се срещу предателския нацистки режим?

— Опасявах се, че са прибрали розите.

— Бяха ги прибрали. Но бяха пропуснали няколко листенца. Вероятно затова и са ми оставили книгата да я прегледам. Не бяха предвидили, че ще намеря листенцата, които да ме насочат към тази глава.

— Хубаво е, че и те допускат грешки.

— Моят проблем е друг — поклати глава Роби. — Може би ти си предателят, а всичко останало е димна завеса.

— Може би — каза тя.

— Джес! — възкликна Гуен. — Прекрасно знаеш, че това не е вярно!

Роби стрелна с поглед старицата. Направи му впечатление, че е напълно облечена въпреки късния час.

Всичко това е било планирано.

— Коя всъщност си ти? — попита я той.

Гуен погледна Рийл, но не отговори. Рийл се обърна към нея. Стори му се, че се усмихва, но светлината беше твърде слаба, за да бъде сигурен.

— Моя стара приятелка — каза тя. — От много отдавна. Всъщност роднина.

— Мислех, че нямаш роднини. Майка ти е покойница, а баща ти излежава доживотна присъда.

— Гуен е единственият истински приемен родител, който съм имала.

— Докато не те отнеха от мен… — обади се Гуен.

— Защо са ти я отнели, като си била добра майка?

— В системата за приемни родители няма логика — отговори вместо нея Рийл. — Чиновниците решават.

— Ясно. Но това не обяснява присъствието й тук.

— Преди четири години купих това място — каза Рийл. — Под чуждо име, разбира се. И доведох Гуен да се грижи за него.

— Притежаваш мотела?

— Трябваше да вложа в нещо парите си. Не за някаква печалба, а за да имам сигурно място в случай, че искам да избягам.

— В буквалния смисъл ли? — изгледа я Роби.

Тя се загледа в снимките на масата зад гърба му.

— Няма ли да ме попиташ за тях?

— Вече те попитах, но не получих отговор. Освен твоите недоказани твърдения, че са предатели.

— Появих се тук без оръжие. Какво ти говори това?

— Че искаш да се разберем, затова започвай. Най-напред ми разкажи повече за Апокалипсиса.

— Това е много дълга история.

— Календарът ми е свободен чак до края на годината.

— Няма ли да свалиш оръжието?

— Засега не.

— Можеш да ми сложиш белезници, ако това ще те направи по-спокоен — протегна ръце тя.

— Искам отговори на моите въпроси. Обясни ми защо уби Дъг Джейкъбс, когато трябваше да вкараш един куршум между очите на човек, заклел се да унищожи страната ни. Обясни ми защо трябваше да умре Джим Гелдър. И накрая ми кажи защо уби един бивш анализатор, превърнал се в побъркан бунтар. Очаквам с интерес твоите отговори, които биха могли да ти спасят живота. Повтарям: биха могли.

— Вече ти казах, че не съм убила Рой Уест. По-скоро той се опита да ме убие, а аз просто се защитих. Загина от шрапнелите при взрива.

— А защо изобщо отиде там?

— Той знаеше нещо, което ми трябваше.

— Вече ми каза това в Арканзас. Но какво е то? По онова време ти вече беше прочела „бялата му книга“, нали?

— Имах нужда от потвърждение.

— На какво?

— На имената на хората, които бяха запознати с този доклад. — Рийл го погледна очаквателно. — От изражението ти личи, че вече си отгатнал това.

— Убила си тези хора заради глупавите си подозрения, че са били част от някаква пародия на мозъчен тръст?

— Не беше мозъчен тръст. А още по-малко пародия. Поне за определени хора. Разпространението на документа е било доста ограничено, но той все пак е бил прочетен от хора на ключови позиции. Хора, които имат възможност да го превърнат в реалност, Роби. А ако това се случи… — Тя млъкна и поклати глава.

Той понечи да попита за конкретното съдържание на доклада, но в същия момент навън се разнесе шум.

Предизвикан от приближаващи се хора.

Не от мечки, сърни или катерици.

А от хора. Защото само хората умееха да се прокрадват по този начин. Но това не беше пречка за Роби и Рийл.

Тя рязко вдигна глава. В очите й се четеше обвинение.

— Не очаквах това от теб, Роби. Довел си ги направо тук.

Вместо отговор Роби измъкна резервното си оръжие от кобура на гърба и й го подхвърли. Тя го улови във въздуха и ловко издърпа затвора.

Сега беше неин ред да се изненада.

— Не са с мен — каза лаконично Роби.

— Значи са те проследили.

Той се пресегна да изключи фенера и бунгалото потъна в мрак.

— Така изглежда, но не знам как са успели. Има ли друг изход от тук?

— Има.

58

Рийл отиде в ъгъла, отмести масата и вдигна един капак в пода, под който се появи квадратна дупка със страна около метър.

— Накъде води? — попита Роби, проклинайки се за очевидния пропуск.

— Далече от тук.

Тя седна на ръба и спусна краката си в отвора.

— Да вървим. Онези навън няма да чакат дълго.

— В такъв случай нека ги предупредя, че трябва да бъдат предпазливи — отвърна Роби, пристъпи към прозореца и изстреля пет патрона в мрака. Максимално ветрилообразно, за да накара непознатия противник да потърси укритие. После се приближи към дупката, скочи в нея и махна на Гуен. — Хайде, идвай!

— Само ще ви забавя — поклати глава старицата.

Рийл бързо се изправи редом с Роби.

— Няма да те оставя тук, Гуен!

— Аз съм стара и уморена, Джес.

— Няма да спорим. Идвай веднага!

Гуен измъкна револвер от джоба на дрехата си и го насочи към Рийл.

— Права си, че няма да спорим — отсече тя. — Тръгвайте!

Рийл я гледаше и мълчеше. В очите й се четеше огромно смайване.

— Нямаме много време — докосна ръката й Роби.

— Тръгвайте! — повтори Гуен. — Не съм те отгледала, за да умреш по този начин, Джес! Ще се измъкнеш от тук и ще довършиш мисията си! Хайде, вървете!

Роби метна раницата през рамо, дръпна Рийл и върна капака на мястото му. Гуен бързо премести масата обратно и се обърна към вратата, готова да посрещне съдбата си.

Наложи се да пълзят по корем. Някъде по-нататък в тунела се натъкнаха на голяма раница. Рийл я преметна през раменете си и продължи да пълзи.

— Къде ще излезем? — попита Роби.

— В гората — отвърна тя със задавен глас.

Защото си мисли за Гуен, каза си Роби. И затова, което ще й се случи. Самият той се надяваше, че непознатите няма да наранят толкова възрастна жена.

Секунди по-късно зад тях се чуха изстрели, които сложиха край на надеждите му. Той подръпна крака на Рийл пред себе си, за да я накара да спре.

За известно време останаха неподвижни. Учестеното дишане на Рийл нарушаваше тишината.

— Добре ли си? — попита той.

— Да вървим — глухо отвърна тя и продължи напред.

Това, което чуха трийсет секунди по-късно, ги накара да ускорят ход.

В тунела имаше и други хора.

Тялото на Рийл пред него се заизвива като змиорка в перфектно бойно пълзене.

Минута по-късно тя се изправи, отмести нещо над главата си и краката й изчезнаха. Роби се промъкна след нея и се озова на повърхността.

Намираха се насред гората.

Входът на тунела беше отлично замаскиран с пластмасов пън, който беше съвсем лек.

Рийл измъкна една граната от раницата си, преброи до пет и дръпна предпазния щифт. После се наведе и с всички сила я запрати навътре в тунела.

Хукнаха колкото ги държат краката. Рийл водеше, тъй като знаеше къде отиват.

Роби гледаше да не изостава. Пистолетът беше в ръката му, а главата му непрекъснато се въртеше, търсейки опасност.

Експлозията не беше силна, но и двамата я чуха съвсем ясно.

— За Гуен — прошепна Рийл, когато поеха по едва забележимата пътека между дърветата.

Не след дълго пред очите им се появи стара паянтова барака. Рийл се насочи към нея, отключи вратата и изчезна вътре. Миг по-късно се появи обратно, бутайки кросов мотоциклет.

— Не очаквах компания — каза тя. — Ще трябва да се съберем двамата на седалката.

Това се оказа почти невъзможно. Рийл караше, а Роби се притискаше в нея, преметнал и двете раници през раменете си. На няколко пъти едва не изхвърча от мотора, но в крайна сметка успя да се задържи.

Двайсет минути по-късно най-после излязоха на асфалтиран път, след като напуснаха гората и се натъкнаха на широка канавка, която тя просто прескочи. Приземиха се с такава сила, че Роби изпита чувството, че завинаги е изгубил интимните си части. Но само стисна зъби и продължи да се притиска към гърба на Рийл. Тя завъртя газта докрай и моторът с грохот се понесе напред.

— Къде отиваме? — изкрещя Роби, опитвайки се да надвика воя на вятъра.

— Не тук — изкрещя в отговор тя.

Пътуването продължи дълго, може би часове. Накрая зарязаха мотора зад някаква затворена бензиностанция в покрайнините на малко градче и поеха пеша между две редици порутени къщи и семейни магазинчета.

Слънцето изгряваше и Роби получи възможност да огледа Рийл, която се оказа мръсна и раздърпана също като него. Тя гледаше право напред, с разкривено от болка лице.

— Съжалявам за Гуен — тихо промълви той.

Рийл не отговори.

В далечината се виждаше железопътна гара — олющена тухлена постройка върху издигнат перон, покрай който проблясваха чифт стоманени релси. Няколко души седяха на дървените пейки, очаквайки първия сутрешен влак.

Рийл влезе да купи билети, после се появи обратно и подаде единия на Роби.

— Къде отиваме? — повтори въпроса си той.

— Не тук — отвърна тя.

— Продължаваш да повтаряш тези думи, но те не означават нищо за мен.

— Все още не съм готова за този разговор.

— В такъв случай се приготви, защото го започваме веднага след като слезем от влака.

След тези думи Роби й обърна гръб и се облегна на стената, насочил поглед в посоката, от която бяха дошли.

Как успяха да ме проследят? Как са разбрали?

Никой не знаеше. Готов съм да се закълна в това!

Пъхна ръка в джоба си и стисна глока. Имаше чувството, че опасността не е отминала.

Двете раници все още бяха на раменете му. Обърна се. Рийл стоеше на перона, свела поглед към релсите.

Десетина минути по-късно той долови грохота на пристигащия влак. Само след миг композицията спря на перона с пронизително скърцане на спирачките и свистене на хидравликата. Двамата с Рийл се качиха в средния вагон.

Този влак нямаше нищо общо с експрес „Асела“. Вагонът, изглежда, бе влязъл в употреба още от самото създаване на жп компанията „Амтрак“ някъде в началото на седемдесетте.

Те бяха единствените пътници в него. Разбира се, без да се брои стюардът — сънлив афроамериканец с униформа, която не му беше по мярка. Той прикачи билетите им към съответните места, а след това се зае да обяснява къде е бюфетът, в случай че огладнеят или ожаднеят.

— Кондукторът ще се появи по някое време да ви вземе билетите — обяви в заключение човекът. — Желая ви приятно пътуване.

— Благодаря — отвърна Роби.

Рийл продължаваше да гледа право пред себе си.

Влакът напускаше гарата. Стюардът тръгна по пътеката и изчезна в съседния вагон, вероятно за да изнесе програмата си и там.

Заеха местата си. Той седна до прозореца, а тя се настани до него. Раниците оставиха в краката си.

Така изтекоха няколко дълги минути.

— И тъй, къде отиваме? — обади се той.

— Билетите ни са до Филаделфия, но можем да слезем на всяка гара, която си изберем.

— Какво има в раницата ти освен гранати?

— Неща, които може да ни потрябват.

— Кой е мъжът на снимката с теб?

— Приятел на мой приятел.

— А защо не просто твой приятел?

— Би било твърде лесно — погледна го тя с лек укор. — Нима мислиш, че щяха да ти позволят да разглеждаш снимката, ако беше мой приятел? Те са разузнавателна агенция, Роби. Трябва да приемеш, че все пак някакъв опит в тези неща.

— И тъй, приятелят?

— Дай ми няколко минути, моля те. Опитвам се да се справя със загубата на друг близък човек, може би последния, който ми беше останал.

Роби беше готов да я притисне, но нещо му подсказа да се овладее.

Загубата на близък човек. Това мога да го разбера.

— Ти ли прокопа онзи тунел?

— Беше си там — поклати глава тя. — Вероятно е дело на някогашните контрабандисти на алкохол или бунгалото просто е било собственост на престъпник, който е искал да си осигури резервен път за бягство. Когато купих мотела и открих тунела, и аз реших да използвам бунгало седемнайсет със същата цел.

— Добре си направила.

Тя извърна глава. Очевидно не й се говореше.

— Искаш ли нещо за ядене или пиене? — попита няколко минути по-късно Роби, усетил как влакът забавя скорост. Вероятно приближаваха поредната затънтена спирка, където чакаха още няколко сънливи пътници.

— Само кафе — отвърна тя, все още без да го поглежда.

— Ще взема и нещо за ядене, ако случайно огладнееш.

Той се изправи и тръгна по пътеката. Във вагона, където беше бюфетът, имаше само един човек преди него. Някаква жена с дънкова пола, ботуши и протрито палто си взе кафе, бисквити и пакетче чипс, а след това се отдалечи. После влакът рязко се разклати и спря на гарата. Жената залитна.

Роби й помогна да се задържи на крака, а след това се изправи пред бара, зад който стоеше мъж в униформа. Беше на около шейсет години, с гъста посивяла брада и малки очички, скрити зад очила с голям диоптър.

— Какво ще желаете, сър? — попита той.

Роби отправи поглед към дъската с менюто, окачена зад бара.

— Две кафета, два мъфина и три пакетчета фъстъци.

— Току-що сложих кафе. Всеки момент ще бъде готово.

— Не бързам — каза Роби и погледна през прозореца.

Гарата изглеждаше още по-малка от онази, на която се бяха качили. Дори не виждаше табела с името, макар че трябва да бе окачена някъде.

В следващия момент забрави за нея. В далечния край на перона се виждаше предната броня на черен рейнджровър.

Набързо огледа качващите се пътници, които съвсем не бяха много. Имаше една възрастна жена, събрала личните си вещи в калъфка от възглавница.

До нея крачеше момиче на тийнейджърска възраст с очукан куфар в ръка.

Последният, който се качи, беше чернокож мъж, наближаващ четирийсет. Беше облечен в не съвсем чист гащеризон и скъсани ботуши, а на рамото му висеше мръсна раница.

Роби не обичаше да категоризира хората, но никой от тези пътници не му приличаше на човек, който притежава рейнджровър.

Когато човекът зад бара се обърна да му подаде двете чаши кафе, Роби беше изчезнал.

59

Връхлетя обратно във вагона с пистолет в ръка. Рийл беше на мястото си — виждаше крака й, изопнат някак неестествено.

Огледа се, но не откри явни точки на проникване.

Приклекна и тръгна напред, готов да стреля всеки момент. Редиците седалки бяха празни. Не след дълго стигна до Рийл и я погледна.

Но това не беше тя.

Беше мъж.

С прерязано гърло.

Сведе очи към пространството между седалките. Раницата й беше изчезнала.

Къде беше Рийл?!

— Роби, насам! — разнесе се тих глас.

Вдигна глава. Тя му махаше от дъното на вагона.

— Имаме си компания.

— Виждам — промърмори той и махна към мъртвия. — Откъде се взе?

— От задната врата. Авангардът, предполагам.

— Би трябвало да изпратят повече хора — отбеляза Роби.

— Беше много добре трениран.

— Сигурно — отвърна Роби и се огледа. — Влакът не тръгва. Гарата е малка, пътниците отдавна би трябвало да са се качили.

— Мислиш, че са го блокирали?

— Няма съмнение. Ще го претърсят вагон по вагон.

— Онзи на мястото ми извади телефон в момента, в който ме видя. Но така и не успя да се обади. — Тя огледа вагона. — Да имаш някакъв план?

Роби понечи да отговори, но в същия момент влакът потегли.

— Какво става според теб? — добави Рийл.

— Искали са да избегнат въпросите, които биха възникнали на гарата, затова предпочитат влакът да се движи, докато ни неутрализират.

— С идеята да ни изхвърлят по пътя?

— Само след като се уверят, че сме мъртви.

— И тъй, какъв е планът? — отново попита тя.

Роби се обърна назад. Нямаше го стюарда, който ги беше посрещнал. Може би и той беше мъртъв.

Хукна към дъното на вагона, отвори вратата на малкото помощно помещение и измъкна от там голяма желязна кофа. Напълни я с течен сапун и вода от мивката в тоалетната и я изля пред плъзгащите се врати в двата края на вагона. Разтърка с крак мокрия под и прецени резултата. Беше сравнително задоволителен.

После насочи вниманието си към мъртвеца.

— Нямаше документи — каза Рийл и пристъпи към него. — Нито служебна карта, нито нищо.

— Изчезващи хора, липсващо оборудване.

— Това ли ти каза Дикарло?

— Да.

— Отдавна работят по сценария на Апокалипсиса, Роби.

— Започвам да разбирам, че е така — рече той и се покатери на една от седалките.

Рийл стори същото.

— Ти поемаш лявата страна, а аз дясната.

— Разбрано.

След секунди през двете срещуположни врати на вагона нахлуха въоръжени мъже, които приложиха метода на клещите. Тоест да притиснат противника от две страни и да го ликвидират с дъжд от куршуми.

Но не бяха отчели хлъзгавия под.

Трима от тях се строполиха веднага, а четвъртият размахваше ръце в отчаяни опити да запази равновесие.

Рийл и Роби се надигнаха от седалките и откриха огън. Той надясно, а тя наляво. Девет секунди по-късно четирима мъже бяха мъртви. Кръвта им опръска пода и стените. Останалите побързаха да се оттеглят в съседните вагони.

— С колко се движим в момента според теб? — погледна я Роби.

Тя извърна глава към прозореца.

— Осемдесет, може би малко повече. Но това е горе-долу максималната скорост на този тип влакове.

— Твърде бързо — въздъхна Роби, насочил поглед към дърветата навън.

Рийл кимна.

Той се огледа.

— Къде е раницата ти?

— Тук — отвърна тя и измъкна раницата, скрита между седалките.

— Да ти се намира някоя заслепяваща граната?

— Цели две.

Той погледна към една от вратите, през която бяха изчезнали нападателите. Стъклена плоскост с метална рамка. След това изтича към междинната площадка, в стената на която беше вградено командно табло. Отвори го и започна да го разглежда.

През това време Рийл измъкна гранатите от раницата си.

— Скачала ли си някога от движещ се влак? — попита от мястото си той.

— Не. А ти?

Той поклати глава.

— Според мен от деветдесет нагоре нямаме шанс, но при петдесет може би има известна надежда.

— Зависи върху какво ще паднем — отвърна Рийл, заета да натиска бутоните на телефона си. Няколко секунди по-късно засече точното им местоположение. — На три километра вляво ще се появи водна площ.

— Водата може да се окаже по-твърда и от земята — предупреди я Роби. — Зависи как ще паднем.

— Ако останем тук, сме мъртви.

Роби натисна един бутон на таблото. Лявата врата се отвори и във вагона нахлу студен въздух.

— Едва ли ще чакат дълго — отбеляза Рийл, местейки поглед между двете врати.

— Точно така. Затова инициативата трябва да бъде наша.

Рийл му подаде чифт силиконови тапи, които той натика максимално дълбоко в ушите си. Тя направи същото и му подхвърли едната граната.

— Обратно броене! — подвикна тя и се оттегли в средата на вагона с готов за стрелба пистолет.

— Пет-четири-три-две-едно!

Рийл се прицели във вратата към вагона пред тях и натисна спусъка. Стъклото се пръсна. После светкавично издърпа предпазния щифт на гранатата и я хвърли през отвора. Завъртя се на пети и простреля противоположната врата още докато гранатата беше във въздуха. Другата граната, изхвърлена от ръката на Роби, последва куршума; миг по-късно той се сви на пода и покри с длани лицето и ушите си. Разнесоха се две оглушителни експлозии.

От съседния вагон долетяха писъци.

Рийл се изправи и хукна към площадката, на която чакаше Роби.

В същия миг той задейства внезапната спирачка. Скоростта на влака намаля толкова рязко, че и двамата политнаха напред. Изправиха се и пристъпиха към отворената врата.

— С каква скорост се движим? — изкрещя той.

— Все още висока.

Той надникна навън.

— Наближаваме водата!

Скоростта намаляваше, но влакът беше твърде тежък, за да се почувства някакъв ефект. Времето им изтичаше.

От съседния вагон се разнесоха изстрели. Противникът се беше окопитил.

— Време е! — изкрещя Роби и сграбчи ръката й. Скоростта намаляваше с всяка секунда.

— Няма да се справя! — извика тя.

— Не мисли, а скачай!

Направиха го едновременно.

Роби остана с чувството, че увисват във въздуха. Когато най-сетне се приземиха, стана ясно, че не са във вода, а в дебел слой тиня. Това се дължеше на един факт, който нямаше как да отчетат — лятната суша, която беше продължила и през по-голямата част от есента, бе станала причина нивото на езерото да спадне с около метър и двайсет. Бяха паднали във влажната кал. Телата им се затъркаляха по посока на движението и спряха десетина метра по-нататък.

Влакът вече беше изчезнал зад близкия завой, но и двамата бяха наясно, че в крайна сметка многотонното чудовище все пак ще спре на релсите.

Роби бавно се изправи. Цялото му тяло беше покрито с тиня и луга, а дрехите му висяха на парцали. Имаше чувството, че цял отбор от Национална футболна лига е скочил отгоре му.

Извърна глава към Рийл, която бавно се надигаше. Изглеждаше не по-малко зле от него и със сигурност се чувстваше разнебитена. И нейните дрехи бяха разкъсани.

Той успя да се задържи на крака и зашляпа към раницата, която беше изпуснал при падането.

— Следващия път оставам на място и стрелям, докато ми свършат патроните! — простена Рийл.

Той само кимна. Усети болка в дясната си ръка. Подозираше, че е счупена, но усещането беше друго — странно, необяснимо.

Рийл тръгна към него, а той нави ръкава си и започна да изучава раните от изгарянията.

Остана изненадан от това, което видя. И същевременно разбра защо преследвачите им всеки път ги настигаха толкова бързо.

Тя забеляза мрачната му усмивка и попита:

— Какво има?

— Те току-що допуснаха фатална грешка.

60

Телефонното обаждане дойде, когато Сам Кент си беше у дома.

— По всеобщо мнение са мъртви — обяви гласът отсреща.

Роби и Рийл бяха скочили от влак, движещ се с над шейсет километра в час. Малцина допускаха вероятността да са оцелели.

Освен това и устройството за проследяване беше млъкнало.

Което означаваше край на проблемите.

Нещо, в което Кент не повярва дори за секунда. Може би защото получи доказателство, че най-големите му страхове са се сбъднали.

Роби и Рийл вече бяха екип. А дълбоко в себе си той усещаше, че са живи, въпреки категоричността на току-що получения рапорт.

Намираше се в кабинета си, част от един разкошен дом, разположен сред други разкошни домове в един район на окръг Феърфакс, собственост на непристъпната „една десета“ — тоест хората, принадлежащи към първата една десета от единия процент, което значеше минимален годишен доход от десет милиона долара. Естествено, голяма част от тях печелеха много повече чрез най-разнообразни способи.

Управляваха своето наследство.

Привличаха — срещу съответната такса — вниманието на властта.

А мнозина, подобно на Кент, работеха като бесни, за да дадат ценни неща на света. Всъщност в неговия случай парите на съпругата му значително улесняваха нещата.

И тъй, Кент седеше в своя замък и обмисляше телефонния разговор, който му предстоеше да проведе. С човек, от когото съвсем разбираемо се страхуваше.

Защитеният телефон лежеше в чекмеджето на бюрото. Той го извади, набра номера и зачака.

Насреща вдигнаха след четири позвънявания. Кент направи гримаса, тъй като не се включи очакваният телефонен секретар. Беше се надявал да получи известна отсрочка.

Докладва последните новини с кратки и ясни изречения, както го бяха учили.

После млъкна и зачака.

Долавяше единствено дишането в другия край на обезопасената линия, която дори Агенцията за национална сигурност не беше в състояние да пробие.

Кент си знаеше мястото и продължаваше да мълчи.

Просто остави човека насреща да диша и да анализира информацията. Но беше сигурен, че отговорът ще дойде.

— Проведено ли е издирване? — попита мъжът насреща. — Ако са смятани за мъртви, трябва да има и тела. Те са единственото потвърждение. Ако няма тела, значи са живи.

— Съгласен съм — отвърна Кент, изпускайки едва доловима въздишка на облекчение. — Лично аз съм на мнение, че не са мъртви.

— Може би ранени?

— Вероятно. След подобен скок трудно могат да останат невредими.

— В такъв случай трябва да ги открием. Ако са ранени, това няма да е особено трудно.

— Да.

— Влакът бил ли е прочистен?

— Спрели са го. Всичко е изнесено, проблемът с евентуалните свидетели е решен.

— Обяснение?

— Можем да хвърлим вината на когото си пожелаем.

— Аз бих посочил двама агенти предатели, които са се отклонили от задълженията си. Това ще бъде официалната линия.

— Разбрано.

— Но бъркотията, която наистина е голяма, трябваше да бъде избегната.

— Съгласен съм.

— Не съм ти искал съгласието.

— Не, разбира се.

— Но все пак сме близо до края.

— Да — отвърна Кент.

— Гледай да не създаваш нови препятствия.

— Разбрано.

— Роби и Рийл в екип. Това е достатъчен повод за притеснения…

Кент не разбра дали човекът насреща задава въпрос, или просто формулира един установен факт.

— Не бих подценил никого от тях — изрече той.

— Аз не подценявам никого, особено така наречените ми съюзници.

Кент облиза устните си. Той беше съюзник. Следователно човекът насреща не го подценяваше.

— Ще направим всичко възможно — обеща той.

— Надявам се.

Линията прекъсна.

Кент прибра телефона. Вратата на кабинета се отвори и той стреснато вдигна глава. За миг му се стори, че през отворената врата ще влезе някой като Рийл или Роби, изпратен да изпълни смъртната му присъда.

Но беше само съпругата му, облечена в нощница.

Погледът на Кент се отмести към стенния часовник над вратата, който показваше малко преди осем сутринта.

— Май изобщо не си лягал, а? — подхвърли тя. Косата й беше разрошена, нямаше грим, а клепачите й все още бяха подпухнали от съня. Но за Кент тя беше най-красивата жена на света.

Беше извадил късмет. Изобщо не заслужаваше спокойния семеен уют. Но той беше само половината от живота му. Другата половина беше коренно различна, състояща се от равни части парфюм и мирис на барут. В момента обаче беше останал само барутът.

— Дремнах няколко часа в спалнята за гости, скъпа — отговори на въпроса той. — Не исках да те будя, защото работих до късно.

Тя се приближи, седна на бюрото и прекара пръсти през косата му.

Децата им приличаха повече на майка си. Това е добре, помисли си той. Защото искаше да приличат на нея, а не на него.

Не на мен. Не искам да имат моя живот.

Надяваше се децата му да имат изключителен живот, но едновременно с това и нормален. И най-вече сигурен. Без да носят оръжие и да стрелят по други хора, които им отвръщат със същото. Защото това не бе живот, а само път към преждевременната смърт.

— Изглеждаш уморен — прошепна съпругата му.

— Малко — призна той. — Напоследък е доста напрегнато, но нещата скоро ще се нормализират.

— Ще отида да направя кафе.

— Благодаря, скъпа. Би било чудесно.

Тя го целуна по челото и се оттегли.

Очите му следяха всяка нейна стъпка.

Той притежаваше много неща.

А това означаваше, че има и много да губи.

Огледа се наоколо. По стените липсваха военните му награди — бойни медали и грамоти за професионални успехи. Те бяха твърде лични и не бяха предназначени да впечатляват или да всяват страх. Той знаеше, че ги е заслужил, и това му беше достатъчно. Беше ги прибрал на горния етаж, в заключена стаичка, наподобяваща килер. Понякога изпитваше желание да ги погледне, но през по-голямата част от времето просто събираха прах.

Защото принадлежаха на миналото.

А Сам Кент винаги беше гледал напред, към бъдещето.

Отключи сейфа, поставен на малка масичка зад гърба му, и измъкна купчина листове. „Бялата книга“ на Рой Уест. Прекрасно произведение на мощен интелект, написано от човек, който беше избрал живота на фанатик отшелник. Кент все още не можеше да повярва, че Уест е бил в състояние да създаде подобно въздействащо писание. Но може би от дълбините на параноята понякога изригваше гений дори и само за няколко кратки френетични мигове на просветление.

И все пак някой беше успял да вникне в неговата оригинална визия и да я превърне в нещо съвсем различно. А то съвпадаше със собствените му цели.

Кент стана и се приближи до газовата камина, монтирана на една от стените. Щракна дистанционното и огънят пламна. После хвърли купчината листове в пламъците и остана да наблюдава бързото им изпепеляване.

За по-малко от трийсет секунди от документа не остана нищо.

Но идеите в него щяха да останат в съзнанието на Кент до края на дните му.

Разбира се, никой не можеше да каже кога ще настъпи този край.

Изведнъж го връхлетяха съмненията. В главата му започнаха да се блъскат куп катастрофични сценарии. Подобни мисли никога не можеха да са продуктивни. По тази причина той извика на помощ военната си школовка и много бързо успя да се успокои.

Защитеният телефон издаде мелодичен звън и той забърза към бюрото си.

Съобщението беше от човека, с когото току-що беше говорил.

И съдържаше само три думи.

Достатъчни, за да потвърдят мнението на Кент, че прекият му началник умее да чете мисли.

Текстът гласеше: Няма връщане назад.

61

Колата беше спряла пред грил-бара срещу някаква банка. Беше късно. Мракът се нарушаваше единствено от външното осветление на сградата.

На паркинга имаше само четири коли. Купето на една от тях светна, подчинявайки се на командата на дистанционното.

Залитайки, жената се насочи към колата. Беше пила повече, отколкото трябва. Но тя живееше наблизо и беше убедена, че ще се справи с кормуването по улиците до дома си.

Качи се вътре и затръшна вратата. Понечи да вкара ключа, но една ръка затисна устата й.

Посегна към чантичката си, в която държеше пистолет. Но друга ръка я стисна за китката.

Пасажерската врата се отвори и на съседното място се настани друга жена. С насочен пистолет в главата на шофьорката.

Джесика Рийл.

Собственичката на колата очевидно не я позна, но трепна от мъжкия глас, който прозвуча от задната седалка.

— Налага се пак да ме зашиете, доктор Минън. Защото проследяващото устройство между шевовете се счупи.

Очите на Карин Минън срещнаха погледа на Уил Роби в огледалото за обратно виждане.

— Пали мотора и следвай инструкциите ни! — заповяда той.

— Никъде няма да ходя с вас! — просъска Минън.

Предпазителят на Рийл рязко изщрака.

— В такъв случай тя ще ти пусне един куршум в главата — предупреди Роби.

Лекарката стрелна с поглед жената до себе си. От изражението й личеше, че е готова да дръпне спусъка при първото рязко движение.

Минън запали двигателя, включи на скорост и потегли. Роби я насочи към някакъв порутен мотел, намиращ се на около осем километра от центъра. Паркираха отзад и я поведоха към стаята си.

Роби затвори вратата след себе си и заповяда на Минън да седне на леглото.

— Не знам защо правиш това, Роби — изстреля гневно тя. — Имай предвид, че си навличаш огромни неприятности, защото това си е чиста проба отвличане с употреба на оръжие!

Роби седна на близкия стол, без да дава вид, че е чул думите й. Опряла гръб на вратата, Рийл я държеше на мушка.

— Коя си ти, по дяволите? — изръмжа Минън.

— Много добре знаеш коя е — обади се Роби.

Минън се завъртя към него.

— Може би трябва да обърнеш внимание на факта, че шофираш, след като си пила — добави той. — Две бири плюс един шот текила. Подобно нарушение е достатъчно, за да си изгубиш работата.

— Шпионирал си ме, а?

— Не. Натъкнахме се на теб съвсем случайно. В момента се чувствам щастлив, защото ми предстои да играя на лотария.

— Майтап ли си правиш? — остро попита тя. — Нима не си даваш сметка какви ги вършиш? За такива нарушения се влиза в затвора!

— В онзи бар ли се срещна с Рой Уест? — попита той.

— Не съм се срещала с Уест в никакъв бар! За кратко време беше мой пациент и това е всичко! Мисля, че вече ти го казах.

— Имаш ли желание да промениш отговора си?

— Откъде накъде?

Роби извади от джоба си някаква снимка и я размаха.

— Един приятел от ФБР свали това от записите на охранителната камера пред банката.

На снимката се виждаха Рой Уест и Минън, които се качваха в колата й.

— Не съм извършила нищо нередно. Какво от това, че съм изпила едно питие с Рой Уест?

Роби съблече якето, нави ръкава на ризата си и оголи мястото с доскорошните шевове.

— Свалих ги сам — поясни той. — Също и тези на крака ми. Доста находчиво проследяващо устройство, монтирано под конците и оборудвано със собствено захранване. Джипиес локатор със сателитна връзка. Предполагам, че съм бил осветен не по-зле от Айфеловата кула нощем, агенцията наистина е стигнала далече в изкуството на проследяването.

— Ако тази е Джесика Рийл, би трябвало да я арестуваш, Роби — каза Минън и хвърли кос поглед към жената до вратата. — Или да я ликвидираш. Тя е врагът, а не аз.

— Кой ти нареди да ми пришиеш това нещо? — попита Роби. — Сам Кент ли?

Минън не реагира.

— Хауард Декър? — обади се Рийл.

Никаква реакция. Очите на Минън останаха заковани в насрещната стена.

— Значи е някой друг, доста по-високо в йерархията! — отсече Роби.

Този път Минън реагира. Леко потрепване, което обаче беше достатъчно.

Вероятно усетила, че се е издала, тя мрачно погледна Роби и поклати глава.

— Нямаш никакъв шанс.

— Тъкмо щях да кажа същото за теб — изръмжа Рийл и заби дулото на пистолета си в тила й.

— Нима ще я оставиш да ме убие? — проплака Минън, обръщайки се към Роби.

— Не знам, докторе — равнодушно отвърна той. — Някои хора се опитаха да убият нас. Защо ние да постъпваме по друг начин?

— Но… Но ти си един от нас!

— Един от нас? Вече не съм сигурен, че това означава нещо за мен.

— Моля те, Роби!

— Не знам какво да правя с теб, докторе. Не мога просто да те пусна.

— Няма да кажа на никого! — разплака се Минън. — Кълна се!

— Знам, знам — промърмори Роби, вдигна поглед към Рийл и попита: — Какво ще кажеш?

— Не я питай! — изпищя Минън. — Тя е луда! Тя е предателка!

— И тъй? — изгледа го Рийл, без да обръща внимание на писъците.

— Нямам нищо против.

— Неее! — отчаяно изпищя Минън.

Рийл притисна дулото в тила й и дръпна спусъка.

62

Преметнал през рамо тялото на Минън, Роби започна да се спуска в скривалището. Намираха се в хамбара на тайното му убежище. В далечния край на подземното помещение имаше нещо като килия, изработена с подръчни материали, които бяха достатъчно здрави за жена с физиката на Минън.

Тя вече започваше да се свестява от действието на стреличката с упойващо вещество.

Роби я положи върху нара. Край насрещната стена бяха струпани продукти, които щяха да й стигнат поне за две седмици. Дотогава вероятно те щяха да изпълнят задачата си. Или да загинат.

Заключи вратата на килията в момента, в който Минън бавно се надигна, разтривайки с длан тила си.

— Значи не й позволи да ме убие, а? — попита тя.

— Изобщо не сме имали подобни намерения.

— А защо?

— Със сигурност си корумпирана, но беше беззащитна.

— Ти си убиец. Това ти е работата.

— Прочете ли „бялата книга“ за Апокалипсиса?

— Кое?

— Документът, създаден от Рой Уест. Според Рийл той се е хвалил с него навсякъде. Може би и пред теб. В леглото или на бара…

— Не съм длъжна да ти отговарям.

— А повярва ли на написаното?

— Рой говореше за какво ли не. И обикновено много смислено.

— Означава ли това, че си привърженик на Апокалипсиса?

— Ако искаме истинска промяна, някои хора трябва да бъдат пожертвани.

— Това не е ли кредото на нацистите?

— Не ставай смешен! — сряза го това. — Аналогията ти е абсолютно безпочвена!

— Наистина ли мислиш така? Самата ти си била водена като куче на каишка от някакъв луд, който е натъпкал бунгалото си с експлозиви и е кроял планове да взриви половината правителство. Къде тук виждаш смисъла? Самата ти работиш за тази държава!

— Всеки се бори за свобода както може.

— В такъв случай аз ще се придържам към моя начин. А твоят дори не заслужава да го обсъждаме.

— Ти убиваш всеки, когото ти посочат. Затова не ми говори, че съм била куче на каишка.

— Разликата между нас е, че аз разбирам нещата, а ти — не.

— Не можеш да предотвратиш това, което наближава — отсече тя, придружавайки думите си с пренебрежителен поглед.

— Мога, но се нуждая от помощта ти.

— Забрави!

— Значи ще стоиш и ще гледаш как измират всички тези хора? Но нали лекарите полагат клетва да спасяват човешкия живот?

— Аз не съм само лекар. Обичам страната си. Не мога да гледам как враговете ни се опитват да ни унищожат. Трябва да ги изпреварим.

— А би ли споделила кой стои зад всичко това?

Жената кръстоса ръце пред гърдите си.

— Просто се откажи, става ли?

Той вдигна ръката си, в която държеше нейния телефон.

— Разполагам и с лаптопа ти. Те би трябвало да ни разкажат доста неща.

В погледа й се мярна тревога.

— Не си и помисляй да ходиш във Вегас — каза той. — Там ще се нуждаеш от лице на покерджия, което със сигурност не притежаваш.

— Те са защитени с пароли — отвърна тя.

— Телефонът ти е в петминутен режим на заключване. Вероятно си го използвала непосредствено преди да влезеш в колата си, защото заключването все още не бе задействано и аз успях да взема всичко, което ми е нужно. А що се отнася до лаптопа, следващия път използвай нещо по-сложно от името си, изписано отзад напред, и рождената си дата.

— Ти си напълно заблуден, Роби. Повярвай ми. Рийл е убийца, която хладнокръвно отне живота на двама беззащитни мъже.

Той махна към пакетите с провизии.

— Имаш храна и вода за най-малко две седмици, а ако пестиш — и за повече.

— А ако дотогава не се върнеш?

— Започваш да викаш. Все някой ще те чуе. Между другото, докато беше в безсъзнание, Рийл те съблече и провери всички места, на които би могла да скриеш предавател. Може и да те боли малко, но със сигурност си чиста.

— Роби! — изкрещя тя и се втурна към вратата на килията. — Помисли си, моля те! Хубаво си помисли, защото втори шанс няма да получиш!

— Странно — промърмори той. — Тъкмо се готвех да ти кажа същото.

— Държиш се глупаво. Моля те да ме пуснеш.

— Това е най-безопасното място за теб.

— Безопасно ли? — смаяно го изгледа тя. — Да не си се побъркал?

— Те не откриха телата ни, докторе. Вече не могат да ни следят. Което им подсказва, че вече сме разбрали как се е случвало това. Ти ми сложи онези шевове, а ние те открихме. И засега си извън примката. Ако те пуснем, със сигурност ще се върнеш при тях.

— Но няма да им кажа нищо, обещавам.

— Работата не в това.

— А в какво?

— Те ще разберат, че си била с нас, и ще те подложат на разпит. А след това ще те убият.

— Защо ще ме убиват? — отстъпи крачка назад Минън. — Аз съм на тяхна страна!

— Защото ще приемат, че си ни помогнала. И затова сме те пуснали на свобода. Смъртта е цената, която трябва да платиш. Всичко е просто и ясно. За тях ти вече ще си се превърнала във враг. А целта им, както вече спомена, е да избиват враговете си. Сред които попадаш и ти.

— Но…

— Ситуацията, в която си изпаднала, предвижда само два варианта. Ако останеш тук, ще живееш. Ако излезеш на свобода, ще умреш. Избирай.

Минън го дари с изцъклен поглед, после направи няколко колебливи стъпки обратно и се просна на нара с лице към земята.

— Добър избор — кимна Роби и пое нагоре по стълбата.

63

Рийл го чакаше пред хамбара в поредната кола под наем. Той влезе, грабна лаптопа на Минън от задната седалка и се зае да набира нещо на клавиатурата. Рийл запали двигателя и потегли.

— Как беше? — попита тя.

— Според мен започва да й просветва — отвърна той, след което с въздишка добави: — Не че това има някакво значение.

— За твое сведение докладвам, че останах само с една фалшива самоличност.

— Да се надяваме, че ще ти бъде достатъчна.

— А сега накъде?

— Искам да се свържа с една моя позната във ФБР. От нея получих снимките на Минън и Уест.

— Специален агент Никол Ванс?

— Откъде знаеш? — стрелна я с поглед Роби.

— В началото ти беше мой враг, а аз имам навика да проучвам враговете си.

— Какво още откри?

— Джули Гети — отвърна тя и извърна глава да го погледне. — Ядосан ли си?

— Не бих казал, че съм щастлив. Ами ако някой те е проследил?

— Някой следеше теб. А също така Ванс. И мен.

— Добре… Предлагам примирие по този въпрос. В момента се нуждаем от информация, която няма как да изровим сами.

— Не бъди толкова сигурен — поклати глава Рийл. — Колкото повече хора замесим, толкова по-големи стават възможностите за провал.

— Провалът ни дебне отвсякъде.

— Още едно доказателство, че съм права. Какво ни е нужно да знаем?

— Много неща.

— Откри ли нещо интересно в компютъра на Минън?

— Влязох в електронната й поща. Кореспондирала си е с много хора, повечето от тях гаджета, ако се съди по съдържанието на имейлите й. Това й поведение малко ме изненадва. Не я смятах за толкова напориста. По всяка вероятност Уест е бил един от тях, но вече го няма в пощата. — Очите му се спряха върху нещо на екрана. — Охо, това може да се окаже интересно…

— Какво?

— Дай ми секунда.

Той прочете още няколко имейла.

— За какво става въпрос, Роби?

— Шифровани послания от една дума. Напълно лишени от смисъл. „Да“, „не“, „сега“, „утре“… Ей такива неща.

— Кой е изпращачът?

— Адресът му не сочи към определен човек и вероятно няма да успеем да го проследим. Но всяко послание завършва с две букви, всеки път едни и същи, нещо като подпис. „Р. Л.“. Да ти говорят нещо?

Рийл помълча известно време, после кимна.

— Роджър Лисицата.

— Това е кодовото име на човека, изискал „бялата книга“ на Уест. Поне той твърдеше така. По онова време е бил най-малко три нива над него.

— Каза ли още нещо, което би могло да ни насочи към конкретна личност?

— За съжаление, това се случи малко преди да го приспя.

— Роджър Лисицата — замислено повтори Роби. — Странен прякор.

— И аз си помислих същото. Но му приляга, защото ни водеше за носа доста успешно. С какво смяташ, че може да ни помогне Ванс?

— Да локализираме Апокалипсиса, преди да се е случил.

— „Бялата книга“ е категорична — страна по страна, лидер по лидер. По едно и също време. Адски сложно е за координация, но същевременно и брутално ефикасно. Всичко е въпрос на тайминг.

— Но какви точно са детайлите? Ти така и не ми каза.

— Мишените са всички лидери на Г-8 без президента на САЩ. В един и същ ден в един и същ час. Абсолютно съгласуван перфектен удар чрез споделяне на разузнавателна информация и купуване на необходимите вътрешни ресурси. Очаква се всички тези хора да бъдат убити. И да последва пълен хаос в цивилизования свят. Документът описва в детайли какви ходове трябва да предприемат участниците в удара, за да затвърдят своето предимство.

— Добре, но кои са тези участници?

— Уест е посочил най-различни хора. Не е изненадващо, че сред тях преобладават ислямски фундаменталисти. Направил си е труда да изброи отделни щурмови групи от „Ал Кайда“, талибаните и „Хамас“. Трябва да призная, че го е замислил много добре.

— А защо без президента на САЩ? — попита Роби.

— Вероятно защото ЦРУ не е искало да плаща на служителите си, за да обмислят начини за ефективно отстраняване на държавния глава. Ако такова нещо се разчуе, с Лангли и неговите шефове ще бъде свършено.

— А каква е била целта на подобна атака поне според Уест?

— Вакуум във властта в цивилизованите страни. Хаос на финансовите пазари, бунтове и въстания по целия свят. Нещо като Единайсети септември, но напомпан със стероиди.

— А защо ни е била нужна „бяла книга“, за да кажем на хората как да го направят?

— Вероятно не са допускали, че подобен документ може да влезе в обращение. А може би са искали да проверят начините за борба срещу такъв сценарий, ако, не дай си боже, той влезе в действие. По този въпрос разработката на Рой Уест не е особено ясна.

— Имали контрапредложения?

— Съмнявам се. Документът вероятно изобщо не е стигнал до шефовете на ЦРУ.

— Знаеш ли на какво ми напомня подобна стратегия? — попита Роби.

— На какво?

— На онази сцена от „Кръстникът“, в която Майкъл Корлеоне кръщава детето си. Накъсана многократно от кадри, свързани с убийствата на конкурентни босове, опитали се да премахнат героя на Марлон Брандо. С други думи, отмъщението на Майкъл…

— Възможно е Уест да е заимствал идеите си именно от там. От един филм. Лично мен не ме убеди, че притежава особено оригинална мисъл.

— Но за успешната реализация на този мащабен план са им били нужни хора във всичките тези страни, готови да действат в синхрон.

— Тук следва да зададем един конкретен въпрос — каза Рийл. — Кой член на правителството на САЩ би желал разиграването на подобен сценарий?

— Никой, надявам се. Но фактите сочат друго — намръщи се Роби.

— Значи Америка бива въвлечена в Апокалипсиса. При това чрез сценарий, който не предвижда победител.

Помълчаха известно време. Сякаш и двамата искаха да си представят как ще изглежда светът след едно такова събитие.

— Как ти се струва всичко това? — подхвърли Рийл.

— Безнадеждно.

— Никога не забравям едно нещо, което може би ще ти се стори глупаво.

— Слушам те.

— Думите „безнадеждно“ и „надеждно“ са почти еднакви. Трябва да изличим някак си това „без“.

Размениха си кратки усмивки.

— Я ми кажи още нещо. Кой е приятелят на приятеля ти?

Рийл отмести поглед. Роби забеляза как пръстите й се стягат около волана. Не получи отговор.

— Имам предвид човека на снимката до теб. Ти каза, че е приятел на твой приятел, защото, ако беше самият той, аз никога нямаше да видя тази снимка.

— Защо искаш да знаеш?

— Защото, ако не искаше да знам, ти никога не би оставила въпросната снимка в шкафчето си.

— Може би не съм имала конкретна причина.

— Едва ли. Сама беше написала, че имаш причина за всяко нещо, което вършиш.

Рийл помълча известно време, после въздъхна.

— Този приятел беше мой ментор. Човек, който много държеше на мен. При това по време, когато никой друг не ме вземаше на сериозно.

— Как се запозна с него?

— Може да се каже, съвсем случайно.

— Посредством Програмата за защита на свидетелите?

Тя изненадано го погледна.

— Дикарло ми разказа за твоето минало — поясни той.

— Това не обяснява догадката, която правиш.

— Останах с впечатлението, че мъжът на снимката е пенсионирано ченге — отвърна Роби. — Може би и неговият приятел е бил ченге.

Рийл намали скоростта, отби на банкета и дръпна ръчната спирачка.

После се обърна с лице към Роби.

— Името му е Джо Стокуел — започна тя. — Работеше в Шерифската служба на САЩ. И наистина се грижеше за мен, докато бяха в Програмата. Поддържахме връзка и след като постъпих в ЦРУ. Той се пенсионира преди много години, но се случило така, че внезапно се натъкнал на това, което се готвело.

— Как е възможно?

— Джо отдавна се познаваше със Сам Кент. Бяха служили заедно във Виетнам. Дори е присъствал на сватбата му. С течение на времето Кент му искал дребни услуги, които, събрани заедно, съвсем не изглеждали толкова невинни. Това събудило подозренията на Джо, но той бил достатъчно умен, за да остане в играта с цел да научи повече. Предполагам, че Кент му се е доверявал, а когато се убедил напълно, че иска да се включи, започнал да му разкрива плановете си. Но в един момент проумял, че Джо всъщност работи срещу него, събирайки доказателства. Без колебание е заповядал да го ликвидират, а смъртта му беше обявена за нещастен случай. Аз обаче бях на друго мнение.

— Съжалявам да го чуя — въздъхна Роби. — Твоят Стокуел наистина се е опитал да постъпи правилно.

Тя кимна.

— Джо успя да ми набави списък на хората и някои детайли за това, което се случваше. Така стигнах до имената на Джейкъбс и Гелдър. И затова ги убих.

— Но защо Стокуел не се е обърнал към полицията, след като е успял да състави цял списък? — попита Роби.

— В него фигурирали доста влиятелни хора и той си е давал сметка, че не разполага с достатъчно доказателства, за да убеди властите. Но Джо отлично е знаел какво прави. Беше истински професионалист. Целта му вероятно е била да ги закове по най-категоричен начин. Но просто не доживя да го види.

— Но въпреки това ти си му повярвала безпрекословно, защото ликвидираш две имена от списъка и правиш опит срещу трето.

— Аз вече знаех какво са намислили, Роби. Знаех, че именно те са го убили. А той беше един добър и достоен човек, който се опитваше да постъпи както е редно. Спокойно би могъл да се наслаждава на щастлива старост, но вместо това реши да изобличи тези боклуци. За съжаление, не успя. Но аз няма да се проваля.

— Надявам се, че си права.

— Но в онзи влак получи и преки доказателства, нали? Какво ти каза Минън? Само не започвай с приказките, че не си напълно убеден!

— Сложно е, Джес.

— Нима твърдиш, че на мое място не би ликвидирал онези типове при първа възможност? Знаеш, че ако ЦРУ беше наясно с всичко, което се случва, щеше да изпрати точно нас да ги светнем. Е, аз реших да не чакам официална заповед.

— Но в тази страна все пак има съдебна система със съответните съдии и затвори.

— Нима наистина допускаш, че тези хора ще бъдат обвинени и дори осъдени? Да се заведе дело срещу тях би било немислимо!

— Което означава, че в очите на нашата съдебна система те биха били априори невинни — подхвърли Роби.

— Такива са били и всички останали, които ние с теб сме очистили. Просто защото никой от тях не е дочакал съдебен процес.

Роби се облегна назад. Даваше си ясна сметка, че тя е абсолютно права.

— Разкажи ми за съдия Кент — каза той. — Служил е във Виетнам, а после?

— Проучих го. Влязох в бази данни, до които вероятно не биваше да се докосвам.

— И какво откри?

— Бил е един от нас, но много отдавна. Веднага след като се уволнил от армията.

— В това има смисъл — бавно кимна Роби.

— А сега е съдия в ССВР — добави тя.

— Кой друг е в списъка освен Джейкъбс и Гелдър?

— Конгресменът Хауард Декър.

— Председателят на Постоянната комисия по разузнаването?

— Същият.

— Това ли е пълният списък?

— Не. Има и още един човек. Когото дори Джо не е успял да разкрие. Но и той участва, сигурна съм. И заема висока позиция, Роби. Много висока.

— Поне три нива над нашето момче Уест?

— Според мен са много повече от три. Споменаването на три нива е било обикновена хитрост.

— Роджър Лисицата.

— Възможно е. Знам със сигурност, че не е бил Гелдър. Той е мъртъв, но планът се придвижва с пълна сила.

Роби се загледа напред.

— Ами да видим какво можем да направим — угрижено каза той.

Рийл рязко потегли.

64

Еван Тъкър наблюдаваше посетителя, седнал от другата страна на огромното му бюро. Лицето на Синия беше бледо и уморено, а облеклото му не беше толкова безупречно както обикновено.

— Пълен провал! — остро рече Тъкър.

— Така е — съгласи се Синия.

— Роби е неоткриваем. Рийл е Бог знае къде. Ами инцидентът в онзи влак? Сигурен съм, че е нещо, свързано с тях. Знам го!

— Нямаме доказателства. Няма и свидетели.

— Защото са ги избили! — възкликна Тъкър.

— Тук става въпрос за нещо друго — поклати глава Синия.

— Би ли се пояснил?

— Дикарло…

— Тя няма нищо общо с това.

— Абсолютно не съм съгласен.

Тъкър изправи гръб в стола си. В очите му се появи опасен блясък.

— Основания?

— Основанията са в реалността, сър.

— Намираш се на крачка от неподчинението, Роджър! — предупреди с леден глас директорът.

— Нямам такива намерения. Но ние все още не знаем какво се случи с Дикарло. Защо я прибра МВС? Защо беше нападната? Знаем само, че Роби е спасил живота й. А това е показателно.

— Той твърди, че и Джесика Рийл е била там. Също за да спаси Дикарло.

— Точно така.

— Но ние разполагаме само с неговите твърдения.

— Забравяте гилзите, сър. Тях няма как да ги пренебрегнем.

Тъкър подпря брадичката си с пръсти и се втренчи в тавана.

— Рийл уби двама от хората ми — изръмжа той. — Роби мина в нелегалност, а после, неизвестно как и защо, се събра с нея. Тоест премина на страната на една убийца!

— И двамата са убийци, сър. Години наред избиват хора по наше разпореждане.

— Избиват враговете ни, Роджър.

— И може би все още го вършат.

— Никога няма да ме убедиш, че Джим Гелдър е бил предател. Това просто е невъзможно. Та той дори не изпълняваше оперативни задачи, за бога! Никой не би могъл да стигне до него.

— Няма невъзможни неща. Стотици пъти сме се убеждавали в това. Мъже на високи позиции разрушават кариерата си и петнят името си заради секс авантюри.

— Благодаря ти, но аз все още съм щастливо женен.

— Не се съмнявам, сър.

— Освен това тук не става въпрос за игра между чаршафите. По какъв начин Джейкъбс и Гелдър са станали предатели? Разполагаш ли дори с най-минимално доказателство?

Синия сви рамене.

— Единственото ми доказателство се съдържа във факта, че познавам Уил Роби. И съм готов да му поверя живота си. Всъщност вече съм му поверявал живота си. Той е човек, който е пожертвал всичко в името на родината.

— Чуваш ли се какво говориш? — пронизително изкрещя Тъкър. — Как е възможно някой да превърне в предател втория по длъжност в ЦРУ?!

— Много добре разбирам последиците, сър. Напълно възможно е подобна конспирация да се разпростре и по-надалече. А причините за появата й изобщо да не са тук.

— Роби сподели с мен някои от нещата, които му е казала Дикарло.

— Ще се радвам да ги чуя.

— Изчезнал персонал. Липсващо оборудване, включително и пари. Мисии, които не би трябвало да се планират. Вече съм разпоредил проверка. Но всичко това е обезпокоително, Роджър. Много обезпокоително!

— Би било добре, ако можем да чуем тези неща от устата на самата Дикарло — каза Синия.

Тъкър не отговори. Ръцете му несъзнателно въртяха някаква химикалка.

— Сър? — погледна го Синия. — Чухте ли какво казах?

— Би било добре, ако можем да чуем тези неща от устата на самата Дикарло — машинално повтори директорът. — Но проблемът е там, че състоянието й се влошава. Поставена е в изкуствена кома и не й дават големи шансове да оживее. — Той рязко вдигна очи. — Притиснах здраво МВС и в крайна сметка ги накарах да ме чуят. В момента ние се грижим за нейната безопасност съвместно с ФБР. Но това стана едва след като се обърнахме лично към президентския съветник по националната сигурност.

— Гюс Уиткъм?

— Уиткъм ме подкрепи — кимна Тъкър. — Което означава, че имам подкрепата и на президента. И в крайна сметка успях да видя Джанет. — Той замълча за момент, после въздъхна. — Състоянието й наистина е тежко, Роджър.

— Много съжалявам да го чуя — наведе глава Синия. — Тя беше изключително ценен кадър.

— Такива като нея май са на свършване.

— Е, има няколко гнили ябълки, но не е страшно.

— Знаеш, че държа на хората си.

— Да, сър, знам.

Тъкър взе да драска по някакъв лист пред себе си.

— Къде е Роби според теб?

— Със сигурност действа самостоятелно. — Синия замълча за миг, внимателно подбирайки думите си. — Фактически аз го насърчих.

— Какво?! — смая се Тъкър. — Ти си го насърчил да действа на своя глава?!

— И да открие Джесика Рийл — добави Синия.

— Това беше първоначалната му задача! — остро рече Тъкър.

— Исках да кажа да я открие, а не да я убива. Дори да й благодари, че му е спасила живота. А след това да създадат екип.

Лицето на директора почервеня, една вена на слепоочието му се изду и запулсира.

— Екип за какво? — дрезгаво излая той.

— За да свършат това, което трябва. Нещо става, сър. Усетих го още преди Дъг Джейкъбс и Гелдър да бъдат убити. Сред нас има къртици. Роби също го е усетил. Доверявали сме се на хора, които на практика работят срещу ЦРУ.

— Но това бяха изолирани случаи, които отдавна са решени, Роджър — отвърна вече по-спокойно Тъкър.

— Може би не е така — поклати глава Синия.

— Тоест нещата са по-сериозни и вече не говорим само за няколко гнили ябълки?

— Заговорите и конспирациите би трябвало да са художествена измислица. Но фактически те се случват в живота толкова често, че пораждат учудване и дори безпокойство.

— Ние не сме подготвени за борба с мащабни конспирации, Роджър — уморено въздъхна директорът. — Особено в собствената си къща.

— Може би точно това дава някакъв шанс на Роби и Рийл. Като действат отвън навътре.

— Ако наистина тръгнат в тази посока, ние не можем да им отпуснем необходимата помощ. Ще действат сами.

— Моите уважения, сър, но те през цялото време работят самостоятелно. Без прикритие, без подкрепа.

— В такъв случай може би са на перфектна позиция, за да разрешат проблемите ни — бавно рече Тъкър.

— Не бих заложил срещу тях, сър — убедено отвърна Синия.

— Значи наистина мислиш, че Гелдър и Джейкъбс са предали страната си?

— Не мога да твърдя противното.

— Но има и други, така ли?

— Гелдър и Джейкъбс са мъртви, но при нас продължават да се случват странни неща — сви рамене Синия. — Които може би нямат нищо общо с нападението срещу Дикарло.

— А какво ще кажеш за нападението срещу Рой Уест в Арканзас? Какво се е случило там?

— Не знам, сър. Но не бих изключил участието на Роби и Рийл в тази касапница.

— Каква е връзката? Аз прегледах досието на Уест, но той не се е проявил с нищо особено. Кръгла нула. В някакъв момент е бил уволнен, защото е бил достатъчно глупав да наруши елементарните мерки за сигурност. Мислиш ли, че Рийл и Роби знаят за някаква връзка?

— Ако не знаят, скоро ще научат.

Тъкър се облегна в стола си.

— Надявам се да си прав — замислено каза той.

— Аз също — въздъхна Синия. — Аз също.

65

— Здравейте, господин конгресмен — поздрави жената с малкото кученце, което опъваше каишката си. — Снощи ви гледах по телевизията.

Хауард Декър стоеше на пътека в парка, намиращ се съвсем близо до дома му. Беше с дънки, свободно падаща риза и мокасини на бос крак. Носеше и тънко непромокаемо яке, тъй като синоптиците прогнозираха дъжд. Едната му ръка стискаше дълга каишка, от другия край на която се дърпаше едрият му лабрадор на име Бруин.

Той се усмихна и кимна на красивата жена, която вече го подминаваше.

— Благодаря. Приятна вечер.

Доставяше му удоволствие хората да го разпознават. Усещането, че е известен, подхранваше егото му.

Остана загледан след нея, отдавайки дължимото на високата й стегната фигура, плътно прилепналата пола и свободно падащата към раменете руса коса. Той нямаше проблеми със съпругата си, но така и не успяваше да усмири похотливите си очи. А завидният му пост в Конгреса го превръщаше в желан обект на много изтънчени, умни и красиви жени.

Декър изпусна въздишка на задоволство. Животът беше прекрасен. Той притежаваше внушително богатство, натрупано от предишни бизнес занимания, и се радваше на сравнително добро здраве, гарантиращо му още много години в политиката.

Съпругата му го подкрепяше достатъчно, но без амбиции да го засенчи по какъвто и да било начин. Рядко пътуваше с него, а това му предлагаше свободата за приятен флирт в хотелската стая с някоя от младите му сътруднички.

Децата му бяха още малки, но добре възпитани. Чакаше ги хубав живот, като този на баща им, който им служеше за пример. Той беше достатъчно популярен в своя избирателен район, за да бъде сигурен в победата си на поредните избори. От друга страна, ситуацията му позволяваше да не пилее твърде много време за набиране на средства за кампанията си и да насочи вниманието си към чисто политическите си амбиции в Конгреса. Да, общо взето, животът му беше напълно задоволителен.

Имаше само един проблем, но той беше достатъчно сериозен, за да засенчи всички позитиви. Отдавна съжаляваше, че се е присъединил към план, който заплашваше да излезе от контрол. А той, в качеството си на председател на Комисията по разузнаването, автоматично се превърна в основен играч на една грандиозна схема, която буквално му беше отнела дъха, когато го запознаха с нея.

Декър беше от старата школа, която по традиция вярваше в принципите на националната сигурност. И никой не можеше да разклати тази вяра. На 11 септември се намираше в Ню Йорк и видя с очите си рухването на Двете кули. Беше тичал по улиците заедно с хиляди обезумели хора, търсещи спасение от прахта, отломките и падащите от небето тела. Това обаче само затвърди неговата решимост никога да не позволи подобен ужас повторно да сполети страната му. Поне доколкото зависеше от него. Той действително бе направил много в желаната посока. Много повече от обикновените хора.

По тази причина прие да участва в този колосален план. При успех той със сигурност щеше да създаде правилен баланс на силите в света — по начин, който щеше да осигури траен мир. Декър го възприемаше като огромен риск в своята кариера, но и като цел, за която си струваше да рискува. Започна със задкулисна дейност, свързана главно с оторизиране на действия, свързани с пренасочването на нужните хора, оборудване и финансови средства. Това не беше особено трудно, тъй като Комисията по разузнаването по принцип работеше в условия на секретност — от отпускането на финансови средства до устно инструктиране на участниците в съответните операции. Всичко това му предлагаше прекрасни възможности да подпомага реализацията на големия план. Той се гордееше, че се е превърнал в част от него. И се чувстваше като истински патриот, особено когато ставаше свидетел на гибелта на млади и смели американци в различни точки на света — най-често убивани от хората, които те защищаваха с всички средства, а едновременно с това ги обучаваха да се предпазват и сами. Но това беше потресаващо и не биваше да продължава до безкрайност.

За беда, нещата не се развиваха гладко. Проблемите започнаха почти веднага. Партньорите му в начинанието, и най-вече Сам Кент, умееха да се справят с тях далеч по-добре от него. За разлика от Декър те отдавна бяха свикнали с грешките, водещи до отнемането на човешки живот. Но той се плашеше от тези грешки. И колкото повече ставаха те, толкова по-силен беше страхът, който го обземаше.

Тази вечер бе излязъл да разходи кучето просто за да прогони неспокойните си мисли, макар и само за няколко минути. Но не успяваше, дори веселият Бруин, който го подканваше да си поиграят, не можеше да го разведри.

Най-много се страхуваше от Кент. Когато чу, че е ликвидирал потенциален убиец, той изобщо не се усъмни в думите му. Защото наистина го беше ликвидирал. Това беше предупреждение за самия Декър. Да не си играе с огъня.

Декър всъщност нямаше никакви намерения да си навлича гнева на такива хора. Защото беше виждал с очите си на какво са способни. Като председател на Комисията по разузнаването, разполагаше с далеч повече информация за провежданите секретни операции в сравнение с обикновените конгресмени.

Той знаеше за съществуването на Отдела за секретни мисии към ЦРУ, който използваше уменията на хора като Джесика Рийл и Уил Роби. Знаеше колко са добри в онова, което вършеха. Бяха му докладвали за техните операции, бяха му показвали снимки на труповете, останали след тях.

Телефонът му иззвъня.

Погледна дисплея и простена. Беше той.

Декър се поколеба дали да вдигне, но в крайна сметка реши да приеме обаждането. От страх.

После самочувствието му започна да се възвръща.

Все пак беше председател на една от най-важните комисии във Вашингтон. Разполагаше с лостове за влияние, разполагаше с власт. Спокойно можеше да предложи и по-груба игра на тези хора.

Натисна бутона.

— Ало?

— Трябва да се видим — каза Сам Кент.

— Защо?

— Видя ли историята с онзи влак?

— Какво за нея?

— Били са Рийл и Роби.

— Как разбра?

— Няма значение. Очевидно са направили екип.

Декър нервно преглътна и дръпна каишката на Бруин, който тръгна да гони някаква катеричка.

— При последния ни разговор ти заяви, че подобна възможност е почти изключена. Предполагаше, че са били в центъра на събитията в Арканзас, но се съмняваше, че са започнали да действат заедно.

— Е, очевидно съм сбъркал.

— Този отговор не ме задоволява, Сам. Аз рискувах много и ти добре го знаеш.

— А нима аз не рискувах?

— Не знам. Но по време на същия този разговор ти открито ме заплаши.

— За което ти се извинявам. Но бях подложен на невероятен стрес.

— А аз не бях, така ли?

— Сега трябва да сме единни, Хауард. Дадоха ми ултиматум да открия и да ликвидирам Роби и Рийл.

— Добре. Но как?

— Нуждая се от помощта ти.

— От моята помощ? Какво мога да направя аз?

— Ти си председателят, Хауард. Много можеш да направиш.

— Добре, добре, само се успокой. — Декър се замисли за миг. — Разбира се, че мога да получа информация за реакцията на ЦРУ на последните събития. Там сигурно разполагат поне с приблизителните им координати.

— Точно това ни трябва, Хауард. Да прехвърлим на техния гръб преследването на Роби и Рийл. Ако шикалкавят, притисни ги, настоявай да ти докладват за всяка своя стъпка, докато проблемът не бъде окончателно решен. Кажи им, че държиш да бъдеш информиран за всеки детайл. Ако, или по-скоро когато, локализират двете мишени, ти трябва да си осведомен още преди да изпратят ударния екип.

— За да можеш да изпратиш свой екип, нали?

— Точно така.

— Но защо не оставиш те да свършат тази работа? Така ще бъде по-чисто.

— Защото могат да ги оставят живи, Хауард. И после да ги изслушат какво ще им наприказват.

— Ти… Нима мислиш, че знаят нещо, което може да…

— Да, Хауард. Може да ги насочи към нас. Ние сме в списъка на Рийл. Или поне аз. Но ще бъда наистина крайно учуден, ако ти не фигурираш там. Този въпрос вече го обсъдихме. Никой от двамата не бива да се появява жив във Вашингтон. Разчитаме ти да направиш така, че ЦРУ да ни отведе при тях. Само по този начин ще успеем да свършим работата бързо и относително чисто.

— Но ако те предупредя, най-вероятно ще бъда заподозрян във вмешателство.

— Мисли, Хауард! Те искат да приключат случая не по-малко от нас. За тях той е черна точка, която биха затрупали с толкова много мръсотия, че никой да не открие истината. А сега ми кажи мога ли да докладвам, че се включваш?

— Абсолютно — отвърна без колебание Декър. — Ще направя каквото трябва.

— Благодаря, Хауард. Няма да съжаляваш за това. Ела утре сутринта в кабинета ми, някъде към седем. Така ще имаме време да обсъдим детайлите. Времето сериозно ни притиска.

Кент прекъсна разговора и Декър бавно прибра телефона в джоба си.

Целият трепереше. От страх и съмнения.

Трябва да се справя, направи опит да се стегне той. Трябва да преживея всичко това.

Малкото кученце тичаше насреща му. След него препускаше вече познатата му млада дама, която се опитваше да догони изпуснатата каишка. Той реагира светкавично и успя да я хване, докато кученцето минаваше покрай него.

Задъханата жена спря на крачка-две.

— Това май беше тренировката ви за тази вечер — подхвърли той, подавайки й каишката.

— Много ви благодаря!

— Как се казвате? — подхвърли Декър, оглеждайки безупречната й фигура с опитното око на ценител.

— Стейси. А това мъниче се казва Дарби.

— Здрасти, Дарби — рече Хауард и се наведе да погали кученцето. — Наблизо ли живеете?

Вдигна глава да я погледне, но вместо лицето й видя дулото на пистолет.

— Не — отвърна Стейси. — А вече и ти също.

Куршумът попадна между очите му, придружен от тихото съскане на заглушителя. Декър беше мъртъв още преди тялото му да рухне на земята.

Жената подръпна каишката на кученцето и спокойно се отдалечи.

66

Роби пътуваше в препълнения вагон на метрото, стиснал никелираната тръба над главата си. Беше със слънчеви очила, ниско нахлупена шапка с козирка и качулка над нея.

Влакът спря на следващата станция. Той не реагира при появата на жената, но не я изпускаше от очи.

Никол Ванс също не реагира. Единствената причина да го разпознае беше предварителният им разговор, по време на който той подробно описа дегизировката си, а също така я предупреди точно в кой вагон ще бъде.

Без да бърза, тя започна да си пробива път към него. Повечето пътници около тях бяха забили нос в електронните си книги, сърфираха в мрежата, слушаха музика през миниатюрни слушалки или просто дремеха по седалките.

Ванс спря до него.

— Как си? — попита тихо тя.

— Малко стресиран.

— Заради инцидента в онзи влак?

— Да.

— Как се измъкна?

— Скочих.

— Сам ли? — сбърчи вежди Ванс.

Той поклати глава.

— С кого?

Ново поклащане на главата.

Но тя нямаше намерение да отстъпва.

— Опитвам се да ти помогна!

— А пък аз — да те опазя. Носиш ли я?

Ванс го изгледа, после извади от чантата си вестник и се престори, че чете. Разгърна го едва когато композицията набра скорост. Към една от вътрешните страници беше залепена компютърна флашка. По начин, който позволяваше само на Роби да я види. Той я прибра в джоба си с плавно движение на ръката и се обърна към изхода, но Ванс го хвана за лакътя. Обзе го подозрението, че тази жена е на път да провали всичко.

Но тя остана на място. Само устните й помръднаха.

Успех!

Той кимна леко и започна да си пробива път сред тълпата. Влакът навлезе в следващата станция в момента, в който той застана на вратата. След миг беше на перона. Обърна се и срещна втренчения поглед на Ванс. Не беше трудно да прочете мислите й.

Тя не вярва, че ще оцелея след всичко това.

Аз също, ако трябва да бъда откровен.

Роби се присъедини към Рийл, която го чакаше в наетата кола. Докато се придвижваха по оживените улици, той включи лаптопа и отвори файловете, които му предаде Ванс.

— Нещо интересно? — попита Рийл.

— Събрала ми е всичко, свързано с подозрителни движения в чужбина, обявена степен на тревога или повишаване на бойната готовност, необичайна суматоха на обичайните места.

— И?

— Наблюдава се известна активност на подводниците в Атлантическия океан. Едновременно с това изпращаме още няколко кораба в Персийския залив, вероятно във връзка с иранската криза. Мащабни флотски учения в Тихия океан. Но всичко това е от наша страна. Не виждам нищо от това, което търсим, тоест необичайно придвижване на враговете ни.

— Нищо?

— Чакай малко! — рязко отвърна Роби. — Това съм го виждал по телевизията, но много преди да подозирам каквото и да било, за да мога да направя връзката.

— Какво е то?

— Президентът отлита за Ирландия, за да участва в конференция за борба с тероризма.

— Е, и?

— Не става въпрос само за президента.

— А за кого още?

— Всички лидери на Г-8 — отвърна Роби и вдигна глава. — Кървавият сценарий може да се разиграе далеч по-лесно, ако всички се съберат на едно място.

— Забравяш мерките за сигурност, Роби. А те при всички случаи ще бъдат изключителни. Според мен няма начин да се нанесе удар именно там. Просто няма начин!

— След Единайсети септември предпочитам да избягвам подобни твърдения.

— Но ти каза, че и президентът ще е там. А той не е мишена.

— Да, но само според документа на Уест. А никой не може да гарантира, че те ще се придържат стриктно към него. Може би са решили да видят сметката и на президента.

— Доколкото схващам, лошите са тръгнали по петите ни. Но защо хора от правителството биха пожелали смъртта на президента, по дяволите? Да не говорим, че все още не разбирам защо им е да убиват и лидерите на Г-8.

— Те са предатели. Вероятно са им платили. Подобни неща се случват постоянно.

Рийл не изглеждаше убедена.

— Но тук не става въпрос за улични престрелки, Роби. Говорим за трус с глобални последици. Къде ще си изхарчат парите, ако наистина са им платили? И те живеят на тази планета като всички останали. Не виждам смисъла.

— Ти си тази, която вярва, че „бялата книга“ на Уест лежи в основата на всичко това. Ако си променила мнението си, трябва да ми го кажеш. Още сега.

— Не съм го променила.

— Заради Джо Стокуел?

— Точно така — бавно отвърна тя.

— Но с кого е бил достатъчно близък Стокуел, за да предвиди развоя на събитията?

— Не знам. Но много бих искала да знам. Той ми изпрати достатъчно детайли, за да разбера какво се готви. Включително списък с имена. А след това ми обясни какво точно са замислили, базирайки се на въпросния документ. Разбира се, доколкото е бил запознат с него.

— Той ли ти го изпрати?

— Не. Получих го от друг приятел, който го беше издирил.

— Хубаво е да имаш такива приятели.

— И тъй, летим ли за Ирландия?

— Не виждам алтернатива, след като ударът се планира именно там.

— Ами ако споделим подозренията си с Ванс? Тя може да ги пусне нагоре по веригата.

— Няма да предприемат нищо, преди да се срещнат очи в очи с нейните източници. А тя няма как да им признае, че това сме ние, защото веднага ще я арестуват. По същата причина и ние не можем да направим нищо. Следователно този вариант отпада.

— Разполагаш ли с фалшив паспорт, за който никой не знае?

— Разбира се — каза Роби.

— В такъв случай не виждам причина да не тръгнем за Ирландия.

Роби отново се приведе над компютъра.

— Може би си права.

— Но преди това искам да проверя още нещо — каза Рийл.

— Какво?

— Приятелят — отвърна тя и извади телефона си.

— Къде е този приятел? Можем ли да му се доверим?

— О, да — кимна тя. — Работи в мола.

— В мола? И с какво се занимава?

— С видеоигри на професионално ниво. И с някои други работи.

— Може ли да открие нещо, което да ни бъде от полза?

— Истинското име на Роджър Лисицата. Защото мръсникът трябва да умре, а аз съм тази, която ще дръпне спусъка.

67

В помещението бяха петима. Еван Тъкър.

Синия.

Гюс Уиткъм, съветникът на президента по националната сигурност.

Директорът на ФБР Стив Колуел.

И президентът на Съединените щати.

— Някакви следи към убиеца на Хауард Декър? — попита президентът.

— Все още не, сър — поклати глава Колуел. — Ударът прилича на екзекуция. Открихме куршума, но липсва оръжието, с което е изстрелян.

— И никой нищо не е видял, така ли? — учудено попита президентът. — Но това се е случило в обществен парк, за бога!

— Разследването продължава, но за съжаление, все още не сме открили свидетел.

— Възможно е и да няма свидетели — обади се Тъкър. — Ако ударът е дело на професионалист, той без съмнение е подбрал най-подходящия момент.

— Но с каква цел? — продължи да настоява президентът.

— Може би има връзка с дейността на Декър в Комисията по разузнаването — каза Синия.

— А има ли връзка с убийствата на Гелдър и Джейкъбс? — попита президентът, облегна се назад и започна да оглежда лицата на присъстващите, чакайки отговор.

— Това е твърде вероятно, защото всички са били свързани с разузнаването — отвърна Тъкър.

Президентът закова поглед в лицето на Колуел и процеди:

— А ние нямаме напредък по разкриването на тези престъпления, така ли?

— Имаме известен напредък — смотолеви директорът на ФБР.

— Добре е да го чуем — обади се Тъкър. — Известният напредък винаги е добре дошъл, дори когато е минимален.

Двамата директори се спогледаха.

— Да не забравяме и инцидента във влака на „Амтрак“! — остро се намеси Уиткъм. — Там има опити за прикриване, въпреки че загубите са значителни. — Той замълча за миг и хвърли кос поглед към президента. — Разбира се, стои и неотложният проблем с Джесика Рийл. И с Уил Роби, ако съм разчел правилно чаените листенца… — Очите му се заковаха в лицето на Тъкър. — Той още ли е неоткриваем?

Тъкър кимна, погледна към Синия и отмести очи.

— А знаем ли с какво се занимава, след като е извън обсег?

— Само мога да гадая, Гюс — сви рамене Тъкър.

— Проведох един разговор с Роби — обяви Уиткъм, после с леден глас добави: — Малко преди да се превърне в свободна единица… Той ми разказа някои доста тревожни неща.

От изражението на президента пролича, че знае за какво става въпрос.

— Давай, Гюс — рече той. — Тези неща трябва да се чуят.

— Роби сподели, че Джанет Дикарло е била силно обезпокоена от поредица необясними инциденти в агенцията — добави Уиткъм, закова очи в лицето на Тъкър и остро поясни: — В твоята агенция!

— Какви по-точно? — пожелае да узнае Колуел.

Уиткъм сведе поглед към таблета, който държеше в ръце.

— Изчезнали хора. Мисии, които не би трябвало да бъдат провеждани. Липсващи пари. Липсващо оборудване.

Колуел изглеждаше изненадан, но същевременно и доволен.

— Това са сериозни обвинения — каза президентът.

— Разбира се, че са сериозни — като ехо повтори Колуел.

— Аз съм наясно, че враговете на тази страна са заели позиции съвсем наблизо — продължи президентът и хвърли неприязнен поглед към директора на ФБР. — При това не само в ЦРУ, но и в твоето ведомство!

Колуел моментално се отказа от наеженото си държане.

Президентът отново впери поглед в лицето на Еван Тъкър и каза:

— Отначало реших, че става въпрос за изолиран инцидент. Между другото, трябва да ви напомня, че в момента съм тук и разговарям с вас благодарение на куража и уменията на Уил Роби. Ако той е на мнение, че нещо не е наред, аз също мисля така. Ако е казал, че Дикарло е била обезпокоена, значи това е истината.

— Но въпреки това този човек е тръгнал да действа на своя глава — обади се Колуел.

— Това може да се обясни по няколко начина — отвърна Уиткъм.

— Всяко обяснение ще бъде проблематично, ако той се е съюзил с Джесика Рийл, която е отговорна за смъртта на Джим Гелдър и Дъг Джейкъбс — мрачно отбеляза Тъкър.

Синия му отправи предупредителен поглед, но той продължи:

— Чувам теории, според които Гелдър и Джейкъбс са били предатели. Научих, че неотдавна е бил убит и Рой Уест, бивш анализатор в ЦРУ. Подозира се, че Рийл и Роби са били там.

— А пък ние за пръв път чуваме за подобни спекулации! — остро отвърна Уиткъм.

— Именно защото са спекулации — контрира Тъкър. — Аз не съм наясно кой къде стои в тази работа. Не съм сигурен дали Рийл, Роби, или и двамата заедно са на наша страна или не. Това, което знам, е, че умират хора и за това си има причини. Залогът може да се окаже астрономически, но никой не е в състояние да определи нито конкретните параметри, нито действителната мотивация.

— Ами Декър? — тихо попита Уиткъм. — И той ли е бил замесен? Още един предател, ликвидиран от Рийл?

— Не знам — притеснено поклати глава Тъкър. — Просто не знам!

— Според Роби именно Джесика Рийл е спасила него и Дикарло в онази нощ. Тя е била контраснайперистът, оставил всичките онези гилзи. Ако наистина е така, много трудно бих приел, че тя е предател.

— Но ако е застреляла Джейкъбс и Гелдър, тя е най-малкото убиец! — остро отвърна Тъкър, после, очевидно съжалил за избухването си, по-спокойно добави: — За предателите си има съд. Не може да дебнеш и да разстрелваш хората само защото подозираш, че са извършили нещо нередно.

— Но всички виждаме, че все пак се случва — каза Уиткъм. — Лично аз не съм готов да съдя Рийл толкова строго, в случай че тези хора наистина са предали родината си. Още повече че нито в досието на Рийл, нито в това на Роби има някакви доказателства, че самите те са станали предатели.

— Но същото важи за Джим Гелдър и Дъг Джейкъбс — намеси се Тъкър.

— Вземам си бележка — кимна президентът. — Но ще прекосим този мост само ако или когато стигнем до него. Засега ще насочим усилията си към решаване на проблема, което означава да открием по най-бързия начин Роби и Рийл. Ако все пак се окаже, че по някакъв начин работят за нас, тяхното съдействие ще е безценно за изясняване на ситуацията.

— А ако работят срещу нас? — попита Тъкър.

— В такъв случай съдбата им е решена — отсече президентът и огледа лицата на присъстващите. — Някакви възражения?

Такива нямаше и президентът се надигна.

— По-късно днес отлитам за Ирландия, но искам да ме държите в течение. Това е най-важният ни приоритет. Никакви решения, преди да бъда уведомен, ясно?

Присъстващите закимаха.

Президентът тръгна към вратата, отворена от агента на Сикрет Сървис.

Останалите го изпратиха със ставане на крака.

Уиткъм седна пръв, другите го последваха.

— Каква всъщност е нашата позиция във всичко това, Гюс? — попита Тъкър.

— Президентът беше изключително конкретен, Еван — леко изненадано отвърна съветникът.

— Да, по въпросите, които бяха обсъдени. Но други изобщо не бяха засегнати.

— Мисля, че отговорите се подразбират, но все пак ще ти подам един жокер — ако проблемът не бъде решен по задоволителен начин, ще последва търсене на отговорност.

Съветникът изгледа последователно Тъкър, Колуел и Синия, след което натъртено повтори:

— Пълна отговорност!

— С колко време разполагаме? — попита Колуел.

Уиткъм се изправи в знак, че заседанието е приключило.

— С почти никакво.

68

Рийл и Роби слязоха от наетата кола, разделиха се и влязоха в мола през различни врати.

Комуникираха с помощта на портативни радиостанции, включени на защитени честоти. Роби беше настоял да действат като по време на операция, а Рийл охотно прие. По принцип не очакваше проблеми, но беше наясно, че нещата рядко се случват перфектно.

Роби знаеше, че това е едно добро житейско правило. Перфектността бе рядък гост при операциите на терен.

Тя крачеше по главния коридор на мола. В ранния следобед посетителите бяха малко, но това скоро щеше да се промени.

Целта й беше „ГеймСтоп“, който се намираше в източния край на мола.

— Десет крачки до обекта — обяви в микрофончето Рийл. — Ще ти дам сигнал, после тръгвам на запад, към тоалетните.

— Разбрано — отвърна Роби.

Той се намираше на горното ниво, нахлупил качулката ниско над челото си. Очите му проследиха Рийл, която подмина „ГеймСтоп“ и докосна брадичката си с пръст.

Усмихна се. Едно време и той беше използвал същия сигнал. Рийл изчезна към тоалетните.

Минута по-късно вниманието му беше привлечено от нисък и кльощав младеж с черна тениска, който излезе от „ГеймСтоп“ и последва Рийл.

В следващата секунда пръстите му стиснаха ръкохватката на пистолета, пъхнат в джоба му.

На терена се бяха появили два екипа.

Единият се приближаваше от изток, а другият от запад.

Беше виждал десетки такива през годините. По принцип изглеждаха различно, но за хора като него винаги бяха еднакви.

Тези очевидно не бяха отчели присъствието му. Той беше играчът с уайлд кард, като в тениса. И възнамеряваше да се възползва максимално от своя статут.

— Два подозрителни екипа в твоя посока — каза той в микрофона. — От изток и от запад. Идентични на вид, въоръжени и оборудвани с радиостанции за бърза координация.

Това беше един от начините за идентифициране на ударните екипи.

Миниатюрните слушалки в ушите им.

Неговата беше скрита под качулката, но онези долу явно бяха решили да не си правят този труд.

Което беше грешка.

— Разбрано — долетя спокойният отговор на Рийл. — Ще направя каквото мога.

— На твое шест часа`.

— Разбрано.

Секунди я деляха от вероятна престрелка, за да успее изобщо да се измъкне навън, но въпреки това гласът й звучеше така, сякаш просто е тръгнала да използва тоалетната.

Роби не беше очаквал нещо различно.

Полетя надолу по ескалатора, вземайки по три стъпала наведнъж. Скочи на приземния етаж и затича колкото го държат краката.

Единият от вражеските екипи вече се придвижваше към тоалетните в дъното. Другият беше на две крачки от тях.

— ФБР, останете на място! — изкрещя Роби.

Но мъжете не останаха на място. Той беше отправил предупреждението със слабата надежда, че може да се окажат представители на властта.

Но те не бяха такива.

Първата работа на служителите на реда в подобни ситуации е да се идентифицират. Размахват значки и служебни карти и крещят имената на службите, които представляват. Няма ченге, което да не се страхува, че може да бъде простреляно от своите или обратно — да стреля по свои.

Тези обаче мълчаха. Изпод саката им се появиха единствено пистолетите.

Роби ги изпревари и стреля пръв. Куршумът улучи коляното на най-близкия, той изкрещя и рухна на пода, изпускайки пистолета си. Един противник по-малко. Простреляното коляно е толкова болезнено, че дори твърди като скала мъже остават да лежат на място и реват като бебета.

Вторият отвърна на огъня. Куршумът разби голямата саксия, пред която Роби стоеше само преди миг. В момента обаче се намираше малко встрани от нея, приклекнал и готов за стрелба. Гърлото му пареше от киселините, които се надигаха от стомаха му. Нормална реакция на организма, когато някой стреля по теб. Независимо колко често се е случвало това. Изпитваше и страх, което също беше нормално за човек в неговото положение. Но не и паника — ключовата разлика между онези, които оцеляват, и останалите.

Мъжът насреща му нямаше да получи втори шанс да натисне спусъка. Просто защото куршумът не беше насочен в коляното му, а право между очите.

Роби се изправи и хукна. Зад него се разнесоха изстрели и това го накара да спринтира още по-бързо.

— Рийл? — прошепна в микрофона той. — Чуваш ли ме, Рийл? Добре ли си?

Малко преди ъгъла намали ход и стисна пистолета. После се закова на място.

На пода сред локви кръв лежаха три трупа.

Роби се увери, че и тримата са мъже, и изпусна въздишка на облекчение.

Но защо трима?

В следващия миг му просветна. Приятелят от магазина за електронни игри.

Рийл надникна иззад насрещния ъгъл с пистолет в ръка.

— Добре ли си? — извика той и светкавично огледа тялото й.

Тя кимна, но не каза нищо. Взираше се в трупа на приятеля си.

Зад гърба на Роби се разнесоха викове. Вероятно охраната на мола.

Това беше последното нещо на света, от което се нуждаеха в момента. Той нямаше да стреля срещу някой невъоръжен младеж или пенсионирано ченге.

— Трябва да изчезваме.

— Знам — равнодушно отвърна тя.

— Веднага!

Зад гърба й се виждаше двукрила врата. Която най-вероятно водеше извън сградата.

Когато отново се обърна към Рийл, тя се беше навела над мъртвия си приятел и отместваше кичур коса от лицето му.

— Съжалявам, Майк — долетя сподавеният й глас.

Той се стрелна към нея, сграбчи ръката й и я задърпа след себе си. Миг по-късно изрита двукрилата врата, спря и се огледа.

Намираха се в някакъв склад.

— Казвай накъде! — нетърпеливо извика той.

Рийл сякаш не го чу.

— Джесика! — изръмжа той и я обърна към себе си. — Знаеш ли как да се измъкнем от тук?

Тя тръсна глава да излезе от вцепенението и махна наляво.

— Натам. Ще излезем от източната страна. Следвай ме. Скоро се озоваха извън мола и бързо се насочиха към покрития паркинг. Минута по-късно вече бяха в колата. По всичко личеше, че са успели да се измъкнат.

Но само докато до слуха им не достигна свиренето на движещи се с висока скорост гуми.

Подкреплението на мъртъвците.

Което се приближаваше наистина бързо.

— Внимавай! — изкрещя Роби.

За друго просто нямаше време.

69

Рийл светкавично даде на заден и се насочи директно към джипа. Роби се стегна за удара, но той така и не дойде.

За миг успя да зърне предната решетка на джипа, която сякаш се канеше да глътне задницата на тяхната кола. Но Рийл бе завъртяла волана само колкото да се промъкне в тясната ивица между джипа и бетонната колона.

После направи завъртане на 180 градуса, включи на преден и рязко натисна газта. Върху бетонната настилка на гаража останаха черни следи от гумите й. Колата се стрелна към изхода, разминавайки се с цяла върволица автомобили, навлизащи в паркинга на мола.

Рязко нави волана наляво, прекоси осовата линия и скочи на газта. Купето се разклати, колелата пометоха дълга редица оранжеви конуси. Рийл направи остър завой надясно.

Роби едва успя да си сложи предпазния колан. Пистолетът беше в ръката му, но нямаше по какво да стреля.

Пред тях трафикът беше оживен, но само в едната посока. За съжаление, тяхната. Рийл реши проблема, като превключи на британски стил, прехвърляйки се в другото платно.

Не след дълго се измъкна от задръстването и тръгна да пресича насрещния трафик по диагонал, без да обръща внимание на червения светофар. Успя някак да си проправи път до първата пресечка вляво, като в хода на този процес изгуби един от тасовете на джантите. После натисна педала до дъно и се върна в дясното платно.

Вече отвсякъде се чуваше вой на сирени.

— Добре сме — промърмори Роби, след като се обърна да погледне назад. — Можеш да намалиш, за да не правим впечатление на ченгетата.

Тя вдигна крак от газта, изчака за миг на знака стоп, а след това се смеси с движението. Броени минути по-късно излязоха на някаква магистрала и полетяха по нея със сто и десет километра в час.

— Съжалявам за приятеля ти — каза Роби, докато прибираше пистолета си.

— А аз съжалявам, че продължаваш да го повтаряш — рязко отвърна тя.

— Кой беше той?

— Казваше се Майкъл Джофри, а аз съм виновна за смъртта му.

— Наистина ли? — погледна я той. — Защото останах с впечатлението, че онези го застреляха случайно, докато се целеха в теб.

— Не проверих за наблюдателен екип, Роби. Знаех, че трябва да има такъв, при това законен. Винаги проверявам, но този път пропуснах.

— Как се случи това?

— Куршумът на единия рикошира в някакъв контейнер за боклук и улучи Майк в окото. Беше мъртъв още преди да падне.

— А след това?

— Гръмнах мръсниците. По един куршум за всеки. Не бяха нищо особено. Появиха се тичешком, сякаш изобщо не очакваха, че някой може да отвърне на огъня им. Глупаци.

— Всъщност и моите не бяха нищо особено — отбеляза Роби.

— Чудя се защо — обърна се да го погледне тя.

— Може би най-добрите им хора са вече в Ирландия — отвърна той и се наведе да включи радиото. — Дай да видим дали ще кажат нещо за стрелбата в мола.

Не казаха нищо. Но една друга новина привлече вниманието им. Говорителят наблегна на детайлите, макар че те съвсем не бяха много.

После дойде ред на останалите новини. Роби изключи радиото и втренчено я погледна.

— Някой е видял сметката на Хауард Декър!

— Разчистват терена, Роби — рече тя. — Мръсниците планират не само да реализират налудничавия си план, но и да се измъкнат невредими. Но няма да стане! Защото възнамерявам да им вкарам по един куршум между очите. На всички до един. Ще стрелям по тях, докато ми свършат патроните.

Той протегна ръка и докосна рамото й.

— Какво правиш? — учудено го погледна тя.

— Съжалявам за Майк. Можем да отидем някъде, докато ти мине. А що се отнася до Гуен…

— Няма да оплаквам никого! — прекъсна го тя.

— Мисля, че имаш нужда от това — меко рече той.

— Не ме познаваш. По-добре остави жалейките на някой, който си пада по тях. Аз съм убиец, Роби. Около мен непрекъснато умират хора.

— Които обикновено не са твои приятели, Джесика.

Тя понечи да каже нещо, но думите заседнаха в гърлото й.

— Не се правя на утешител — добави той. — Когато пристигнем в Ирландия, няма да имаш време да прочистиш главата си от подобни мисли. Тоест или участваш на сто процента, за да мога да разчитам на теб, или ме сваляш на първата отбивка, защото ще бъдеш безполезна за мен.

— Веднъж вече ми приложи този номер, Роби — премигна Рийл.

— Да, в Йемен. Когато загубихме Томи Билъпс. Ти започна да се самообвиняваш. Или по-точно, изчезна от погледа ми за около половин час.

— Докато не ми срита задника.

— Екипът си е екип, Джесика. А в нашия членуват само двама души. Раздвоената къща е скапана работа. Което в нашия случай означава, че сме мъртви.

Тя бавно напълни дробовете си с въздух, изпусна го и каза:

— Вече съм добре, Роби.

— Превърни гнева си в нещо, което ще ни гарантира победа в схватката с тези мръсници, Джесика. Само това искам дати кажа.

— Знам. Имаш право.

Изминаха следващите няколко километра в мълчание.

— Това е причината винаги да си номер едно — промълви след известно време Рийл.

Той се обърна да я погледне.

— Никога не позволяваш на емоциите да вземат връх, Роби — поясни тя. — Никога! Ти си машина. Всички споделят това мнение.

Той сведе поглед към дланите си. Беше смутен от думите й.

Защото не отговаряха на истината.

Бръкна в джоба на якето си и докосна ръкохватката на пистолета. Не за късмет. Никога не правеше нещо, за да предизвика късмета.

Това беше талисманът му. Предпочитаното оръжие. Аз съм убиец.

Но и човешко същество.

Проблемът е, че не мога да бъда и двете едновременно.

— За какво мислиш? — погледна го Рийл.

— Нищо важно — смотолеви той.

70

В тримоторния „Дасо Фолкън“ можеха да се настанят удобно дванайсет пътници.

Но тази нощ те бяха само двама.

Рийл седеше на последното кресло в дъното на салона.

А Роби беше до нея.

Зад тях нямаше никой. И двамата предпочитаха да няма хора зад гърба им.

— Как уреди този полет? — попита той.

— Притежавам макар и нищожна част от акциите на компанията. Така има далеч по-малко проверки и много повече лично пространство. — Тя се обърна да го погледне. — А ти за какво си харчиш парите?

— Нали помниш къщичката в гората? Останалото е в банката и ми носи отрицателна лихва.

— Пестиш за пенсия? За златните години?

— Съмнявам се — поклати глава той. — А знаеш ли, че те могат да проследят собствеността ти?

— Акциите не са на мое име, а на името на руски милиардер, който отдавна е забравил бройката на самолетите и яхтите, които притежава. А делът ми е толкова минимален, че никой не би му обърнал внимание.

— Умно.

— Ще видим колко е умно, когато стигнем в Дъблин.

— Аз направих някои проучвания.

— Пак ли чрез твоята приятелка Ванс?

— Никога не е излишно Бюрото да направи нещо за теб.

— Не ти ли зададе въпроси?

— Не, макар че бяха в главата й.

— И какво откри?

— Охраната е почти същата както преди. С две нови попълнения.

— Какви?

— На първото заседание са поканени и лидери извън Г-8, вероятно за демонстрация на глобалното сътрудничество.

— Кои по-точно?

— Предимно от страни с пустинен климат.

— Да не са се побъркали?

— Поне те не мислят така.

— Нали знаеш какво върви с подобни лидери?

— Личната им охрана, разбира се.

— Чиято благонадеждност е вътрешно проверена, а ние трябва да приемем, че са такива, за каквито се представят.

— Точно така.

Рийл извърна глава към прозорчето, отвъд което се простираше безбрежното небе — абсолютно пусто, тъмно и някак застрашително на височина от почти дванайсет хиляди метра.

— Искаш ли питие? — попита тя и се изправи с намерението да отиде към барчето в предната част на кабината.

— Не — отвърна Роби.

— Кажи ми, ако промениш мнението си.

Минута по-късно тя се върна обратно с чаша водка и тоник.

В същия миг самолетът попадна в зона на лека турбуленция и тя вдигна чашата, за да не я разлее. После отпи глътка и погледна към екрана на лаптопа на Роби.

— В багажното ни чака цяла торба с оръжие — каза той. — Как ще го прекараме през митницата?

— Руските милиардери рядко подлежат на митническа проверка. Същото важи и за техните съдружници. Процедурата е силно съкратена и повърхностна.

— Кажи ми още веднъж как успя да организираш всичко това.

— Не бях ли достатъчно ясна? — вдигна вежди тя.

— Сигурна ли си, че въпросният милиардер не представлява заплаха за сигурността?

— О, той обича Америка. Обича свободния пазар и капитализма като цяло. Той е наш съюзник. Няма никакъв проблем да ни осигури частен самолет и да прекара арсенала ни през митницата.

— Трябва да призная, че съм впечатлен от огневата мощ, с която разполагаш — каза Роби.

— За съжаление, едва ли ще бъде достатъчна. Насреща ни са твърде много хора.

— Значи трябва да сме по-умни и по-пъргави.

— Лесно е да се каже.

Той погледна чашата в ръката й.

— Вече искаш питие, а? — подхвърли тя.

— Май да — кимна той. — Ще отида да си сипя.

— Нека аз — спря го тя. — Това е един от редките шансове да се представя като домакиня.

Той остана да гледа след нея. Трудно му беше да си представи Джесика Рийл в ролята на домакиня.

Минута по-късно тя чукна чашата си в неговата.

— Нещата ще продължават да са сложни дори и след като приключим тази мисия.

Роби отлично разбираше накъде бие.

Отпи една глътка и се зае да обмисля отговора си.

— Май си права.

— Ще повярваш ли, ако ти кажа, че в момента изобщо не ми пука?

— Защо не? Това не променя нищо.

— И тъй, ще ме убиеш ли, или само ще ме плениш?

— На практика получих противоречиви заповеди. Едните настояват за ликвидиране, а другите за плен.

— Но ако бъде плен, бих могла да направя публични изявления. Да споделя неща, които те не искат да чуват. Ще имам право да говоря свободно, ще имам право на юридическа защита. Всичко това ме кара да си мисля, че убийството е единствената ти възможност.

Роби отпи нова глътка и посегна към купичката с ядки, която Рийл донесе заедно с питието му.

— Нека първо да оцелеем в Дъблин — рече той. — Винаги ще имаме време да се върнем на този въпрос.

Рийл пресуши чашата си.

— Вероятно си прав — кимна тя.

Той я погледна изпитателно. И двамата знаеха, че това е лъжа. Прелетяха още стотина километра в пълно мълчание. Атлантическият океан кипеше и се пенеше някъде далече долу, разбунен от фронт на ниско атмосферно налягане.

— Знаеш ли какво изпитах, когато натиснах спусъка срещу Джейкъбс? — обади се най-после Рийл.

Той поклати глава.

— Абсолютно нищо — рече тя. — Никакви емоции, които да са по-различни, отколкото при други подобни случаи. Очаквах, че ще изпитам нещо ново, защото той беше участвал в убийството на Джо. Усещане, че съм отмъстила или дори че съм раздала справедливост.

— А при Джим Гелдър? — попита Роби. — Какво изпита, когато го уби?

— Според теб какво би трябвало да изпитам?

— Не съм човекът, който може да отговори на този въпрос — сви рамене Роби.

— Напротив, точно ти си човекът. Но нека те попитам нещо друго.

Той присви очи и зачака. Започваше да се чуди докъде ще ги отведе този разговор.

— Ти не натисна спусъка, когато би трябвало да го направиш. Как се почувства в онзи момент?

— Но мишената все пак умря.

— Не те попитах това. Как се почувства?

Роби не отговори веднага. Истината беше, че правеше всичко възможно да не мисли по въпроса.

Как съм се почувствал?

— Освободен? — помогна му Рийл.

Той сведе поглед. Точно тази дума се беше появила в съзнанието му.

Рийл явно усети това, но се отказа да го притиска.

— Още едно питие? — попита тя, забелязала празната му чаша. Долови колебанието му и добави: — Казах ти, че се чувствам като домакиня, Роби. Вероятно ще ми писне още преди да се приземим. Затова се възползвай, докато е време.

Рийл взе чашата от ръката му, остави я на подноса и погледна часовника си.

— До приземяването разполагаме точно с три часа и четирийсет и една минути.

— Е, и? — попита малко объркано Роби, свел поглед към празната чаша.

После изведнъж му стана ясно, че тя изобщо няма предвид още едно питие. Очите му леко се разшириха.

— Мислиш, че моментът е неподходящ? — рече тя в отговор на въпросителния му поглед.

— А ти?

— Ние с теб и друг път сме обсъждали този въпрос. За хормоните, които те обладават преди смъртоносните ситуации с много стрелба. Рецепта, че ще се случи нещо. Какво ще кажеш?

— Ще кажа, че въпросните хормони не бива да са част от това. Никога!

— „Не бива“ не означава, че не биха могли да бъдат.

— В такъв момент?

— Не, на практика моментът е абсолютно подходящ.

— Защо?

— Защото и двамата знаем, че няма да оцелеем в Ирландия. Те са наясно, че си се присъединил към мен, и няма да ти дадат шанс за оцеляване. А в числено отношение са много повече от нас. Не ни трябва цяла стая с аналитици, за да дешифрираме тази проста констатация. Аз знам, че ще умра, съжалявайки за много неща. Но не искам това да е част от тях. А ти?

Тя стана и протегна ръка.

— А ти? Леглото отзад е изключително удобно.

Роби погледна протегнатата й ръка и бавно отмести очи.

Без изобщо да помръдне от мястото си.

Рийл прибра ръката си.

— Ще се видим в Дъблин — промълви тя и тръгна към частната кабина в края на салона.

— Това няма нищо общо с теб, Джесика — подвикна след нея той.

Тя се закова на място, но не се обърна.

— Има друг човек, така ли? Може би Ванс?

— Не.

— Изненадана съм, че изобщо си намерил време за друга.

— Тя вече не е между живите.

След тези думи Рийл се обърна.

— Случи се наскоро — промълви той.

Рийл се върна на мястото си.

— Искаш ли да поговорим за това?

— Защо? Сама каза, че аз съм машина и нищо повече.

Тя докосна гърдите му с длан.

— Машините нямат туптящо сърце. Ти не си машина. Не биваше да казвам подобно нещо. Искам да ми разкажеш. Разбира се, ако имаш желание.

— Сигурна ли си?

— Няма какво друго да правя през следващите три часа и… — Тя погледна часовника си. — И трийсет и осем минути.

Самолетът продължаваше полета си.

А Роби започна да говори за младата жена, която беше завладяла сърцето му, а след това едва не му беше отнела живота, защото се бе оказала врагът.

В отговор той беше направил единственото, което умееше.

Да я убие.

Това беше нещо, което можеше да разбере само човек като Джесика Рийл.

71

Сам Кент беше готов за действие.

Беше си взел двуседмичен отпуск от ССВР, където по принцип не се натрупваха купища дела. Там присъдите се издаваха бързо и можеха да минат без него.

Събра малко лични вещи в един сак и целуна за сбогом жена си и децата.

Това не беше необичайно. Кент често заминаваше без много обяснения. Съпругата му приемаше, че това е навик от миналото му, за което той избягваше да говори.

Но този път не ставаше въпрос за неговото минало, а по-скоро за бъдещето му. Или по-точно казано, дали изобщо щеше да има бъдеще.

Джейкъбс, Гелдър, а сега и Декър бяха мъртви.

Кент си даваше сметка, че трябва да жонглира много внимателно, за да не сподели съдбата им. Защото вече имаше врагове и от двете страни.

Рийл и Роби бяха сред най-опасните, но въпреки това той не мислеше толкова за тях, колкото за противника си от другата страна. Единственият начин да се измъкне беше да направи така, че планът им да успее. Или поне неговата част. После нещата излизаха от прекия му контрол — и никой не би имал право да го обвинява в случай на провал.

Най-после беше получил шанс да се върне на полева работа след дългите години, прекарани зад бюрото. Отдавна беше наясно, че бездействието бавно го убива. Беше изпитал огромно удоволствие да ликвидира онзи идиот Антъни Зим. Тъкмо това му липсваше.

Той пристигна на летището и вкара колата си в паркинга за продължителен престой. Нощта беше чудесна. Ясно, обсипано със звезди небе, лек вятър. Полетът обещаваше да е хубав. Но след кацането трябваше да се мобилизира, защото имаше да свърши куп подготвителна работа.

А от подготвителната работа зависеше успехът или провалът. При добро планиране оставаше само точното изпълнение на указанията. Дори наложилите се в последната минута промени се реализираха по-лесно, когато човек разполагаше с точен и добре обмислен план.

В сака му нямаше оръжие. Този път не се нуждаеше от него, защото не беше изпълнител, а мозък на операцията.

Това го натъжаваше малко, но той беше достатъчно трезв, за да си дава сметка, че на неговата възраст е длъжен да се откаже от доста неща. А когато операцията приключеше, бъдещето щеше да е колкото ясно, толкова и несигурно. Ясно за онези, които знаеха какво предстои да се случи. И доста мрачно за всички останали. Гърбът му потръпваше от електрическите вълни на възбудата, примесени с ужас. След тази операция светът със сигурност щеше да се промени. Към по-добро, както силно се надяваше.

Той взе автобуса за терминала, показа паспорта си, предаде багажа, мина през граничната проверка и се насочи към чакалнята за международни полети.

Непредвидените участници бяха ясни.

Роби и Рийл.

За него нападението в мола беше напълно достатъчно доказателство. Четирима професионалисти, пометени от двама, които бяха далеч по-добри от тях.

Една битка беше загубена, но не и войната.

Главната цел на операцията в мола беше отстраняването на източника на Рийл. Разчистването след нея им донесе доста неприятности. Новината зае челно място в емисиите, а ФБР и МВС се озоваха в една въртележка, в която със сигурност щеше да им се завие свят, докато истината не ги захапеше за задника. Дори без да подозират за съществуването й.

Кент показа членската си карта за летищния клуб и седна на бара. Поръча си портокалов сок и крекъри със сирене. В повечето случаи летеше с частен самолет, но този път и гражданската авиация щеше да свърши работа. Зад широките витрини се движеха големи реактивни лайнери, които се отделяха от ръкавите, поемаха към пистата и няколко минути по-късно вече бяха високо в нощното небе.

Скоро щеше да дойде и неговият ред.

Запита се къде ли бяха Роби и Рийл в този момент.

Може би на път за същото място, закъдето бе тръгнал той.

Дали бяха отгатнали накъде вървят нещата, в които им предстоеше да се забъркат? „Бялата книга“ съдържаше ключова информация, но без да посочва конкретна мишена. Беше по-скоро сценарий за основните играчи. А останалите парченца от мозайката, които Рийл и Роби биха могли да подредят, нямаше да им помогнат да разгадаят целия замисъл.

Ако Рийл беше успяла да изтръгне от Рой Уест онова, което й трябваше, тя нямаше да се обърне за помощ към покойния Майкъл Джофри. За късмет, човекът над Кент се беше досетил за връзката между тях и веднага изпрати екип, който да го ликвидира.

Единственият пропуск беше, че хората му не бяха отчели присъствието на Роби. Разбира се, въпреки това можеха да очистят Рийл, но за съжаление, и това не се случи.

Един час по-късно обявиха неговия полет. Той се качи на борда с последните пътници, използвайки времето си, за да огледа внимателно всеки, който се насочва към самолета. По всичко личеше, че свободни места няма да има. Но това беше нормално, защото този маршрут се използваше доста интензивно.

Щеше да се опита да поспи, но се съмняваше, че ще успее. Трябваше да обмисли твърде много въпроси.

Телефонът му иззвъня в момента, в който се отпусна на седалката.

Погледна дисплея, върху който се беше изписала една-единствена дума: Късмет.

Прибра апарата, без да отговаря.

Какво можеше да напише? Благодаря?

Закопча колана си и смъкна облегалката. После извади снимката от портфейла си.

Другият му живот. Семейството му. Красива млада съпруга, очарователни деца. Които живееха в най-хубавия дом в най-добрия квартал и разполагаха с достатъчно пари, за да бъдат щастливи. И той би могъл да е при тях. И да се забавлява с хлапетата. А може би да прави секс с жена си и след това да се оттегли в кабинета си с чаша отлежало уиски и интересна книга. Би могъл да прави всичко това до края на дните си. Да бъде изключително доволен и дори еуфоричен.

Но вместо това беше тук, на борда на един самолет, който щеше го отведе към поредната мисия. За да рискува отново живота си за нещо много по-велико.

Погали снимката на жена си.

Жената на съседното кресло забеляза това и се усмихна.

— И аз правя същото — каза тя. — Семейството ми липсва всеки път когато пътувам.

Кент отвърна на усмивката й и се обърна настрани.

Няколко минути по-късно самолетът се втурна по пистата и излетя.

Кент беше летял на какво ли не — от хеликоптерите над виетнамската джунгла, където всяко дърво сякаш осигуряваше укритие за виетконгците, дебнещи да ги свалят, до луксозните презокеански лайнери 747, които му предлагаха изтънчен лукс, докато го пренасяха на другия край на света.

Но независимо с какво беше летял, той стъпваше на земята с единствената мисъл, че ще му се наложи да убива. И това се случваше доста често.

Кент разгърна вестника и погледна снимката на първа страница.

От нея го гледаше усмихнатото лице на Хауард Декър. С блеснали, изпълнени е радост очи. До него беше съпругата му. Очевидно присъстваха на някакво много важно събитие, което изискваше суперскъпи официални тоалети за дамите и фракове за господата, в които повечето от тях приличаха на пингвини.

Но в действителност Декър лежеше върху някоя метална маса във вашингтонската морга, а част от главата му липсваше. Никога повече нямаше да се усмихва.

Кент не знаеше нищо за нападението, но по принцип беше съгласен е тази екзекуция. Теренът трябваше да бъде разчистен.

Ето че наближаваше краят на всичко това. Нищо и никой не можеше да попречи на желания резултат. Планирането бе отнело твърде много време. Много бяха и препятствията, които трябваше да бъдат преодолени. Защото залогът беше огромен.

Наближаваше неделята на Супербоул, финалът на сезона в Националната футболна лига. Край на истериите.

Проклетият мач просто трябваше да се изиграе.

72

Дъблин се оказа истинска крепост. И двамата бяха единодушни по този въпрос, въпреки че се намираха там по-малко от двайсет и четири часа. През това време опитаха всичко възможно, за да открият пробив в охраната на периметъра, отцепен за конференцията на Г-8, но без успех.

Намираха се в хотелската стая на Роби, от която се разкриваше гледка към река Лифи. Той стоеше до прозореца с бинокъл в ръце и наблюдаваше хотела, в който се провеждаше срещата на високо равнище. По всичко личеше, че охраната е доста по-многобройна от участниците в нея.

— Какво ще кажеш за делегациите извън Г-8? — попита той, сваляйки бинокъла.

Рийл седеше на един стол до вратата.

— По принцип са изолирани — отвърна тя. — А твоята Ванс е получила грешна информация. Охраната на тези хора също е осигурена от Г-8 без участието на собствените им гардове.

— И те са се съгласили?

— Не са им оставили избор. Или приемат, или си остават у дома.

— Значи, ако има удар, той ще бъде дело на Запада.

— Не е задължително. Какво пречи да е терористична атака, организирана от хора, които нямат нищо общо с конференцията? Може би в момента в Дъблин действа някоя клетка…

— Нещо определено не е наред — поклати глава Роби. — Просто го усещам.

— И аз имам същото чувство.

Той седна на леглото и се обърна да я погледне.

— Значи пропускаме нещо.

— Това е ясно, но какво?

Той се изправи.

— Къде отиваш? — попита тя.

— Да открия какво сме пропуснали.

Роби излезе от хотела. Петнайсет минути по-късно се озова в района на конференцията. Периметърът на охраната беше гъст и многопластов. Никой не можеше да премине през него без съответната акредитация.

Двама души излязоха от сграда, която се намираше вътре в периметъра. Носеха костюми и чалми. Не взеха служебна кола, нито такси. Просто тръгнаха пеша. Роби стигна до заключението, че са част от някоя делегация извън Г-8.

Огледа ги, докато минаваха покрай него, а след това реши да ги проследи. От това може би щеше да излезе нещо, а може би не. Но така или иначе, в момента той не разполагаше с нищо.

Мъжете влязоха в близкия хотел и се насочиха към бара. Религията им забраняваше алкохола, но мнозина от тях нарушаваха тази забрана, когато напуснеха своята страна. А по света имаше много малко по-добри места за утоляване на жаждата от тези в Дъблин.

Двамата получиха питиетата си и седнаха на една маса до прозореца. Роби си поръча халба бира и седна на съседната. Пъхна миниатюрните слушалки в ушите си, а смартфона остави на масата. Отпи глътка бира и започна да подслушва разговора, поклащайки глава в такт с въображаемата музика.

Мъжете разговаряха тихо на арабски. Нямаха никаква причина да подозират, че някой от местните жители разбира езика им. В деветдесет и девет процента от случаите щяха да са прави. Но не и в този.

Двамата бяха участници в конференцията, но не разговаряха за Г-8. Скоро в Канада се откриваше друга конференция. В малко градче, близо до Монреал. Роби беше мярнал кратката новина по телевизията. Мястото изглеждаше странно за арабска среща на високо равнище, но в предложението на канадците не липсваше логика. Провеждането на преговори на неутрална територия, максимално отдалечена от насилието и конфликтите в Близкия изток, имаше далеч по-големи шансове за успех. Поне такава беше официалната линия. Освен това канадското правителство поемаше всички разноски — една проява на добра воля от страна на Запада да работи с арабските страни. По политически причини Съединените щати не участваха в тези преговори, но в качеството си на най-близък техен партньор Канада без съмнение се радваше на пълната им подкрепа.

Във въпросната конференция щяха да участват лидерите на най-големите арабски държави, които щяха да се съберат на едно място, за да обсъдят начините за мирно развитие на региона, а не чрез насилие, както се бе получило при Арабската пролет. Двамата на съседната маса не бяха сред участниците, но познаваха отлично повечето от тях. И бяха на мнение, че конференцията няма да стигне до важни решения. Единият се разсмя и подхвърли, че когато нещата опират до разпределение на властта, мюсюлманите са точно толкова несговорчиви, колкото и представителите на Запада. После се заеха да обсъждат лидерите, които ще бъдат там. Някои от тях харесваха, а на други пожелаваха скорошна смърт.

Не след дълго довършиха питиетата си и станаха. Роби би могъл да ги проследи, но не виждаше причина да го прави. За него беше много по-добре да остане на място и да обмисли чутото. Отпи глътка бира и закова поглед в отсрещната стена.

Лидерите на Г-8 бяха главната цел на удара според апокалиптичния сценарий на Рой Уест. Роби и Рийл бяха стигнали до заключението, че хора вътре в Съединените щати са помогнали на враговете на Г-8 да планират нападението в Дъблин. С цел да ликвидират лидерите на най-силните страни в света и да предизвикат всеобща паника. В това имаше логика. Но разговорът между двамата араби в бара го накара да преосмисли тази версия.

Конференция в Канада с участието на лидери от много арабски страни.

Мислите му бавно се насочиха към удара, който Джесика Рийл така и не бе осъществила.

Ахмади. В Сирия. Според мнението на Синия целта на САЩ била да му попречат да дойде на власт, за да може тази власт да бъде предадена в ръцете на по-сговорчиви фракции.

Роби остави бирата си на масата. Докато пенливата течност се спускаше към стомаха му, мислите му изведнъж се избистриха.

Това беше грешката им. Бяха повярвали, че организаторите на всичко това ще следват стриктно апокалиптичния сценарий на Уест. Но това беше чиста теория, а не факт. Удар щеше да има, но не срещу представителите на Г-8, които бяха охранявани прекалено добре.

Но можеше ли да се каже същото за срещата на арабските лидери, събрали се в малкото градче, близо до Монреал? Там те щяха да бъдат като риби в аквариум. Отстраняването им с един удар щеше да предизвика пълен хаос в един от най-нестабилните райони на света. Режимите щяха да падат един след друг, предизвиквайки вакуум във властта. Десетки фракции щяха да предприемат бойни действия, за да запълнят този вакуум. А някои от тях със сигурност щяха да получат помощ отвън. Може би онези, които стояха зад всичко това, се надяваха бъдещето да изглежда точно така, както миналото.

А след това апокалиптичният план на Рой Уест щеше да бъде наложен със сила, но не по параноичната схема на своя автор.

Роби стана и тръгна обратно към хотела.

Отговорът не беше в Дъблин, а на близо пет хиляди километра от тук.

73

Два часа по-късно Роби и Рийл бяха събрали багажа си, бяха напуснали хотела и се намираха на летището.

— Сигурен ли си, Роби? — попита го за пети път Рийл.

— Ако искаш гаранции, нямам как да ти ги дам. Но иначе съм адски сигурен!

— А ако грешиш? — тихо промълви Рийл, извърнала поглед към остъклената стена на терминала. — Ако нещо се случи тук, след като си тръгнем?

— Значи е било писано да се случи — тръсна глава той. — Аз поемам цялата отговорност.

— Не ме интересува кой ще поеме отговорността.

— Мен също. Просто търся начин да предотвратя това.

— Значи, вместо да избият лидерите на Г-8, те възнамеряват да ликвидират държавните глави на близкоизточните страни? Това е доста драстично отклонение.

— Не съм го планирал аз, следователно не мога да гарантирам за логиката.

— Но въпреки това е огромен риск.

— Да, така е.

— Дори всичко да мине по план, пак става въпрос за един катастрофичен сценарий.

— Западът беше свикнал да си избира марионетки и да ги поставя на власт. Марионетката ограничава правата на мнозинството и регионът се успокоява. Спомни си за иранския шах. Садам също беше наш приятел, преди да се отметне. Лично аз съм сигурен, че те правят много внимателна селекция на хората, които поставят на власт. Помниш ли Ахмади? Един човек, в една страна. Досега ги отстранявахме поединично, но нещата се променят. Те искат да поставят марионетките си навсякъде едновременно.

— Но и в Канада ще има мерки за сигурност.

— Не като тези в Дъблин. Ще бъдат от по-друг вид.

— Но въпросът как ще ги спрем само двамата продължава да стои.

— Разполагаме с няколко часа полет, за да изработим план — отвърна Роби.

— Наистина ли вярваш, че ще измислим нещо добро за седем часа?

— Не.

— Тогава?

— Разполагаме с осем часа. Поне така пише в разписанието. Ще имаме силен насрещен вятър.

— Престани с глупостите, Роби!

— Час повече си е час повече. Мисля, че сме длъжни да опитаме. Защото иначе то ще се случи.

Качиха се в частния самолет. Излетяха трийсет минути по-късно и поеха на запад.

Роби бе събрал от интернет цялата налична информация за предстоящата конференция. Рийл внимателно я прегледа, облегна се назад и поклати глава.

— Не разполагаме с достатъчно факти, за да предотвратим това, Роби.

— Джанет Дикарло спомена нещо, което може да ни бъде от помощ. Липсващи хора. Мисии, които не би трябвало да се планират. Може би ще срещнем стари познати…

— Може би — замислено кимна Рийл.

Той разкърши схванатите си рамене.

— Няма да разполагаме с много време, след като кацнем. Конференцията се открива утре сутринта.

— Но ако ударят днес, още докато участниците пристигат, ние няма да сме в състояние да реагираме.

— Няма да ударят днес, защото искат всичко да изглежда достоверно. В противен случай ще бъде подозрително. Терористите винаги предпочитат символиката. Затова ще атакуват едва след като конференцията започне работа.

— На церемонията по откриването?

— Най-вероятно — кимна Роби, после стана и отиде да напълни две чаши с кафе от малкия бар в другия край на салона. Постави едната пред нея и седна на мястото си. — Имам въпрос към теб — каза той. — Той няма нищо общо с предстоящите събития.

— Какъв въпрос? — изгледа го Рийл и се облегна назад.

— Нали ти ме спаси пред къщата на Дикарло?

— Да.

— Не биваше да го правиш. Беше голям риск.

— Всичко, което правим, е голям риск.

— Това не е отговор, Джесика.

Тя отпи глътка кафе.

— Реших, че трябва да ти помогна, защото аз те забърках в цялата работа.

— Както ми помогна на Източния бряг?

— Нищо не е абсолютно, Уил. Това се случи по-рано. Тогава просто исках да оцелея, за да довърша работата си. Но по-късно започнах да мисля по друг начин.

— По отношение на мен?

— Нямаше да ми е приятно да те гледам как умираш.

Тя отмести поглед встрани; ръката й леко трепереше.

Когато го погледна отново, чертите й бяха спокойни.

— Приключихме ли с това? — попита. — Готови ли сме да продължим?

— Готови сме — кимна Роби.

През останалото време на полета се занимаваха единствено с детайлите на предстоящите си действия. Търсеха както слабостите, така и предимствата. Малко преди да кацнат в Канада, Рийл се облегна назад, разтърка очи и се извърна да го погледне.

— Да речем, че оцелеем — прошепна тя. — Какво мислиш да правиш след това?

Той сви рамене.

— А ти мислила ли си за бъдещето?

— Аз съм просто уморена, Роби.

— Виждам.

— Тя липсва ли ти? — попита внезапно Рийл. — Имам предвид жената, която те е наранила?

— Не — отвърна той, но гласът му не прозвуча убедително.

— Ясно — кимна Рийл и се облегна на креслото си.

— Обвинявам себе си.

— Защото си изпитал чувства?

— Защото не си свърших работата.

— Но работата ти изисква да не изпитваш чувства, нали? — внимателно го изгледа тя.

— Работата си е работа.

— А животът си е живот. Единствен.

— Да смятаме ли, че изчерпахме темата? — тръсна глава той.

— Имаш ли представа колко души са оцелели толкова дълго, колкото нас?

— Предполагам, че не са много — отвърна Роби.

— Би трябвало да си мислил за живота след това.

— Мислил съм. Но не чак сериозно.

— Съветвам те най-настоятелно да не отлагаш. Защото като нищо може да извадим късмет и да се измъкнем живи.

74

Частният самолет кацна в Монреал. Там кацаха и всички самолети, с които пристигаха участниците в конференцията.

Рийл и Роби се прехвърлиха в кола, за да изминат с нея едно доста голямо разстояние.

— Защо тук? — попита Рийл. — Защо една конференция за Близкия изток трябва да се провежда толкова далече?

— А къде да я проведат? В средата на Манхатън? Или някъде до Белия дом?

— Не е лесно да стигнат до тук.

— Това е една от причините да изберат именно това място — отбеляза Роби. — Ограничен достъп. По-лесна проверка на хората, които пристигат и заминават.

— А кой е организаторът? ООН ли?

— Канадците. Техният премиер си тръгна от Дъблин по-рано, за да произнесе приветствена реч при откриването на конференцията.

— Странен избор.

— Всичко е странно — съгласи се Роби.

Главната улица на градчето не беше широка, но бе претъпкана с магазини. Роби имаше чувството, че това място се намира в снежен глобус.

Или по-скоро в капана на снежен глобус. Движението по тротоарите беше точно толкова интензивно, колкото това по уличното платно. Но навсякъде се виждаха контролно-пропускателни пунктове, обслужвани от тежковъоръжени полицаи. Претърсваха се коли, проверяваха се документите на пътуващите в тях.

По тази причина Роби и Рийл се постараха да избегнат тези пунктове. Бяха отседнали в хотел извън града. Там оставиха оръжията си, а след това тръгнаха поотделно към центъра. Пеша.

Роби обхождаше улиците и в двете посоки, стараейки се да запамети в детайли всички важни места — най-вече старата сграда на кметството, където щеше да се проведе конференцията, и натоварените с охраната, които не спираха да обикалят наоколо. Той знаеше, че и Рийл прави същото.

Вече беше стигнал до заключението, че сценарият за едновременното ликвидиране на много хора на различни места е по-малко вероятен. Защото такъв сценарий изискваше прецизна съгласуваност във времето и голяма доза късмет. А всички професионалисти бяха наясно, че тези две условия рядко са налице при подобни мисии.

Ударът щеше да бъде един, с интензивен огън или експлозиви, насочени към обща мишена. Тук се включваха няколко лидери, ръководещи терористични организации под маската на правителства. Какво пък толкова, разни луди бяха получавали възможност да говорят от трибуната на ООН в Ню Йорк, така че това едва ли беше немислимо. Част от тях дори бяха избрани с мнозинство в своите страни, упражнили демократичното си право да поставят начело когото пожелаят.

Дори и когато този човек имаше намерението да ги поведе към катастрофа.

Роби си купи чаша кафе и се загледа в групичка мъже с бради и чалми, които прекосиха улицата и влязоха в поредния магазин. Тук беше пълно с подобни групи. Всичките състоящи се само от мъже. Жени не се виждаха никъде. А той усещаше, че проблемът се крие именно в това.

Въпреки студа седна на открито, за да изпие кафето си. Очите му продължаваха да шарят по улицата, докато най-после се спряха върху друга група мъже, появила се от далечния край на улицата.

— Петима се насочват от изток към хотела в далечния край на улицата — каза в микрофона си той. — Мини покрай тях и ми докладвай какво виждаш.

Броени секунди по-късно Рийл се появи от близката пресечка. Носеше палто с качулка и слънчеви очила. Единствено Роби забеляза как тя намалява ход, докато се разминава с въпросната петорка. Уж гледаше пред себе си, но не беше съвсем така. С крайчеца на окото си сканираше мъжете, без да пропуска и най-незначителните детайли.

Това почти свръхестествено умение се постигаше с дългогодишни тренировки.

— Нищо — прозвуча гласът й в слушалките.

Тя продължаваше да крачи напред.

— Задръж една секунда. Искам да проверя нещо.

Роби я видя как се разминава с някакъв мъж с черна грейка и нахлупена над очите скиорска шапка. Той гледаше в краката си, но не беше трудно да се забележи, че също изучава обстановката.

Няколко крачки след като се размина с него, Рийл отново включи микрофона си.

— Бинго! — обяви тя. — Ти си на ход.

Роби се изправи и тръгна след човека с черната грейка.

— Говори — промърмори в микрофона той.

— Това беше Дик Джонсън. Помниш ли го?

— Преди около две години е напуснал секретните служби, поне така чух.

— „Изчезнал“ е точната дума.

— Сигурна ли си, че е той? Аз го познавах съвсем бегло.

— Взел е мерки да промени външността си. Но няма как да скрие татуировката върху ръката, с която стреля.

— Какво представлява тази татуировка?

— О, съвсем банална. Скорпион с пистолет на жилото и надпис „мама“ на гърба.

— Това би послужило за идентификация не по-зле от пръстов отпечатък.

— Виж го къде отива.

— Мислиш ли, че е част от липсващия персонал, за който говореше Дикарло? Изпратен да осъществи удара?

— Едва ли е дошъл на зимна ваканция в това градче. Тук няма никакви ски писти.

Джонсън свърна зад близкия ъгъл и Роби го последва.

— Тръгни по следващата успоредна улица — разпореди на Рийл той. — Поеми го, след като стигне пресечката. Аз ще изостана, но ще се включа на следващата пресечка. Ще поддържаме ротацията, докато открием къде е отседнал. Така няма да пробудим подозренията му.

— Разбрано.

Смениха се три пъти. Оживените улици улесняваха проследяването. Накрая Джонсън влезе в някаква сграда, която приличаше на пансион. Роби отиде в кафето насреща, седна и зачака.

Гласът на Рийл прозвуча в слушалките няколко минути по-късно.

— Стая 21 на втория етаж. Вътре засякох още трима, за които мога да се закълна, че са като нас.

— Каква ли е общата бройка?

— Във всеки случай са повече от четирима.

— Някой да те забеляза?

— Един ме зяпаше доста упорито. Това ме принуди да заговоря на немски човека на рецепцията. Той не разбра нито дума, но онзи явно изгуби интерес и се разкара. Слава богу, че преди време си направих малки корекции на лицето. Но ти нямаш пластични операции, затова се дръж настрана. По възможност с нахлупена над очите шапка и без да говориш много, освен ако не е на чужд език.

— Ясно — рече Роби.

— А сега какво?

— Оставаме с Джонсън и екипа му. Надявам се, че те ще ни отведат където трябва. Имаш ли идея какво се готвят да направят?

— Сигурно ще обиколят терена с разузнавателна цел.

— Твърде вероятно е — каза Роби.

— Тогава ли ще ги ударим?

— С удоволствие, но имаме малък проблем.

— Оръжията ни не са у нас.

— Именно. В същото време не забелязах Джонсън да носи пропуск или значка като охранителите, които срещнахме. Това повдига въпроса как са вкарали оръжието си в периметъра. То трябва да е някъде, защото едва ли се готвят да претрепят с тояги чалмите.

— Вкарали са го предварително — предположи Рийл.

— В комплект с всичко останало, което ще им бъде нужно за операцията.

— Което може би ще реши нашата дилема.

— С един куршум два заека.

— Би било прекрасно — каза Рийл.

— Да, наистина.

75

Дик Джонсън се раздвижи късно вечерта. Роби и Рийл тръгнаха след него. Бяха се преоблекли изцяло, за да изглеждат максимално различно.

Градчето се оказа доста по-голямо, отколкото им се стори на пръв поглед. С многобройни тесни улички и алеи, пресичащи главните артерии. Джонсън пое по една от големите улици и отмина петнайсетина пресечки. Снежното градче ставаше все по-малко живописно.

Рийл и Роби подновиха тактиката със смяна на местата. И двамата бяха навлекли доста дрехи, тъй че всеки сваляше по една и я пъхваше в раницата си, когато другият поемеше прякото проследяване. Промяната в облеклото плюс постоянната ротация би трябвало да ги правят незабележими дори за опитен агент като Дик Джонсън.

Разбира се, Джонсън вземаше необходимите мерки срещу евентуалното проследяване. Непрекъснато сменяше тротоарите и често спираше пред тъмни витрини, чиито стъкла му позволяваха да оглежда улицата зад гърба си. Понякога просто се завърташе кръгом и тръгваше в обратна посока, оглеждайки се много внимателно. Роби и Рийл познаваха добре тези номера, но въпреки това им се налагаше да реагират бързо и без никакво колебание. Всяко забавяне увеличаваше риска да бъдат разкрити.

Преследването най-после приключи пред стара сграда в покрайнините на града, далече от мястото на конференцията и охранявания периметър.

Джонсън хлътна вътре, а Рийл и Роби се събраха на близката алея, потънала в непрогледен мрак.

— Складът им? — предположи Роби.

— По-скоро нещо като оперативен център — каза Рийл.

— Значи трябва да влезем.

— Опасно е. Вероятно е охраняван по-строго от конференцията.

В този момент вратата се отвори и от сградата излезе някакъв мъж.

Роби включи прибора за нощно виждане и го подаде на Рийл, която не сваляше поглед от бавно отдалечаващия се мъж.

— Съдия Самюъл Кент — прошепна тя.

— Очевидно са докарали тежката артилерия за финала.

— Това оправдава решението ни да се появим тук.

— Оправдава го, но нищо повече.

— Трябва да се разделим. Аз поемам Кент, а ти оставаш да наблюдаваш склада — каза тя и понечи да се отдалечи, но Роби я хвана за ръката.

— Следиш го, но без да го убиваш — предупреди я той. — Трябва ни жив, поне засега.

Тя рязко дръпна ръката си.

— Наистина ли мислиш, че можеш да ме учиш как да си върша работата?

— Мисля за приятелите, които си изгубила. Понякога изкушението е прекалено голямо.

— Не искам само него, Роби. Искам ги всичките. И ако се налага да го пощадя, за да ги спипам, ще го оставя да диша!

— Държа само да се изясним.

— Вече се изяснихме.

Тя се обърна и изчезна в мрака.

За известно време Роби остана загледан след нея, а след това отново насочи вниманието си към сградата, предприемайки бавна и внимателна обиколка около нея в търсене на допълнителни входове и изходи. Повечето прозорци бяха тъмни, но не всичките.

Три светеха, а зад два от тях се забелязваше движение.

И трите бяха на приземния етаж.

Роби прецени, че ако действително това е оперативният център, той ще бъде охраняван двайсет и четири часа в денонощието. Още повече че и Кент бе излязъл от тук. Как можеха да проникнат и да вземат това, което им трябваше, без да бъдат забелязани?

— Почти невъзможно — отговори си сам той, приклекнал на алеята с лице към сградата.

Но ето че му хрумна една идея.

— Нещо ново? — попита той в микрофона.

— Почти нищо — отвърна Рийл. — Продължаваме да се разхождаме. Според мен не е отседнал при помощниците си. Как е при теб?

— Ще опитам нещо.

— Какво означава това? — попита с тревога в гласа тя.

— Означава, че ще ти обясня, след като приключа.

— Ако си решил да влизаш, идвам с теб! — заяви тя.

— Не съм казал, че ще влизам.

— Но не каза и че няма да влизаш.

— Тези работи ги върша сам от доста време, ясно? — отсече той.

— Много добре — изненадващо бързо се съгласи тя. — Докладвай, когато приключиш.

Роби направи няколко предпазливи крачки напред и вдигна глава. Предният и задният вход бяха извън плана му. Със сигурност ги охраняваха. Също както и прозорците на приземния етаж.

По тази причина гледаше нагоре. Според преценката му този ударен екип не разполагаше с неограничена жива сила. Със сигурност бройката беше оптимална, а това означаваше строго разпределение на задачите. Едва ли бяха отделили хора за места без пряк достъп.

А до някои места наистина нямаше достъп. Тази сграда беше стара, изградена от голи тухли. Неравни тухли, чак до покрива. Но това означаваше достатъчно място за захващане.

Задната част гледаше към изоставена постройка. Пръстите на Роби се впиха в ръба на първата тухла. Здрави като стомана от боравенето с шесткилограмов снайпер, дърпането на спусъци, светкавичното презареждане и още куп неща, които изискваха физическа сила.

Тази вечер щеше да ги използва по предназначение.

Наложи се да се катери в пълен мрак. Дори и най-малкото фенерче-писалка би го издало — все едно да запали сигналните светлини на кораб. В замяна на това имаше луна, която едва-едва надничаше иззад облаците. Това беше и добро, и лошо. Добро, защото би могъл да види някое място за захващане, което на тъмно би пропуснал. И лошо, защото, ако бяха организирали патрули около къщата, най-вероятно щяха да го засекат.

Продължи нагоре. На два пъти се подхлъзна, веднъж за малко не падна, но ръката му все пак успя да се вкопчи в перваза на тъмен прозорец, който се оказа затворен.

Той бръкна в джоба си и извади швейцарското армейско ножче, което охраната на периметъра не беше открила.

Няколко секунди по-късно отвори прозореца и безшумно се спусна на пода. Сега вече се наложи да използва фенерчето писалка, тъй като в стаята цареше почти непрогледен мрак.

Вътре нямаше нищо с изключение на малко стари мебели, няколко кутии от боя, платнища и ръждясали инструменти. Сякаш някой бе решил да ремонтира, но после се беше отказал.

Роби пое към вратата. Бавно. Подът беше покрит със старо дюшеме, а дюшеметата обикновено скърцаха. Не пристъпваше, а плъзгаше крака по дъските. Не след дълго стигна до вратата и долепи ухо до нея.

Долови някакъв шум, който идваше отдолу.

Насочи фенерчето към пантите. Изглеждаха стари и ръждясали, което не беше добре. Ако тръгнеше да отваря, почти сигурно щяха да нададат вой като пикиращ изтребител.

Огледа се. Очите му попаднаха на купчината кутии, инструменти и платнища. Пристъпи към тях, разрови ги и измъкна флакон с машинно масло.

Върна се при вратата и се зае да смазва пантите. Изчака маслото да проникне надълбоко и внимателно я открехна.

Слава на Бога, който винаги се грижи за детайлите, помисли си той, докато надничаше в процепа между вратата и рамката.

Коридорът беше пуст. Насреща имаше три врати.

Той извади ножчето си. Беше слабо оръжие срещу пистолетите, но друго нямаше. Включи и фенерчето, защото коридорът беше съвсем тъмен. Целта му беше да огледа ключалките и настилката пред вратите.

Откри миниатюрни парченца ръжда само пред една врата, която очевидно беше отваряна. Забеляза, че и пантите са смазани.

Вратата беше заключена, но десет секунди по-късно, благодарение на ножчето, той я отвори и внимателно пристъпи вътре.

В дъното имаше дълга стойка, на която бяха окачени дрехи. Приближи се до тях и се зае да ги оглежда. В главата му започваше да се оформя нов план. Напълно подходящ за ситуацията и надеждно прилаган при редица антитерористични акции.

Постепенно започна да си дава сметка, че е ударил джакпота. Стаята приличаше на оръжеен склад в голяма военна база. Тук беше пълно с най-различни оръжия, небрежно струпани на купчини. Неразборията сочеше, че екипът или се отнасяше нехайно към своите задължения, или смяташе противника си за твърде слаб, за да окаже сериозна съпротива. Съдейки по обстановката в града като цяло, беше по-скоро второто.

Всъщност оръжията със сигурност не бяха минали през контролните пунктове. Хората там едва ли биха ги пропуснали като джобното му ножче. Явно някой беше платил, за да бъдат внесени в периметъра. Съществуваше и друга възможност: да са били докарани тук предварително, още преди блокадата.

Роби си избра няколко пистолета и два автомата, прибавяйки към тях толкова муниции, колкото беше в състояние да побере раницата му. В идеалния случай би трябвало да повреди останалите оръжия, като изкриви ударниците им, само че не разполагаше с подходящи за целта инструменти. Освен това подобна работа изискваше време, а и щеше да вдигне много шум.

После му хрумна друга идея. Извади телефона си и започна да ги снима.

Това, което възнамеряваше да направи с тези снимки, носеше голям риск, но без тях положението щеше да е още по-рисковано.

76

Рийл го чакаше в малкия семеен хотел, предварително определен за срещата им. Преди да му отвори, тя погледна през шпионката на стаята, която бяха наели.

Той влезе, измъкна раницата изпод дрехите си и хвърли оръжията на леглото.

Рийл взе в ръце един МР5.

— С колко оръжие разполагат?

— Достатъчно, за да срутят целия град и пак да им остане.

— А колко души е групата им?

— Поне две дузини, ако се съди по струпаното оръжие. Какво стана с Кент?

— Отседнал е в най-добрия хотел на това градче. Оставих го да си пие шерито пред камината.

— Каква е ролята му според теб? Едва ли ще участва лично в нападението. Ти каза, че някога, доста отдавна, е бил един от нас.

— Според мен са го изпратили да контролира нещата — отвърна Рийл. — Видяхме го да излиза от сградата с оръжията. Вероятно е обсъдил с бойците плана за нападението и задачите на всеки поотделно.

— Как мислиш, че ще се изтеглят?

— С оръжието, за което ми разказа, лесно биха могли да си пробият път. Вероятно ще напуснат страната с частен самолет, който ги чака на някое частно летище наблизо. — предположи Рийл. — А Кент?

— Според мен той е получил някаква официална роля като представител на САЩ. Ще се прави на изненадан като всички останали, а след това спокойно ще се прибере у дома, доволен, че е жив за разлика от много други, и със съответното скръбно изражение… — Замълча за момент, после попита: — Все още ли сме на мнение, че ударът ще бъде нанесен по време на церемонията при откриването?

— Тя ще се проведе в една голяма зала, Роби. Открито пространство с многобройни позиции за стрелба, след като успеят да нахлуят в охранявания периметър. Набелязаните цели няма къде да се скрият.

— Значи излизат от там и хващат самолета, а Кент се прибира у дома да докладва за успеха.

— Не и ако успеем да ги спрем — отбеляза тя.

— Ние трябва да ги спрем. Защото друга линия на защита просто няма да има.

— Дяволски тънка линия — въздъхна Рийл.

— Ако те наистина разполагат с две дузини хора, които са добри почти колкото нас, ние можем да ликвидираме половината или дори две трети от тях, стига да имаме късмет и да успеем да ги изненадаме. И това може да се окаже достатъчно, за да предотвратим удара.

Тя го погледна втренчено и на устните й се появи усмивка.

— Не звучи зле като наследство: „Роби и Рийл спасиха света“.

— Като пожертваха собствения си живот?

— Никой няма чак толкова голям късмет, Роби. Дори и добрите. — Тя взе един пистолет, провери пълнителя и го затъкна в колана си.

— Трябва да преценим къде и как да ги ударим, за да получим максимален ефект.

— Това зависи от тактиката, която ще изберат, и в никакъв случай няма да е лесно. — След тези думи Роби й разказа какво още беше открил в импровизирания склад.

— Разбрах, разбрах — започна да кима Рийл още преди да е свършил. — Това предлага известни шансове и на нас.

— Точно така.

— Значи игра на изчакване?

— Търпението е добродетел — отвърна Роби. — А утре то ще бъде единственото, което може да ни опази живи.

— Но нали си даваш сметка, че когато излезем на сцената, срещу нас ще стрелят от две страни?

— Ще концентрираме огневата си мощ върху нападателите. И можем само да се надяваме, че охраната ще разбере какво се случва.

— Докато се води безразборна стрелба и хората панически бягат? Забрави. Ще бъде пълна лудница.

— Е, нали казах, че можем само да се надяваме. Освен това ще трябва да се разделим.

— Предлагайки им две цели вместо една?

— Точно така.

— Това означава да намалим концентрацията на стрелбата.

— Няма как иначе. Но ползата ще бъде по-голяма от щетите.

— В такъв случай ще трябва да изберем позициите си крайно внимателно. — Очите й замислено пробягаха по лицето му. — А ако все пак оцелеем, ще бъда изправена пред други проблеми. Защото съм издирвана.

— Не и от мен. Вече не. Аз ще ти помогна, Джесика.

— Не можеш, Роби. Досегашните ти действия са достатъчни, за да те обвинят в държавна измяна, но ако спреш изпълнението на апокалиптичния сценарий, положително ще ти простят. Но не и ако продължаваш да си сътрудничиш с врага. В случая — с мен.

— Действала си при смекчаващи вината обстоятелства.

— Недоказани. А дори и да се докажат, това вече няма да има значение. Знаеш как работи системата.

— Искаш да кажеш как не работи.

— Дай да видим как ще се развият нещата утре. Може би всичко ще се оправи от само себе си.

— Окей — кимна Роби. — Ще изчакаме и ще разберем.

77

Утрото беше студено и ясно. От устите на хората излиташе пара. Лидерите на различни арабски държави намръщено крачеха към своите автомобилни кортежи, а студеният вятър развяваше полите на широките им роби.

Часът беше осем сутринта. Всички бяха напрегнати. Имаха чувството, че гражданите на това градче искат събитието да приключи час по-скоро. И тяхното желание щеше да бъде удовлетворено, но не по начина, който очакваха.

В сградата, определена за церемонията по откриването, се влизаше и излизаше само от едно място — нещо, което изглеждаше обнадеждаващо от гледна точка на сигурността. Но то имаше и своите недостатъци.

Кортежите на лидерите бавно се приближаваха по улицата, ескортирани от канадската моторизирана полиция. Имаше и доста конни полицаи, изглеждащи великолепно в своите алени униформи. Но ако се стигнеше до евентуална престрелка, те не бяха нищо повече от беззащитни мишени в ярки цветове.

Планът за действие на Рийл и Роби бе готов още в пет сутринта.

Никой от двамата не изпитваше умора. Изтощението отдавна беше отстъпило място на адреналина.

Рийл беше заела позиция на отсрещния тротоар, точно срещу кота нула и малко зад полицейския контролен пункт. Но той беше табу за нея, тъй като беше въоръжена.

Роби стоеше на отсрещния ъгъл, по-близо до сградата, но също отвъд кордона. Улицата беше препречена от бетонни бариери срещу евентуални коли бомби. Между тях имаше място за преминаването на една кола, което означаваше задръстване с всички последици от него. Но като цяло Роби одобряваше охранителните мерки. Погледна часовника си. Уговореният час наближаваше.

— Време е — каза в микрофона си той.

— Досега преброих седем кортежа — отвърна Рийл. — Според списъка ми остават още пет.

— Щурмовият екип ги иска всички на едно място. После им трябват броени минути, за да натиснат спусъците.

— Ето ги — рече Рийл.

Ето ги, повтори на себе си Роби. Последният кортеж мина през загражденията и спря да разтовари пътниците си, които бързо изчезнаха във вътрешността на сградата. Всичко беше готово.

Програмата беше максимално сгъстена. За церемонията по откриването и приветствените речи бяха отделени точно четирийсет и пет минути. Веднага след това гостите щяха да бъдат разпръснати на различни места, определени за дискусии и други мероприятия. Но сега всички бяха тук — по едно и също време на едно и също място. Това едва ли щеше да се повтори повече.

Напрежението по лицата на охраната беше ясно доказателство, че нещата стоят именно така.

Роби се обърна и навлезе в близката алея, стиснал пистолета в джоба си. Погледна часовника си. Програмата беше в ход вече двайсет минути.

Тактически правилно беше нападателите да не чакат до последния момент, тъй като винаги беше възможно някой от гостите да си тръгне по-рано. А за тях беше важно да нанесат удара, докато всички са събрани заедно.

— Мисля, че… — започна Роби, но това беше всичко, което успя да каже.

От входната врата и четирите прозореца към улицата изригнаха високи пламъци. Същата беше съдбата и на задния изход. Трийсет секунди по-късно цялата предна част беше обхваната от пожар, който отрязваше пътя към вратата. Отзад положението беше същото.

Роби неволно се сви при пронизителния вой на сирените. На улицата се появиха пожарни и линейки. Охраната ги пропусна и те заковаха пред сградата с пронизително скърцане на спирачките. Тротоарът изведнъж се изпълни с хора.

Роби направи крачка напред с пистолет в ръка.

Рийл стори същото оттатък улицата.

Куршумите му пръснаха предното стъкло и пробиха гумите на една линейка.

Рийл застреля един пожарникар в момента, в който измъкваше автомат изпод якето си.

После двамата насочиха огъня си към групата мъже, принуждавайки ги да побягнат в търсене на прикритие.

— Никой да не мърда! — разнесе се команда на висок глас.

Роби видя как от двата края на улицата нахлуха цяла армия агенти на ФБР и цивилни представители на канадските сили за сигурност, въоръжени с автомати и облечени с бронежилетки. По покривите на околните сгради се появиха снайперисти с дълги пушки, които откриха предупредителен огън. Куршумите им забръмчаха покрай главите на нападателите — достатъчно близо, за да ги убедят, че всяка съпротива може да се превърне в касапница.

И онези взеха единственото правилно решение.

Предадоха се.

Минута по-късно двайсетина мъже бяха на колене върху уличното платно, с ръце на тила. Към тях бяха насочени достатъчно дула, за да ги задържат в това положение.

Роби направи няколко крачки напред, за да я поздрави. Никол Ванс също носеше бронежилетка и стискаше пистолет в дясната си ръка. Усмивката й беше широка и приветлива.

— Благодаря за снощните указания — рече тя. — А също и за снимките на арсенала, които ми изпрати. Отначало не повярвах, но ти беше достатъчно убедителен. После и аз успях да убедя началниците си. Няма да ти казвам колко добре ще се отрази това на кариерата ми.

Роби извърна глава към двама мъже, които бяха сграбчили под мишниците трети и го влачеха към тях. Сам Кент не изглеждаше никак доволен от внезапния развой на събитията, но си държеше устата затворена. Никакви протести, никакви уверения в невинност. Дори не попита защо са го задържали.

Очите им се срещнаха и Кент замръзна на място. Роби остана с впечатлението, че по лицето му пробяга усмивка на примирение.

— Можеш да ни помогнеш — тихо му подхвърли Роби. ’Знаеш какво искаме.

— Силно се съмнявам — отвърна Кент. — Не мога да помогна нито на вас, нито на себе си.

— Вероятно ще твърдиш, че нямаш представа за това, което се случи?

— Нищо подобно. Просто защото мъртвите не стават за свидетели.

— Я повтори?

— Може ли да ти кажа нещо?

— Едно име ще бъде достатъчно.

— Не, посланието е далеч по-просто. — Усмивката на Кент се разшири. — Сбогом, Роби.

Двамата се гледаха втренчено.

— Роби!

Той се обърна към Рийл, която му махаше от насрещния тротоар.

— Джонсън не е тук! — изкрещя тя. — Няма го!

Очите му се прехвърлиха на коленичилите мъже и започнаха да оглеждат лицата им.

Дик Джонсън действително не беше между тях.

Роби понечи да направи някакво движение, но знаеше, че вече е късно.

Куршумът попадна в лицето на Кент и излезе през тила му заедно с голяма част от мозъка.

Очите им се срещнаха миг преди това.

Чертите на Кент не изразяваха страх, а само примирение.

78

Роби и Ванс седяха един срещу друг в местния полицейски участък. Пожарът вече беше потушен, а конференцията се премести на друго място. Отначало имаше вероятност да я прекратят, но след като ФБР обеща да поеме охраната, участниците в нея се съгласиха да продължат работа.

Щурмовият екип беше в килиите под строгата охрана на канадските специални части и ФБР. Съвместната операция беше приключила бързо и светът разбра, че с федералните шега не бива и че Канада наистина е верен съюзник на Съединените щати.

Тялото на Сам Кент лежеше в охладената камера на мобилната криминологична лаборатория.

Засега Дик Джонсън се намираше в неизвестност.

— Коя беше жената, която ти извика? — попита Ванс.

След като беше отправила предупреждението за Джонсън, Рийл беше изчезнала в тълпата.

— Работехме заедно, за да предотвратим всичко това — отвърна Роби. — По-късно ще ти разкажа.

— Добре. Значи са планирали едновременното ликвидиране на всички тези лидери?

— Така изглежда.

— За да предизвикат световен хаос.

— Вероятно това е бил планът им.

— А вие как успяхте да го разкриете?

— Чрез дочути тук-там фрази, които постепенно добиваха смисъл…

— Поначало бях убедена, че организирането на тази конференция именно тук е повече от странно. По същото време Г-8 провеждаше среща на тема борба с тероризма в Ирландия, нали знаеш?

— Четох нещо във вестниците — промърмори Роби.

— Доволна съм, че се свързахте с нас, но искам да ме разбереш правилно. Защо не изпратихте свой екип на място? Отлично знаете, че ЦРУ има законно право да действа тук.

— Не съм сигурен, че и канадците мислят така. В миналото сме имали проблеми с тях по въпроса. Затова реших, че намесата на ФБР ще изиграе по-добра роля при осигуряването на подкрепления.

Нищо от това не беше вярно, но Роби не можеше да измисли друго обяснение.

— Важното е, че предотвратихме истинска касапница — добави тя.

— И аз мисля така — каза Роби.

— А жертвата? Ние вече я идентифицирахме. Какво общо може да има един федерален съдия?

— Все още не съм сигурен. Изясняването на случая сигурно ще отнеме известно време. Ако трябва да гадая, бих допуснал, че му е било платено. А може би невинаги е бил съдия.

— Да. — Ванс помълча малко и добави с подозрителен тон: — Освен това той отлично знаеше кой си…

— Така се случи — промърмори Роби, избягвайки погледа й.

— Значи с това си се занимавал, докато беше обърнал гръб на агенцията.

Роби кимна.

— И мога да предположа, че по някакъв начин е свързано със смъртта на Джим Гелдър и Дъг Джейкъбс?

— И на Хауард Декър — добави Роби.

— Декър? Как се вписва той във всичко това?

— Не съм сигурен, Ванс. Картината засега е доста неясна.

— Не си въобразявай, че приемам казаното от теб за чиста монета. Познавам те достатъчно добре. Наистина те бива да говориш, но в крайна сметка да не казваш нищо.

— Казвам ти това, което знам.

— Или по-скоро това, което можеш да ми кажеш. — Тя му хвърли изпитателен поглед и реши да смени темата. — Мъжете, които арестувахме, Роби… Те ми приличат на…

— Много народ работи на свободна практика. А самите ние сме обучили доста такива хора.

— Наемници?

— Най-вероятно.

— Значи ни остава само да открием кой ги е наел.

— Може би никога няма да разберем.

— Напротив. Според мен Джейкъбс и Гелдър случайно са се натъкнали на нещо. Другата страна се е усетила и е побързала да ги премахне. Вероятно тук е имал пръст и Декър. — Ванс щракна с пръсти и възкликна: — Ама разбира се! Той беше председател на Комисията по разузнаване! Ето я връзката!

— Може би си права.

— Ще видим. Както каза, картината засега е неясна.

И още как, помисли си Роби.

— Кога си тръгваш? — попита Ванс.

— Веднага след като проуча някои неща тук. Сигурен съм, че нашите две служби ще сложат нещата под похлупак. Понякога истината усложнява всичко.

— Не мисля така — поклати глава Ванс. — Не и в този случай. Добрите наритаха задниците на лошите, при това съвсем официално. Този факт няма защо да се крие. А Щатите току-що спечелиха важни точки в Близкия изток. Ние им спасихме живота, нали? Въпреки че в списъка на участниците личат имената на хора, които не са наши фенове.

— Може би вече са на друго мнение — подхвърли Роби и се изправи. — Време е да тръгвам.

— Дано си разбрал, че в някои случаи комуникацията върши добра работа — каза тя.

Гласът прозвуча в слушалките му още преди да измине десетина крачки по тротоара.

— Твое дясно.

Той вдигна глава и веднага засече Рийл, която го чакаше зад ъгъла. Забърза към нея и двамата поеха по една от задните алеи.

— Кент е мъртъв — съобщи той.

— Не беше трудно да разбера — отвърна тя. — Мозъкът му се е разпилял по цялата улица.

— Джонсън е изчезнал.

— Той е бил предпазен бушон, нищо повече. Само Кент е бил наясно с целия замисъл. Останалите са били просто изпълнители, които няма да ни отведат доникъде. Връзката е прекъсната. Кент е бил ключът, а Джонсън е имал задачата да го ликвидира при провал.

— Съгласен съм.

— Но защо не ми каза за ФБР? — попита рязко Рийл.

— Трябваше ли да знаеш? — контрира той.

— Мислех, че действаме като екип.

— Аз пък реших, че ако знаеше за появата на ФБР, вероятно щеше да действаш по друг начин.

— В смисъл?

— В смисъл, че теб те издирват.

— Между другото, какво им разказа за мен?

— Че агенцията ни е възложила задачата да спрем всичко това.

— А Гелдър и Джейкъбс?

— Вярват, че са били убити от хората, планирали днешния удар. А аз им казах, че разсъждават в правилна посока.

— Съмнявам се, че Ванс ще се задоволи с това. Не ми прилича на човек, който ще приеме нечии твърдения, вместо да проведе разследване и сам да си направи заключения.

— Права си. В полицията се опитах да спечеля малко време, нищо повече.

— Добре.

— Но нещата няма да спрат дотук, Джесика.

— Още от самото начало на това приключение си мисля само за това — каза тихо Рийл.

— Има начини да… — започна той.

— Не и в този случай, Роби — прекъсна го тя. — Той може да завърши само по един начин, който не е добър за мен. Но ти ще бъдеш окей. На твое място бих се върнала още сега и бих разказала на Ванс цялата истина. Колкото по-дълго се опитваш да ме прикриваш, толкова по-тежко ще стане за теб, когато всичко излезе наяве.

Роби дори не трепна.

— Наистина ли искаш да губим време в спор за подобни глупости? — хладно попита той.

— Не са глупости. Става въпрос за твоето бъдеще.

— Никъде няма да ходя, Джесика. Това е моето решение и аз възнамерявам да се придържам към него.

— Сигурен ли си?

— Никога повече не ми задавай този въпрос!

— Исках да се убедя, че достатъчно добре разбираш евентуалните последици.

— Някой е заповядал на Джонсън да ликвидира Кент. И аз искам да го пипна.

— Те ще се погрижат да разчистят след себе си, Роби. Всеки момент ще открият тялото на Джонсън. Този идиот е бил мъртъв още в момента, в който е натиснал спусъка срещу Кент. Няма начин да са го оставили жив.

— Ние с теб също подлежим на разчистване — отбеляза той.

— Прав си — отвърна с развеселен глас тя.

— Какво има? — подозрително я изгледа Роби.

— Разчистването ни дава шанс. Те искат да стигнат до нас, но за да успеят, трябва да се покажат, нали така?

— И шансът ни е да стреляме първи — каза той.

— Аз приключих с единичните удари, Роби. Време е за по-категорично послание.

— И как предвиждаш да стане?

— Просто трябва да ми се довериш. Както аз ти вярвах през цялото това време.

— Какво си намислила? Не разполагаме с нищо.

— Не съм детектив, но все пак направих някои базови проучвания — отвърна тя.

— За какво?

— За Роджър Лисицата.

— Знаеш ли кой се крие зад този прякор?

— Мисля, че знам.

— Доказателства?

— Има свидетел.

— Къде ще го търсим този свидетел?

— Не е нужно да го търсим — отвърна тя и продължи да крачи напред. После усети, че той не я следва, и се обърна. — Независимо от това, което ми каза току-що, аз искам да знам дали се оттегляш или не. При това веднага, защото, ако продължавам соло, ще се нуждая от известна корекция на плановете. Но и в двата случая нещата ще се случат.

— Заради приятелите ти?

— Просто не обичам да ме правят на глупачка. Не харесвам предателите. А също и заради приятелите ми, разбира се.

— С теб съм — каза лаконично той.

— Тогава тръгвай.

Роби я последва.

79

Белият дом.

Окото на урагана. Място, където хаосът се предхожда от напрегнато затишие. Човек можеше да усети завихрянето на ветровете на метри от ведрия покой.

Намираха се в Овалния кабинет. Мястото, което бе предназначено за символични мигове, отразявани от десетки фотографи. Днес фотографи нямаше, но въпреки това мигът беше символичен.

Роби седеше на един стол срещу директора на ЦРУ Еван Тъкър. Президентът беше изправил гръб на малко канапе, а до него, на друг стол, седеше съветникът по националната сигурност Гюс Уиткъм. Компанията се допълваше от Синия, който изглеждаше доста впечатлен от присъствието си сред толкова важни личности.

— Напоследък май се виждаме доста често, Роби — приятелски подхвърли президентът.

— Надявам се да не ни стане навик, сър — отвърна той.

Беше облечен с тъмен костюм, бяла риза и вратовръзка, подхождаща на костюма. Обувките му блестяха. На фона на шарените вратовръзки на останалите приличаше на човек, който присъства на погребение. Най-вероятно на своето.

— Макар и бавно, подробностите за това, което се случи, продължават да пристигат — обяви Уиткъм.

— Съмнявам се, че някога ще научим цялата истина — обади се Тъкър. — Но никой не може да ме убеди, че Джим Гелдър е бил замесен. — Той стрелна с поглед Роби и добави: — А виновните за неговата смърт и тази на Дъг Джейкъбс ще отговарят пред закона.

Роби замълча и спокойно издържа на погледа му.

Президентът се прокашля и останалите изпънаха гърбове.

— Според мен избегнахме един много опасен удар, но сега не е време да празнуваме, тъй като ни чакат тежки моменти.

— Прав сте, господин президент — каза Тъкър. — Но искам да ви уверя, че ръководената от мен централа ще направи всичко възможно да се справи.

Роби и Уиткъм вдигнаха вежди и се спогледаха.

Съветникът изчака да се увери, че президентът няма да отговори на декларацията на Тъкър, после каза:

— Съгласен съм, че сме изправени пред много проблеми. Ако твърденията на господин Роби за наличието на предатели в ЦРУ се окажат верни…

— Моля да бъде отбелязано, че аз силно се съмнявам в истинността на подобни твърдения! — прекъсна го Тъкър.

Президентът вдигна ръце.

— Никой не е подложен на разпит, Еван. Според мен Гюс иска да изтъкне, че трябва да стигнем до дъното на всичко това. Доколкото сме в състояние, разбира се.

— Ако в ЦРУ има къртици, те трябва да бъдат разкрити и отстранени — твърдо рече Гюс Уиткъм. — Да не забравяме, че вече четирима души на високи постове бяха убити. А благодарение на господин Роби и ФБР успяхме да избегнем една ужасна катастрофа в Канада. Задачата ни в момента е да направим връзката между тези събития.

— Разбира се — рече Тъкър. — Не казвам, че не трябва да има разследване.

— Едно много задълбочено разследване — натърти Уиткъм.

— Разполагаме ли с нови сведения за убийците на Гелдър и Джейкъбс? — попита президентът.

— Още не — отвърна Синия.

Останалите се обърнаха да го погледнат, сякаш бяха забравили за присъствието му.

— Но се надяваме, че нещата ще се променят — добави той.

— А какво знаем за тази персона Джонсън? — попита президентът.

— Дик Джонсън — уточни Уиткъм след кратка справка с бележките си. — Бивш служител на ЦРУ.

Последното беше предназначено за Тъкър и президентът веднага реагира.

— Един от нашите преминава на страната на врага! — възнегодува той. — Как е възможно това, Еван?

— Джонсън беше тотално провален агент, сър. Ако не беше изчезнал, със сигурност щеше да бъде уволнен.

— Но не е само той, сър — намеси се Роби. — Половината от арестуваните в Канада двайсет и един души са свързани по някакъв начин с ЦРУ. Без да броим Рой Уест от Арканзас.

— Рой Уест беше уволнен! — остро реагира Тъкър. — А останалите са ми добре известни, Роби! Все пак благодаря за информацията — саркастично добави той.

— Нека се спрем на крайната им цел — каза президентът. — Ясно е, че ликвидирането на арабските лидери щеше да доведе до силни сътресения в ислямския свят. Но това ли е била единствената им цел? — Очите му бавно обиколиха лицата на присъстващите.

Тъкър настоятелно изгледа Уиткъм, но той се направи, че не го забелязва. После погледна Роби. Вече беше наясно, че между него и съветника по националната сигурност съществува някакво единомислие. Вероятно постигнато при разговора между двамата, проведен преди тази среща.

Уиткъм прочисти гърлото си.

— Може би планът на организаторите е бил да подменят убитите лидери с хора, които споделят техните убеждения.

— Тоест вътрешна работа? — изгледа го президентът. — Искаш да кажеш, че зад нападението в Канада стоят арабски фракции, борещи се за власт?

— По всичко личи, че е така — кимна Уиткъм.

— В такъв случай трябва да благодарим на Бог, че не успяха.

Вратата на Овалния кабинет се отвори и на прага се появи личният асистент на президента. Длъжността му предвиждаше да следи президентът да се придържа към предварително съгласуваната програма за деня.

— Две минути до следващата ви среща, сър — обяви той.

Президентът кимна и се изправи.

— Моля да ме държите в течение, господа — рече той. — Искам да бъда информиран за всичко ново, което изникне. Оставаме на досегашните си позиции, докато не се наложи да ги променим, но разчитам да се действа непоколебимо и твърдо.

Присъстващите закимаха, изредиха се да стиснат ръката на президента и тръгнаха да излизат.

В коридора Роби се озова до Синия.

— От доста време не сме се виждали — рече той.

— Защото от доста време се самоотлъчи.

— Просто се вслушах в съвета ти, който се оказа много добър.

Синия пристъпи към него и тихо попита:

— А тя?

— Изключителна, точно според очакванията.

— Какво ще стане с нея?

— Не знам. Ако зависеше от мен, бих я оставил на мира.

— Но не зависи от теб — отбеляза Синия.

— Както каза президентът, оставаме на досегашните си позиции, докато не се наложи да ги променим.

— А ти вярваш, че обстоятелствата ще се променят, така ли?

— Те винаги се променят.

— Но не и тук.

— Напротив, именно тук — поклати глава Роби.

Роби настигна Тъкър секунди преди да се качи в служебния си автомобил, паркиран на изхода на Белия дом.

— Една минута — рече директорът, обръщайки се към своя бодигард, който гледаше въпросително към Роби. После двамата се отдалечиха на няколко крачки от колата.

— Интересна среща — каза Роби.

— Защо имам чувството, че бях подложен на организирана атака? — рязко попита Тъкър.

— А ти какво очакваше? Агенцията ти е затънала до шия.

— Имай предвид, че много бързо се приближаваш към дисциплинарно уволнение! — изръмжа шефът.

— Аз не мисля така.

— Ти работиш за мен, Роби! — почервеня Тъкър.

— Аз работя за човека в Белия дом. А ако трябва да бъда още по-прецизен, прекият ми началник е народът на Съединените щати.

— Много добре знаеш, че не е така!

— Знам, че загинаха хора. Не само от лошите.

— Кого имаш предвид?

— Жена на име Гуен. Мъж на име Джо. И друг на име Майк.

— Не ги познавам.

— Те бяха добри хора.

— Значи ги познаваш?

— Всъщност, не. Но ги познава човек, на когото вярвам. Затова те съветвам да си пазиш гърба, директоре.

След тези думи Роби се обърна с намерението да се отдалечи.

— На кого вярваш, Роби? Може би на Джесика Рийл, която уби двама от хората ми?

— Няма спор, че бяха хора, директоре. Но не бяха твои хора.

Роби си тръгна.

Тъкър остана известно време да гледа след него, после се запрепъва към колата си.

Свидетел на сцената стана Джесика Рийл, която беше заела позиция край оградата на Белия дом.

Двамата с Роби си размениха продължителни погледи, след което тя се обърна и започна да се отдалечава.

80

Роби седна да чака на една пейка на остров Рузвелт в река Потомак, точно срещу Кенеди Сентър. Разположено в центъра на милионния град, гористото островче предлагаше невероятно уединение. Днес то беше затворено за посещения и това го правеше още по-уединено. За това си имаше причини.

Денят беше прекрасен, по-слънчев и топъл от нормалното.

Роби проследи с поглед шумното ято птици, което прелетя над главата му, а след това насочи вниманието си към човека, който бавно се приближаваше по пътеката. Той забеляза Роби и му махна, а след това продължи към него.

Седна, разкопча сакото си и се облегна назад.

— Хубав ден — подхвърли Роби.

— Ще бъде още по-хубав, когато заковем мръсника — отвърна Уиткъм.

— И аз мисля така.

— След заседанието направи опит да подплашиш Тъкър, нали?

— Беше заел защитна позиция.

— Какво друго да направи? Тъкър е голям срам за нас, но честно казано, аз не виждам как можем да го изобличим. Просто нямаме доказателства независимо от усилията, които положихме.

— Стрелците са били от агенцията.

— А мотивът на Тъкър?

— Светът отива по дяволите, а ЦРУ се изстрелвало върха на пирамидата както по бюджет, така и по влияние — двата Свещени граала в разузнавателния сектор.

— Нямаме доказателства — поклати глава Уиткъм. — Адвокатите му ще ни разкъсат на парчета. Може ли някой от стрелците да ни бъде от полза?

— Те не фигурират в личния състав. Били са просто наемници. Кент е мъртъв, също като Гелдър, Декър и Джейкъбс. Всички пробойни са запушени.

— Признавам, че е действал изключително ефикасно.

— Но все пак е допуснал грешка.

— Каква?

— Оставил ни е една забравена улика.

— Какво? — объркано го погледна Уиткъм.

— По-скоро „кой“, сър. Жена на име Карин Минън. Работи като лекар в ЦРУ. Именно тя ми прикачи проследяващото устройство. Била е близка с Рой Уест и е знаела за „бялата книга“.

— „Бялата книга“?

— Наричаме я още „Книга на Апокалипсиса“. Разработка, в която са описани всички подробности, свързани с нападението срещу Г-8 — страна по страна, убийство след убийство, дело на ислямски терористи. Има отделен раздел, в който е описано какво трябва да се направи след убийствата с оглед да се увеличи световният хаос.

— Но нападението в Канада беше насочено срещу арабските лидери, а не срещу Г-8.

— Точно така. Обърнали са посоката на удара, изложен в документа на Уест. Нападение срещу мюсюлманските лидери, организирано от… — Роби не довърши изречението си.

— Не от воюващите фракции в Близкия изток — довърши вместо него Уиткъм. — А от Тъкър и неговите кретени в ЦРУ, чиито гафове стават причина страната ни да затъва все по-дълбоко.

— Страхувам се, че новите доказателства не подкрепят подобна теза, сър.

— Нови доказателства?

Роби махна към една фигура, която току-що се беше появила на пътеката. Уиткъм веднага забеляза, че жената се приближава с колебливи стъпки.

— Бях я прибрал в едно малко скривалище — поясни Роби. — Страхувах се за сигурността й.

Карин Минън се изправи пред тях.

— Бих ви представил, но вие вече се познавате — отбеляза Роби.

Уиткъм не отделяше поглед от уплашеното лице на жената. След известно време се овладя и се обърна към Роби.

— Не съм сигурен, че разбирам какво става тук.

— Един мой приятел направи малко проучване на вашето минало и се натъкна на едно откритие. Играли ли сте футбол във Военноморската академия заедно с Роджър Стаубак? Той е бил в по-горен курс и играел куотърбек, докато вие сте били защитник. И все пак трябва да е било вълнуващо за вас, защото този човек е носител на купата „Хайсман“, спечелил е последното първенство на флота, Супербоул и още куп високи награди, които са му отредили място в Залата на славата. Една доста впечатляваща спортна биография.

— Наистина е така, но нека се върнем на въпросите, които обсъждаме — отвърна Уиткъм.

— Докато е бил активен спортист, този човек е имал и прякор. Доста подходящ за куотърбек, защото при играта му пада яко тичане. Какъв беше този прякор?

— Роджър Лисицата — обади се с тих глас Минън.

— Точно така — каза Роби. — Роджър Лисицата. С него се е представил и на Рой Уест, който му е изпратил апокалиптичния сценарий. Така започва всичко. Аз обаче не мисля, че това е било дело на Роджър Стаубак… — Показалецът му се насочи към гърдите на Уиткъм. — То е било ваше дело.

— Признавам, че съм доста объркан, Роби — реагира съветникът. — Освен това ние с теб вече обсъдихме този въпрос и единодушно стигнахме до заключението, че цялата вина пада върху Еван Тъкър. След срещата при президента ти го притисна именно с моята благословия.

— За да приспя вниманието ви. И да ви накарам да се появите тук, за да обсъдим професионалното унищожение на Тъкър. Не крия, че този човек е безполезен тъпак, но не е предател. Вие сте предателят.

Уиткъм бавно се изправи и погледна надолу към Роби.

— Нямаш представа колко много ме разочарова. Всъщност аз съм повече обиден, отколкото разочарован.

— Цял живот се занимавам с ликвидирането на лошите, сър — поклати глава Роби. — Избивам чудовищата едно след друго. Един терорист, после друг… Добър съм в своята работа и искам да продължа да я върша.

— Честно казано, не съм сигурен, че ще бъде възможно след днешните обвинения.

— Търпението ви се изчерпа, така ли? Не искате хора като мен да продължават да натискат спусъка? Искате с един замах да разчистите шахматната дъска?

— Ако имаш дори най-малкото доказателство, най-добре е да го посочиш веднага.

— Е, добре. Тук присъстващата доктор Минън ще даде показания, че е работила под вашите преки разпореждания. Че именно тя е сложила проследяващо устройство в тялото ми отново по ваша заповед.

Уиткъм закова заплашителен поглед в лицето на Минън.

— В такъв случай тя ще бъде обвинена в лъжесвидетелстване и осъдена на дълги години затвор! — изръмжа той.

— Аз обаче не виждам как тези неща могат да стигнат до съда.

— Сигурен съм, че когато президентът научи…

— Президентът вече е информиран — прекъсна го Роби. — Всичко, което ви казах току-що, също е документирано. Именно президентът предложи да организирам настоящата среща с вас.

— Той ти е предложил? — объркано го погледна Уиткъм.

Роби кимна.

— Няма никакви доказателства, че съм замесен във всичко това!

— Има, господин съветник. При това извън показанията на тук присъстващата доктор Минън. Седнете, ако обичате, сър. Може би краката не ви държат.

Уиткъм се подчини. Колената му видимо трепереха.

— Спомена, че тези неща не могат да стигнат до съда — изрече с нестабилен глас той.

— Да — каза Роби. — Това би било прекалено смущаващо за обществеността, следователно няма нужда от него. Защото ще пострадат нашите усилия в борбата срещу тероризма. Надявам се, че и вие не го желаете.

— Не, разбира се.

Роби се обърна към Минън.

— Благодаря ви. — Той махна към близките дървета, под които чакаха двама мъже. — Идете при онези хора, ако обичате.

Изчака жената да се отдалечи и каза:

— Между другото, охраната ви беше отстранена…

Уиткъм погледна към пътеката, по която беше дошъл.

— Разбирам — прошепна той.

— Трябва да си подадете оставката.

— Президентът ли я поиска?

— Не, но не възрази, когато въпросът беше поставен. — Роби замълча за момент, после го погледна в очите. — Познавахте ли се с Джо Стокуел?

— Лично не — бавно поклати глава Уиткъм.

— Щатски шериф в оставка. Добър човек. Сближава се с Кент и успява да спечели доверието му. След което разкрива какво се готви и вие заповядвате да бъде убит. И още: една жена на име Гуен. Много симпатична старица. И накрая, един бивш агент на ЦРУ на име Майкъл Джофри. Един близък до мен човек много държеше на тези хора.

— Кой е той? — попита Уиткъм, но от тона му пролича, че вече се досеща.

— Ето го там — отвърна Роби и махна вдясно от себе си.

Уиткъм извърна глава.

На три метра от тях стоеше Джесика Рийл, заковала поглед в лицето на съветника.

Роби стана и тръгна по пътеката към изхода. Не се обърна нито веднъж.

* * *

На островчето, обкръжено от един милион човешки същества, останаха само двама души.

Гюс Уиткъм.

И Джесика Рийл с пистолет в ръка.

Правеше чест на Уиткъм, че не показваше признаци на страх.

— Участвал съм във война, госпожице Рийл — поясни той, докато Джесика се приближаваше към него. — Виждал съм как умират хора. На два пъти самият аз като по чудо избегнах смъртта. Разбира се, човек не може да привикне с такава гледка. Но шокът все пак не е чак толкова голям.

— Гуен Джоунс, Джо Стокуел и Майкъл Джофри умряха по ваша заповед — отвърна с равен глас тя.

— Да, така е. Но светът е сложно място за живеене, госпожице Рийл.

— И същевременно съвсем просто.

— Вие го гледате по различен начин. Въобразявате си, че виждате шанс за подобрение. За голямо подобрение. И понякога успявате. Същото правим и ние тук. Уморихме се от убийствата, хаоса и балансирането на ръба на пропастта. Желанието ни беше да изградим един по-сигурен и по-мирен свят, поставяйки на ключовите постове във властта по-сговорчиви индивиди. Какво е животът на шепа хора пред възможността да бъдат спасени милиони? Нима смятате, че подобна идея е погрешна?

— Не съм тук, за да ви съдя — отвърна Рийл и вдигна пистолета. — Това не е моя работа. Би трябвало да има и други освен тези, за които знаем. Кои са те?

Той поклати глава с мрачна усмивка.

— Как предпочитате да го направим? Да коленича или да остана прав? Готов съм да постъпя както кажете. Пистолетът все пак е във вашите ръце…

— Имате семейство — каза с равен глас тя.

За пръв път в очите на Уиткъм проблесна тревога.

— Те не знаят абсолютно нищо!

— Това не ме интересува.

— Бих ви помолил да не ги закачате. Те са невинни.

— Гуен също беше невинна. Както и Джо, и Майк. И те имаха семейства.

— Какво искате?

— Кой друг стои зад всичко това?

— Не мога…

— В такъв случай ще започна с голямата ви дъщеря, която живее в Минесота. После ще дойде ред на съпругата и на сестра ви. Ще продължавам по същия начин, докато не остане никой. — Дулото се насочи в челото му. — Кой друг?

— Няма значение. Те са извън страната, напълно недосегаеми.

— Кой друг? Питам за последен път.

Уиткъм й даде три имена.

— Поздравления — рече Рийл. — Току-що спасихте семейството си.

— Давате ли ми дума, че няма да ги нараните?

— Да. А за разлика от някои хора аз държа на думата си.

— Благодаря.

— И още нещо. Дикарло?

— Тя беше много близо до подреждането на пъзела. Решението беше болезнено за мен, но залогът беше много голям.

— Господи, какъв мръсник!

— И тъй, прав или на колене?

— Всъщност все ми е едно. Но искам да си затвориш очите.

— Моля?

— Затвори си очите!

— Нямам проблем да гледам как ме убиваш — възрази Уиткъм.

— Не го правя заради теб, а заради себе си.

Уиткъм затвори очи и зачака края на живота си.

Отвори ги едва няколко минути по-късно, когато изстрелът така и не дойде. На островчето беше останал само той.

От Джесика Рийл нямаше следа.

81

— Не можах да натисна спусъка — съкрушено промълви Рийл.

Беше късен следобед. Намираха се в апартамента на Роби.

— Наказанието беше одобрено от най-високо място — каза той.

— Знам — кимна тя, замълча за момент, после добави: — Казах му да си затвори очите. Както ми каза ти. А когато ги отвори, аз вече не бях там… — Вдигна глава да го погледне и тихо повтори: — Също като теб.

— Изборът е бил твой. Но трябва да призная, че съм изненадан.

— Ти ме остави жива, Роби — въздъхна тя. — Въпреки че всичко, което си вършил в продължение на дванайсет години, сочеше, че трябва да натиснеш спусъка.

Той седна до нея.

— Не заслужаваше да умреш, Джесика.

— Аз убивах хора. Както Уиткъм.

— Не е същото.

— Винаги е същото! — остро отвърна тя. — Във всяко отношение е същото!

Той замълча.

— Беше просто един стар и уморен човек, който не се страхуваше да умре — промълви тя, отиде до прозореца и притисна чело в студеното стъкло. — Исках да натисна спусъка, но не се получи.

— Той не е стар и уморен. Бил е истинска фурия на футболния терен, а и след това. По време на Виетнамската война е служил в спецчастите и е избил доста хора. Всички са го възприемали като безпощаден гадняр. А като съветник на президента по националната сигурност е заповядал ликвидирането на далеч повече терористи от своите предшественици. Всяко негово нападение е било убийствено. Тежко ти, ако му се възпротивиш. Кент е открил това по трудния начин, също като Декър.

— Защо ми разказваш всичко това?

— За да разбереш, че си по-състрадателна от него, а и от мен. Аз бих го застрелял, без да се замисля. Той би направил същото с теб.

— А сега какво ще се случи с него?

— Това не е наша грижа — сви рамене Роби. — Но не виждам начин да бъде изправен пред съда. А ти?

— От което следва…?

— Фактът, че не си натиснала спусъка, не означава, че няма да го свърши някой друг. А може би просто ще го захвърлят да гние в някоя килия.

— Едва ли — поклати глава Рийл. — Рангът му е твърде висок за подобен вид наказание. Медиите здраво ще се разровят, за да излезе истината наяве.

— Медиите могат да бъдат контролирани. А за нас остава да се надяваме, че никой друг от неговия калибър няма да опита подобно нещо.

— Ас мен какво ще стане?

Роби очакваше този напълно резонен въпрос, но не разполагаше с отговор.

— Фактът, че ти възложиха задачата да ликвидираш Уиткъм, сочи, че ще те възстановят на служба — каза той и се обърна да я погледне. — Това ли искаш?

— Не знам. Може би никога повече няма да е същото. След като не натиснах спусъка срещу Уиткъм, дали изобщо ще мога някога да вдигна оръжие?

— Ти трябва да си отговориш на този въпрос.

— Съмнявам се.

— Но има и добра новина — леко се усмихна той.

— Каква?

— Джанет Дикарло е излязла от комата.

Очите на Рийл се разшириха.

— Роби! — възкликна тя. — Може би има и други замесени! Разберат ли, че Дикарло е оцеляла, с нея ще бъде…

— Няма! — вдигна ръка той.

— Защо?

— Мозъчен кръвоизлив. Никога вече няма да е тази, която беше.

— А за теб това е добра новина, така ли?

— Тя ще живее — отвърна с лека въздишка той. — Искаш ли да я видиш?

Рийл кимна.

Два часа по-късно вече стояха край леглото на Джанет Дикарло. Върху обръснатата й глава личаха дълбоките шевове от операцията за облекчаване вътрешночерепното налягане. Очите й бяха отворени и ги гледаха втренчено.

— Здравей, Джанет — прошепна Рийл и взе ръката й. — Помниш ли ме?

Очите на Дикарло останаха безизразни

— Името ми е… — Рийл замълча за момент, после добави: — Аз съм твоя стара приятелка, на която ти помогна преди време.

Усети лек натиск върху пръстите си и се усмихна.

— Ще се оправиш — добави тя. — Ще видиш, че ще се оправиш! — После вдигна глава към Роби. — Ние също!

Неми се вярва — мислено й отвърна той.

Няколко секунди по-късно телефонът му издаде сигнал. Той го извади и погледна дисплея. Посланието беше кратко и ясно.

Викаха ги. И двамата.

Започва се, каза си той.

82

Заседателната зала беше тясна да побере присъстващите. От едната страна на масата седяха Роби и Рийл, а срещу тях се бяха настанили Еван Тъкър, Синия и временно изпълняващият длъжността президентски съветник по националната сигурност Джош Потър, който беше доста по-млад от Уиткъм, някъде около петдесетгодишен. Роби никак не му завиждаше за назначението.

Тъкър плъзна към тях една компютърна флашка, но те не реагираха.

— Нова задача — кратко поясни той.

— И за двамата — добави Потър.

— Даваме ти още един шанс, Рийл — рече директорът.

— Не съм ви молила за такъв.

— Нека се изразя по друг начин. Даваме ти последен шанс. Ти все пак уби двама служители на ЦРУ, по дяволите! Би трябвало да си в затвора, но вместо това получаваш една изключително добра оферта!

Потър прочисти гърлото си и се приведе напред.

— Искам да ви напомня, че всички сме напрегнати предвид извънредните обстоятелства — започна той. — Като нов човек в екипа предлагам да забравим миналото, поне засега. Надявам се, че ще ме разберете.

— Гелдър и Джейкъбс бяха предатели — каза Рийл. — Аз просто не изчаках заповедта за отстраняването им, която със сигурност щеше да дойде.

— Агенцията разполага с доказателства, че са били участници в заговора — добави Синия. — Оказва се, че Сам Кент е оставил доста документи. А от това следва, че госпожица Рийл е изпълнила дълга си към родината.

— Глупости! — гневно отсече Тъкър. — Ти си убийца, Рийл! И това няма как да се промени!

— Възраженията ви са взети под внимание, господин директор — примирително се обади Потър. — А така наречената „оферта“ е одобрена от човек, който стои много по-високо от всички присъстващи в тази зала. Затова предлагам да прекратим с театралните изпълнения и да се концентрираме върху задачата.

Роби внимателно наблюдаваше Синия, без да обръща внимание на Тъкър и Потър.

Неговият човек драскаше върху лист хартия и мълчеше.

Това не беше добър знак.

— Може ли да получим малко предварителна информация? — попита той.

— Втори шанс, както вече ви казах! — прогърмя Тъкър. — Сигурно помните Ахмади? Той все още си е в Сирия и чака да се погрижим за него.

— В момента това е доста рисковано — поклати глава Роби.

— Ако тя си беше свършила работата, вместо да убива Дъг Джейкъбс, сега нямаше да водим този разговор! — излая Тъкър. — Нещата вече са в критичната си фаза. По наше мнение Ахмади се съюзява с „Ал Кайда“ и много скоро ще им предложи подготовка, ресурси и официална закрила за действията им в чужбина. Това ще стане веднага след като поеме властта — нещо, което изглежда все по-вероятно. Но ние трябва да направим всичко възможно, за да го спрем!

— Отиваме и двамата, така ли? — попита Рийл.

— Както Роби спомена, в момента е доста рисковано — разпери ръце Тъкър. — А ние смятаме, че ако сте двамата, шансовете ви за успех са по-големи.

— Кой от нас ще стреля? — попита Роби.

— Тя — отговори Потър и махна към Рийл. — Вие ще сте съгледвачът.

— Рийл трябва да довърши мисията си, Роби — добави Тъкър. — Това е част от официалната сделка. Успее ли, проблемите й ще се смятат за приключени.

— Искам го в писмена форма! — отсече Рийл.

— В писмена форма ли? — сбърчи вежди Тъкър. — Откъде, по дяволите, идваш, за да имаш подобни претенции?

— От едно място, което се нарича „Не ти вярвам“ — хладно отвърна тя.

— Нямаш друг избор! — извика Тъкър.

— Може би ще потърсим начин да удовлетворим желанието ви — вдигна ръка Потър.

— Не ме е грижа как ще го наречете. Искам гаранции от някой по-нагоре в йерархията, че вие тук ще спазите уговорката.

— Не забравяй, че можеш да влезеш в затвора! — изръмжа Тъкър. — Какво ще кажеш да сключим „споразумение“? Убиваш Ахмади, а ние забравяме за килията?

Рийл спря поглед върху Потър.

— Предпочитам да чуя вашето предложение.

— Колко нагоре в йерархията искате да бъде човекът с гаранциите?

— Доста по-нагоре от вас двамата.

— Списъкът е твърде кратък.

— На мен ли го казвате?

Потър погледна Тъкър, който скръсти ръце на гърдите си и започна да се люлее в стола с поглед в тавана. Приличаше на пораснало хлапе, което не желае да се раздели с боичките си.

— Добре — бавно кимна Потър. — Смятайте го за изпълнено.

Рийл протегна ръка към флашката, която продължаваше да лежи на масата между тях.

— Беше ми приятно да се пазаря с вас — рече тя.

После и двамата се надигнаха с намерението да напуснат заседателната зала.

— Роби, почакай малко — обади се Тъкър. — С теб трябва да обсъдим и други неща.

Рийл погледна Роби и сви рамене.

— Ще те чакам отвън — каза тя и излезе.

Тъкър му махна да се върне на мястото си и обяви:

— Тя се превръща в слабо звено.

— Не виждам нещата по този начин — отвърна Роби. — И защо изобщо ме пращаш с нея? Тя не се нуждае от съгледвач.

— Защото искам да бъда сигурен, че ще се върне. Трябва да отговаря за престъпленията, които е извършила.

— Имаш предвид отстраняването на предатели?

— Имам предвид убийството на двама от моите служители.

— А сделката, която сключихте?

— Няма никаква сделка! — победоносно обяви Тъкър.

Роби стрелна с поглед Потър.

— Току-що й казахте, че има сделка.

— Аз съм от хората, които държат на думата си, Роби — размърда се неловко съветникът. — Но това е извън моите правомощия.

Тъкър насочи месестия си показалец в гърдите на Роби.

— Имай предвид, че ако й кажеш истината, задникът ти ще гние в пандиза, докато си жив! — изръмжа той. — Ние разполагаме с предостатъчно доказателства, че си помагал на врага по всички възможни начини. А този враг се нарича Джесика Рийл!

Роби погледна към Синия, който продължаваше да ниже драскулки върху листа пред себе си.

— Ти какво мислиш за всичко това?

Синия вдигна глава, замисли се за миг и отвърна:

— Мисля, че трябва да отидеш и да изпълниш дълга си.

Очите им се срещнаха.

После Роби стана и тръгна към вратата.

— Ще се видим, ако е рекъл Господ — каза той, преди да излезе.

Синия го настигна още преди да напусне сградата.

— Какви бяха глупостите, които изрече в онази зала? — попита Роби.

— Не бяха глупости, а най-добрият съвет, който бих могъл да ти дам при създалите се обстоятелства — отвърна Синия и протегна ръка. — Желая ви късмет.

Роби колебливо я стисна, изчака отдалечаването на Синия и напусна сградата.

Рийл го чакаше до колата.

— Какво искаха от теб? — попита тя, след като се качиха.

— Вече няма значение, защото знам.

— Какво знаеш?

Роби й подаде листчето, което Синия беше прехвърлил в шепата му при прощалното ръкостискане.

Рийл сведе очи към двете букви, изписани върху него, после вдигна глава. И двамата знаеха какво означават те.

— „Двойна игра“ — прошепна тя.

— Ще ни изиграят номер — кимна Роби.

83

Залата беше малка и това ограничи бройката на присъстващите наблюдатели, ангажирани в текущата операция.

Потър, временно изпълняващ длъжността президентски съветник по националната сигурност.

Директорът на ЦРУ Тъкър.

Новият номер две в ЦРУ, който изглеждаше малко стреснат, тъй като единият от двамата му предшественици беше убит, а другият беше пострадал тежко.

Шефът на Вътрешна сигурност.

Стегнат белокос генерал-лейтенант, специален представител на Пентагона.

И накрая, Синия.

Едната от стените беше запълнена с огромни екрани, които улавяха и предаваха в реално време постъпващата сателитна информация. Присъстващите се настаниха в удобни кресла, подредени около правоъгълна маса. Пред всеки от тях имаше бутилка минерална вода. Сякаш се готвеха да гледат мач от НФЛ.

Или друг вид състезание, провеждащо се на другия край на света.

Потър погледна към един от електронните часовници на стената.

— Един час до началото — обяви той, а Тъкър кимна.

— Имаме ли готовност? — попита генералът.

— Имаме — отвърна Тъкър.

Беше си сложил слушалки и поддържаше жива връзка с участниците в операцията. Това беше доста трудна задача в държава като Сирия, но Съединените щати разполагаха с достатъчно сили и средства навсякъде по света.

Пръстът му докосна един от бутоните на контролния панел. Близкият монитор превключи на снайперисткото гнездо в някаква изоставена офис сграда в центъра на Дамаск.

— За наш късмет, хората на Ахмади така и не разбраха за предишния опит — каза Тъкър. — Но след петдесет и седем минути той отново ще попадне на мушката.

— Кога ще се появи Рийл? — попита Потър.

— След десет минути.

— А Роби?

— Наблюдателният му пост е точно срещу сградата, пред която ще се появи Ахмади.

— Пътят за изтегляне? — попита шефът на Вътрешна сигурност.

— Планиран до последния детайл, надяваме се да проработи — небрежно отговори Тъкър.

— Но все пак има риск, нали? — попита Потър. — Особено на това място.

— За това, което се готвят да направят вашите хора, трябват здрави топки — одобрително промърмори генералът. — Само двама, лековъоръжени и без подкрепление. Ние също пращаме хора в трудни ситуации, но те разполагат с далеч повече ресурси и огнева мощ. Освен това никога не ги изоставяме.

— Тези са най-добрите, които имаме — обади се Синия, предизвиквайки гримасите на Тъкър и Потър.

— Сигурен съм, че е така — каза генералът. — Е, Бог да им е на помощ…

— Дано — почти беззвучно отвърна Синия.

В слушалките на Тъкър прозвуча нечий глас. Той се извърна към останалите и обяви:

— Току-що установихме връзка с Роби. След пет минути ще бъде на позиция. А след седем и Рийл ще заеме мястото си в снайперисткото гнездо. Всичко изглежда наред. Ахмади всеки момент ще напусне правителствената сграда. През следващите четирийсет и осем минути той ще бъде извън обхвата на екипа. А след това разполагат с прозорец от две минути, за да…

Тъкър рязко прекъсна обясненията си. За което имаше основателна причина. На телевизионните екрани се появи тълпа възбудени хора, които тичаха по централните улици на Дамаск. Из въздуха ехтяха автоматични откоси. Разнесе се пронизителен вой на сирени.

— Какво става, по дяволите? — излая Потър.

Заковал поглед в екраните, Тъкър не отговори.

— Хей! — разтърси рамото му Потър. — Попитах какво става?!

Тъкър включи радиостанцията и поиска обяснение за внезапно настъпилия хаос.

— Все още не знаят, но се опитват да разберат — обяви секунди по-късно той.

— Набери Роби, той е на самото място — заповяда Потър.

Тъкър се подчини, на опитите му завършиха без успех.

— Не отговаря. Вероятно е прекъснал връзката.

— Тогава се свържи с Рийл. Намери някого, за бога!

— Гледайте! — викна генералът.

От помещението със снайперисткото гнездо надничаха униформени бойци от сирийските сили за сигурност.

— Как стигнаха толкова бързо до там, да ги вземат мътните? — кресна шефът на Вътрешна сигурност. — Рийл дори не се е появила, за да заеме позиция!

— Цялата операция е компрометирана — обяви Тъкър. — Някъде е станал пробив. — Стрелна с поглед Потър и добави: — Това не трябваше да се случва.

— А Ахмади отново ще се измъкне, а? — изръмжа генералът.

— Такъв вариант не се предвиждаше — промърмори под носа си Тъкър.

— Не можем ли да направим нещо както трябва, мамка му! — изстена Потър.

— Задръж малко! — прекъсна го Тъкър. — Получавам някаква информация.

Притисна слушалките към главата си и напрегна слух. Намръщените черти на лицето му бавно се отпуснаха, преминавайки в тотално смайване.

— Разбрано — промърмори в микрофона той.

— Какво има? — изкрещя извън себе си Потър, изнервен от мълчанието на директора на ЦРУ.

Тъкър се обърна към присъстващите. Лицето му беше бяло като вар.

— Току-що са ликвидирали Ахмади пред правителствената сграда миг преди да се качи в колата си — обяви той. — Смъртта му е потвърдена от достоверни източници.

— Слава богу! — с облекчение възкликна генералът. — Но нещо не ми е ясно. Има ли промени в мисията? Ударът трябваше да бъде нанесен пред хотела!

— Мисията не е променена — спокойно отвърна Синия. — Не и от наша страна.

Шефът на Вътрешна сигурност гледаше с облещен поглед как сирийските сили за сигурност нахлуват в снайперисткото гнездо.

— Все още не разбирам как се озоваха там толкова бързо — озадачено промърмори той, а после се извърна към Тъкър. — Сякаш са знаели предварително за предстоящия удар.

— Някъде е станал пробив — повтори Тъкър с побеляло лице.

— Но Рийл и Роби очевидно са разбрали за него — бързо добави Потър. — Това е единствената причина да нанесат удара пред правителствената сграда.

— Нещо не се връзва — мрачно поклати глава генералът.

— Защо? — изгледа го Тъкър.

— Нали току-що каза, че Роби е докладвал, че се готви да заеме позиция пред хотела. Освен това каза, че няколко минути по-късно Рийл също ще заеме своето място. Но разстоянието между хотела и правителствената сграда съвсем не е малко. Защо Роби докладва на собствената си агенция едно, а на практика върши съвсем друго? Бих казал, че действа като човек, който не вярва на…

Генералът рязко млъкна и отново се обърна към екраните. Униформените сирийци продължаваха да крещят и да размахват ръце от балкона на снайперисткото гнездо. В следващия миг високият военен се обърна и закова подозрителен поглед в лицето на Тъкър.

Директорът на ЦРУ неволно потръпна и се озърна към колегата си от Вътрешна сигурност, който го гледаше не по-малко подозрително. Понечи да каже нещо, но не му се получи. Очите му не се отделяха от екраните.

— Но въпреки всичко ударът е нанесен перфектно — добави след няколко дълги секунди генералът. — Макар и при… хм, доста необичайни обстоятелства. Бих казал, че това е най-перфектният удар, който някога съм… Всъщност така и не го видях.

— Аз съм на същото мнение — обяви шефът на Вътрешна сигурност.

— И аз — неохотно рече Потър, правейки се, че не забелязва втренчения поглед на Тъкър.

— Роби и Рийл заслужават благодарностите на тази страна! — твърдо отсече генералът.

— А ние ще се погрижим да ги получат — добави шефът на Вътрешна сигурност.

— Ако успеят да се измъкнат от Сирия — мрачно поклати глава генералът.

Ако успеят да се измъкнат живи, поправи го мислено Тъкър.

84

Чужденците трудно напускаха държави като Сирия, която бе не по-малко затворена за света от безспорните лидери в това отношение Северна Корея и Иран. Особено когато тези чужденци идваха от Запада.

Чужденците бяха обект на подозрения.

Американците бяха откровено мразени.

А когато американски оперативни агенти току-що са ликвидирали един потенциален лидер на страната, тяхната съдба бе предрешена: екзекуция, следвана от публично излагане на обезглавените им трупове.

Единствената добра новина за подобни хора бе фактът, че границите на Сирия се охраняваха зле. Те бяха неясни и променливи точно като политиката на страната в настоящия момент въпреки традиционните анонси, че е една от „люлките на човешката цивилизация“.

Роби и Рийл бяха съвсем наясно с всичко това.

Имаха някакъв шанс, но не особено голям.

Смъртоносният изстрел на Рийл бе дошъл от сграда срещу мястото, на което Ахмади се бе готвил да се качи в лимузината си. Най-лесният начин за изтегляне без съмнение би включвал традиционното женско облекло за тази част от света, включително бурка, скриваща голяма част от лицето. Но в повечето случаи сирийските жени не се съобразяваха с традиционните мюсюлмански одежди. Пълното забулване дори бе официално забранено в университетите и обществените институции. Това бе наложено от едно правителство, клонящо към светски модел на управление, което приемаше подобно облекло като риск за сигурността и съответно потенциално прикритие за терористични атаки. От всичко това следваше, че бурката ще е по-скоро червен флаг, отколкото някакво прикритие.

Все пак тя можеше да използва хиджаб — покривало за долната част на лицето, което беше почернила и състарила с майсторски положени фалшиви бръчки и тъмни петна. А под дългата черна роба беше прикрепила достатъчно подплънки, за да изглежда поне с трийсет килограма по-дебела. Дегизировката се допълваше от бавната походка и приведената фигура на седемдесетгодишна жена.

Рийл взе в ръка една пазарска кошница, напусна стаята и тръгна към асансьора, пред който вече чакаше някакъв мъж. Вратата се плъзна встрани и Рийл влезе в кабината. Минута по-късно асансьорът спря на партера и тя се измъкна навън.

Точно навреме, за да се отмести от пътя на полицаите, които нахлуха в сградата. Те сграбчиха мъжа, който слезе с нея. Същата съдба сполетя още няколко сирийци, които се намираха във фоайето. Част от униформените се натъпкаха в кабината, а други поеха нагоре по стълбите.

Рийл изчака известно време, преди да продължи пътя си. Когато се озова навън, улицата вече беше задръстена от полицейски коли. Навсякъде се виждаха хора. Едни крещяха, други плачеха, а трети гневно скандираха.

Пламна някаква кола. Автомати трещяха във въздуха. Пръскаха се витрини. По-надолу по улицата избухна експлозия.

Рийл се присъедини към групичка жени, които бързаха към близката пряка.

При нормални обстоятелства претърсването на жени на обществено място беше абсолютно немислимо.

Но обстоятелствата не бяха нормални. Полицията нахлу в пряката и започна да обискира наред — както мъже, така и жени. Търсеха скрито оръжие и всякакви други улики.

Откриха нож у някакъв мъж и моментално го разстреляха.

Иззад ъгъла изскочи пищяща от ужас жена, която моментално беше надупчена в гръб и кръвта й плисна по асфалта.

Полицията се приближаваше към Рийл. Тя не приличаше на убийца, а на обикновена, доста пълничка старица. Но ченгетата караха наред. Разстоянието се скъсяваше.

Ръката й се плъзна към вътрешността на кошницата.

Всеки момент щеше да бъде обкръжена от множество полицаи с насочено оръжие.

Гърбът й опря в тухлена стена. Един полицай направи крачка напред и посегна да хване ръката й. Усетеха ли подплънките, всичко щеше да свърши. Разстрел на място.

После откъм началото на уличката долетя висок глас.

Полицаите спряха и се обърнаха.

Човекът не спираше да крещи. Думите му на арабски бяха кратки и ясни.

— Хванахме стрелеца! Хванахме стрелеца!

Ченгетата хукнаха обратно по посока на гласа.

Тълпата погълна Рийл. Над труповете се блъскаха ридаещи хора.

Тя започна да се оттегля. Не след дълго изскочи от навалицата и сви в първата пресечка.

Извървя я с бърза крачка и излезе на друга улица, широка и оживена. До тротоара спря такси и тя побърза да се настани на задната седалка.

— Накъде? — попита на арабски брадатият мъж зад волана.

— Мисля, че знаеш накъде — отвърна на английски тя.

Роби стъпи на газта и колата бързо потегли.

Очите му потърсиха нейните в огледалото.

— На косъм, а?

— Абсолютно — кимна Рийл, а след това размаха дистанционното, което извади от кошницата. — Това свърши добра работа. Никак няма да се зарадват, когато открият източника на виковете „хванахме стрелеца“.

— Един малък аудиоплейър никога не е излишен — отбеляза Роби.

Тя изчака поредния завой и изхвърли дистанционното през прозореца.

Той продължаваше да следи развоя на събитията в огледалото за обратно виждане. Тълпата нарастваше.

— Съвсем скоро ще разберат, че стрелецът се е измъкнал. Опасността не е преминала.

— Погледни истината в очите, Роби — отвърна с равен тон тя. — Никога повече няма да сме вън от опасност.

— Те откриха снайперисткото гнездо, въпреки че ти изобщо не стигна до там — отбеляза той.

— Голяма изненада, няма що! Но това потвърждава предупреждението на твоя човек за двойната игра.

— Как ли са се почувствали онези, които са наблюдавали операцията от командната зала?

— Цял живот ще съжалявам, че не можах да зърна лицата им! Най-вече това на Тъкър.

Той направи десен завой и продължи да натиска педала. Трафикът видимо намаля, но Роби беше наясно, че полицията вече издига пътни заграждения.

Разстоянието между Дамаск и израелската граница не беше голямо, но пътят със сигурност щеше да бъде блокиран от сирийците. И от ЦРУ. Следователно тази дестинация отпадаше.

До Аман в Йордания имаше малко повече от сто и шейсет километра. Но границата между двете страни се охраняваше стриктно, а контролно-пропускателните пунктове бяха малко на брой. Следователно и тази дестинация отпадаше.

На изток беше Ирак. Дълга граница, сравнително лесна за пресичане. Но нито Роби, нито Рийл проявиха желание да навлизат в северната част на Ирак, защото там най-вероятно щяха да срещнат смъртта си.

И тъй, остана им само един избор. Турция на север. Безкрайно дълга граница. Най-близкият голям град беше Мерсин, който отстоеше на около четиристотин километра. Имаше и по-пряк път, водещ до тясна ивица турска земя, стърчаща като пръст в сирийската територия, северно от Хафа. Но макар и по-далече, Мерсин предлагаше много повече възможности за оттеглянето им, а и в големия град човек можеше да изчезне по-лесно. Освен това Роби искаше да бъдат максимално далече от сирийците, много по-далече от вклинената турска територия.

Но най-напред трябваше да стигнат до границата.

В тази граница имаше безброй пробойни, но Сирия и Турция влизаха в постоянни конфликти помежду си. Ежедневно явление бяха бомбардировките от нисколетящи самолети и ожесточените престрелки. Покрай това обаче кипеше и друга дейност — най-вече контрабанда на дрога и оръжие, плюс постоянен приток на имигранти. А престъпниците предлагаха само един отговор на неволните свидетели на тази дейност.

Избиваха ги.

— Напред към Турция — обяви на глас Роби.

— Напред към Турция — повтори Рийл.

Тя обаче не свали дегизировката си. Все още беше рано. Разполагаше с документи, в случай че ги спрат за проверка. Надяваше се, че са достатъчно добри.

Гледайки напред, Роби си даваше сметка, че най-вероятно ще бъдат проверени.

По тази причина бе обръснал главата си, бе пуснал къса брадичка и бе напръскал тялото си със спрей за изкуствен тен, така че кожата му изглеждаше по-тъмна. Сините му очи се скриха зад тъмни контактни лещи. Владееше арабски много добре, без типичния за хората от Запада акцент. Рийл също говореше арабски.

Оказа се, че първите заграждения са издигнати далеч по-бързо, отколкото беше очаквал. А в главата му изникна въпросът дали двойната игра има нещо общо с това.

В Близкия изток подобни съоръжения бяха по-зле организирани и много по-хаотични в сравнение с други места. Оръжие се използваше при първите по-остри думи или лош поглед.

Роби натисна спирачката. Пред тях имаше три коли и един пикап, старателно претърсвани от въоръжени мъже. Единият от тях държеше в ръката си нещо лъскаво.

— Имат снимките ни — промърмори той.

— Естествено. Слава богу, че не изглеждаме както преди.

Мъжете стигнаха до таксито. Единият изкрещя нещо и Роби му подаде документите си. Другият навря глава през сваленото задно стъкло и изкрещя на Рийл. Свела поглед, тя му подаде личните си документи и почтително промърмори нещо. Той грабна кошницата и надникна в нея. Вътре имаше самун хляб, пликче с ядки, бурканче мед и шишенце с подправки.

Обискът на колата не показа нищо нередно.

Първият охранител внимателно огледа Роби и дори протегна ръка да подръпне късата му брадичка. Роби издаде вик на болка, а онзи се ухили и му махна да продължава.

Напуснаха Дамаск и се насочиха на север.

След триста и петдесет километра се озоваха в предградията на Алепо, най-многолюдния град на Сирия. Беше се стъмнило и това им позволи да се промъкнат незабелязано до предварително осигурената тайна квартира. Там се преоблякоха, хапнаха и легнаха да си починат преди втората част на своето пътешествие.

На сутринта яхнаха велосипеди и се присъединиха към туристическата група, която тръгваше на обиколка из северните райони на Сирия, чак до турската граница, отстояща на около осемдесет километра от Алепо. По принцип екскурзията беше замислена като тридневна приятна разходка сред древните руини и красивата природа.

Така стигнаха до Храма на свети Симеон Стълпник, където велосипедистите бяха планирали да прекарат нощта.

Но Роби и Рийл избраха друг вариант. Те се отделиха от групата и продължиха да въртят педалите. Подминаха Миданки, преодоляха няколко възвишения по разбити пътища, след което предприеха продължително спускане към Азез.

Някъде към полунощ прекосиха турската граница. Над главите им летяха самолети, които бомбардираха целите си на сирийска територия. В далечината се чуваше автоматична стрелба, но те продължаваха напред, без да й обръщат внимание.

Два дни по-късно се добраха до Мерсин.

А след още един хванаха ферибота за Гърция, откъдето излетяха с първия полет на запад. Прибраха се в Съединените щати точно една седмица след като окървавеното тяло на Ахмади рухна на уличната настилка в Дамаск.

Първата работа на Роби беше да проведе един телефонен разговор.

— Идваме, приготви шампанското — каза той, а след това прекъсна линията.

Еван Тъкър бавно остави слушалката.

85

Почти всички церемонии по награждаване в ЦРУ се извършваха тайно. Такива бяха правилата.

Особено по отношение на тази, която се провеждаше в момента.

В нея участваше Отделът за секретни мисии към Националната служба за дейности под прикритие на ЦРУ. Част от този отдел беше и Групата за специални операции. Нейните членове бяха най-добрите сред най-добрите и работеха във всички части на света, налагайки интересите на САЩ или с оръжие, или с високорисково събиране на разузнавателна информация. Те бяха най-грижливо скритата сила за секретни мисии в Америка, а вероятно и в целия свят. Голяма част от нейните членове бяха подбирани директно от най-елитните бойни части.

Голяма част, но не всички.

Церемонията се провеждаше в един от подземните бункери на базата „Кемп Пиъри“ в Уилямсбърг, Вирджиния. Удачно избрано място, скрито дълбоко под земята и далече от чужди очи.

Присъстваха над двайсет души, сред които бяха Еван Тъкър, президентският съветник по националната сигурност Потър, генералът от Пентагона, шефът на Вътрешна сигурност и, най-накрая, Синия.

Всички, които бяха наблюдавали на живо развоя на събитията в Дамаск.

Роби и Рийл получиха Кръст за особени заслуги в разузнаването — най-високата награда на ЦРУ. Тя можеше да се сравнява единствено с Медала на честта и обикновено се присъждаше посмъртно само за проявен героизъм при изключително опасни обстоятелства.

Еван Тъкър изчете списъка с техните постижения, които включваха не само операцията в Дамаск, но и тази в Канада. Рийл и Роби пристъпиха напред.

— Все още нищо не е приключило — изсъска Тъкър в ухото на Рийл, докато закачаше кръста на ревера й.

— Разбира се, че не е — отвърна Рийл.

Потър повтори церемонията с Роби.

— Трябва да вземеш страна по този въпрос, Роби — прошепна той.

— Вие също, господин съветник — спокойно отвърна Роби. — Но трябва да обмислите позицията си крайно внимателно.

Навън двамата бяха поздравени от Синия.

— Благодаря за предупреждението — тихо рече Роби.

— Изпълнявах дълга си, нищо повече.

— Тъкър е доста ядосан.

— Трудно ми е да кажа още колко време ще остане начело на агенцията — поклати глава Синия.

— Дните му са преброени, така ли?

— Вероятно. Не бих казал, че е най-добрият директор на ЦРУ, който сме имали.

— Може би сега е моментът да се кандидатираш за мястото му — подхвърли Роби.

— Не, благодаря — поклати глава Синия. — Достатъчно съм разнебитен от това, което върша.

* * *

Роби и Рийл се качиха в колата, напуснаха „Кемп Пиъри“ и поеха на север. И двамата мълчаха, защото нямаше какво да си кажат. Напрежението през последните две седмици буквално ги беше изцедило.

Роби я изненада малко, след като навлязоха във Вашингтон.

— Искам да те запозная с един човек — обяви той.

Спря пред училището. Десетина минути по-късно от входа започнаха да излизат деца с раници на гърба.

Роби я забеляза, слезе от колата и й махна. Джули Гети предпазливо се приближи.

— Какво търсиш тук?

— До скоро се оплакваше, че не идвам, а сега ме питаш какво търся тук — отвърна Роби.

Джули обърна поглед към колата.

— Коя е тази?

— Качи се и ще разбереш.

— Джеръм трябва да дойде да ме вземе.

— Няма страшно. Обадих му се, че ще дойда аз.

Качиха се в колата и Роби ги представи една на друга.

— Джули, Джесика…

Двете си кимнаха, а след това отправиха въпросителни погледи към Роби, който се включи в трафика.

— Къде отиваме? — попита Рийл.

— На ранна вечеря.

Джули стрелна Рийл, която само вдигна рамене.

Роби ги закара в един ресторант в Арлингтън.

— Откъде познавате Уил? — попита Джули, след като се настаниха на масата.

— Приятели сме.

— А заедно ли работите?

— Понякога.

— Аз знам с какво се занимава той! — предизвикателно заяви Джули.

— Значи знаеш, че понякога може да бъде истински досадник — отвърна Рийл.

Момичето се облегна в стола си и на лицето му разцъфна усмивка.

— Мисля, че те харесвам — обяви то и се извърна към Роби. — Къде е суперагент Ванс?

— Предполагам, че си върши суперагентската работа — отвърна той.

Джули отново насочи вниманието си към Рийл.

— Значи и ти вършиш същото, което върши той?

Рийл отхапа от хлебчето, което държеше в ръка.

— Двамата вършим различни неща.

— Как върви училището? — намеси се Роби.

— Добре. С какво сте се занимавали напоследък вие двамата?

— С това-онова.

— Аз следя новините и знам какво става по света. Напоследък да сте ходили в чужбина?

— Не, напоследък не — отвърна Рийл.

— И ти лъжеш добре, също като него.

— Това лошо ли е?

— Не. Обожавам хората, които умеят да лъжат. Самата аз непрекъснато го правя.

— Мисля, че и аз започвам да те харесвам — обяви Рийл.

— Преди време допуснах грешка, Джули — рече Роби и сложи ръка върху рамото на момичето. — Но това няма да се повтори.

— Това означава ли, че ще идваш от време на време?

— Да, означава.

— С нея ли?

— Зависи ще искали.

Джули очаквателно я погледна.

— Бих могла — несигурно отвърна Рийл и хвърли въпросителен поглед към Роби.

След вечерята закараха Джули до дома й. Тя ги прегърна и двамата. Рийл неловко я притисна към себе си, а след това остана да гледа как изкачва стълбите към входната врата.

Изчака Роби да потегли и рязко попита:

— Какво беше всичко това, по дяволите?

— Кое? Вечерята ли?

— Такива като нас не ходят на вечеря с… нормални хора.

— Защо? Нима правилникът го забранява?

— Ние току-що ликвидирахме един лидер на терористите, Роби. И едва се измъкнахме. Много лесно можехме да се окажем с отрязани глави в някоя смърдяща дупка в Сирия. Не бива да вечеряме с една невинна тийнейджърка, а след това да стреляме по мръсниците.

— Преди време и аз мислех така.

— Какво значи „преди време“?

— Нищо друго, освен че разсъждавах по този начин, но вече не.

— Не те разбирам.

Роби стигна до следващото кръстовище, зави надясно и рязко наби спирачките. Двамата едновременно слязоха от колата и се спогледаха над покрива.

— Не мога да продължавам да върша тази работа, като се изключвам от околния свят, Джесика — отсече той. — Не мога вечно да се съобразявам с тези ограничения. Искам да живея нормално, поне доколкото мога.

— И да виждаш момичето? А какво ще стане, ако някой те проследи? Какъв живот ще води тя след това?

— В службата вече знаят за Джули. Вземам съответните мерки, но не мога да предпазвам всички всяка минута от всеки ден. Тя би могла да попадне под някой автобус и пак да умре, както ако я застрелят.

— Това е доста спорен аргумент.

— Но е моят аргумент. И моят живот. — Замълча за миг, после попита: — Нима искаш да кажеш, че не ти беше приятно да се запознаеш с нея?

— Напротив. Тя е прекрасно хлапе.

— Наистина е такава. А аз искам да бъда част от живота й.

— Няма как да стане, Роби. Ние не можем да бъдем част от ничий живот. Защото приятелите ни умират заради нас.

— Отказвам да приема подобно твърдение.

— Но то не зависи от теб, нали? — попита тя.

— Тогава дай да обърнем гръб на тези гадости и да започнем на чисто.

— Шегуваш се!

— Говоря сериозно.

Рийл го изгледа и внезапно усети, че казва истината.

— Не мисля, че мога да напусна, Роби — промълви тя.

— Защо?

— Защото съм такава, и толкова. Това е моята работа. Ако спра…

— В навечерието на последните събития изглеждаше готова да спреш — напомни й той.

— Тогава просто исках да отмъстя. Не си позволявах да мисля какво ще се случи след това. Ако искаш да знаеш, изобщо не очаквах да оцелея.

— Но оцеля. И двамата оцеляхме.

Замълчаха, продължавайки да се гледат в очите.

Тя сложи ръце върху покрива на колата и тихо промълви:

— Никога не съм очаквала, че ще бъда толкова уплашена, Роби.

— Е, не беше както обикновено — правиш си удара и заминаваш. Без да мислиш. Именно върху това трябва да поразсъждаваш.

— Едно плюс едно невинаги прави две.

— Но почти винаги е две.

— И как отсяваш изключенията?

— Никак.

Рийл вдигна глава. След няколко сухи дни отново се канеше да завали. Небето беше потискащо и мрачно. Не се виждаше ясно дори на близко разстояние.

Капките започнаха да барабанят по покрива, ала никой от двамата не помръдна. Скоро дрехите им подгизнаха, но това не им направи никакво впечатление.

— Не съм сигурна, че мога да живея по този начин, Роби.

— Аз също. Но съм убеден, че трябва да опитаме.

Рийл бръкна в джоба си и извади Кръста за особени заслуги в разузнаването.

— Предполагал ли си някога, че ще ти връчат подобно отличие?

— Не.

— Но ние го получихме, защото убихме човек.

— Не, получихме го, защото си свършихме работата.

Тя прибра медала в джоба си и вдигна глава да го погледне.

— Но това не е работа, която можеш да напуснеш.

— Малцина са успели.

— Лично аз предпочитам да се случи, докато изпълнявам поредната си мисия.

— Имайки предвид положението в света, желанието ти лесно може да се превърне в реалност.

Рийл погледна встрани.

— Докато Гуен и Джо бяха живи, бях сигурна, че поне двама души на този свят ще скърбят за мен — прошепна тя. — Моите приятели. Това беше важно.

— Е, сега имаш мен.

— Наистина ли? — втренчено го погледна тя.

— Затвори очи.

— Какво?!

— Затвори очи, дявол да го вземе!

— Роби!

— Просто го направи.

Рийл затвори очи, вслушвайки се в дъжда, който се сипеше върху тях.

Изтече цяла минута.

После ги отвори.

Но Роби не беше мръднал от мястото си.

Content

Дейвид Балдачи
Перфектният удар
(книга 2 от„Уил Роби“ )

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85