Стив Бери

Наследството на тамплиерите

(книга 1 от "Котън Малоун")

На Елизабет

Исус каза:

„Знай какво е пред тебе.

Това, което е скрито, ще се разкрие.

Нищо покрито няма да остане неразкрито.“

Евангелие от Тома

Добре ни послужи този мит за Исус.

Папа Лъв X

Пролог

Париж, Франция, януари, 1308 г.

Жак дьо Моле очакваше смъртта, но знаеше, че няма да му предложат последно причастие. Беше двайсет и първият магистър на Ордена на бедните рицари на Христа и на Храма на Соломон, който бе просъществувал под божията опека двеста години. Но през последните три месеца заедно с пет хиляди свои братя Дьо Моле се бе оказал пленник на Филип IV, крал на Франция.

— Изправи се — нареди му Гийом Имбер от прага.

Дьо Моле продължи да седи на леглото.

— Безочлив си, дори пред лицето на собствената си гибел — отбеляза Имбер.

— Само арогантността ми е останала.

Имбер бе дребен и слаб. Изражението на длъгнестото му лице бе напълно безчувствено. Беше Велик инквизитор на Франция и личен изповедник на Филип IV, което означаваше, че има влияние над краля. Дьо Моле безброй пъти се бе питал какво друго освен болката носи радост на душата на доминиканския монах. Но пък знаеше какво точно я разгневява.

— Няма да сторя нищо от онова, което желаете.

— Вече си сторил много повече, отколкото съзнаваш.

Вярно бе и Дьо Моле отново остро съжали за слабостта си. Изтезанията на Имбер в дните след арестите от тринайсети октомври бяха жестоки и мнозина от братята бяха признали измислените злодеяния. Дьо Моле тръпнеше от срам при спомена за собствените си слова — че бъдещите членове на ордена трябва да се отрекат от Исус Христос и да заплюят кръста в знак на презрението си към него. Дьо Моле се бе прекършил дотам, че бе написал писмо, призоваващо останалите братя да си признаят, както бе направил самият той. Мнозина го бяха послушали.

Преди няколко дни в Париж най-после бяха пристигнали пратеници на негово светейшество Климент V. Известно бе, че Климент е марионетка на Филип и по тази причина предходното лято Дьо Моле бе донесъл със себе си във Франция златни флорини и дванайсет коня, натоварени със сребро. Ако нещата не тръгнеха според плана, щяха да използват парите, за да купят кралската благосклонност. Но бе подценил Филип. Кралят не желаеше само пари. Копнееше за всички притежания на ордена. Изфабрикуваха се обвинения в ерес и хиляди тамплиери бяха арестувани за един-единствен ден. Дьо Моле бе доложил на папските пратеници за мъченията, публично се бе отрекъл от признанията си и вярваше, че това ще доведе до наказателни мерки. Ето защо сега каза:

— Предполагам, Филип е притеснен да не би папата всъщност да притежава характер.

— Не е особено благоразумно да обиждаш човека, който те държи в плен.

— А какво е по-благоразумно?

— Да правиш каквото ти се каже.

— Тогава как ще отговарям пред моя Бог?

— Твоят Бог очаква теб и всички други тамплиери да му отговорите — заяви Имбер с обичайния си метален, лишен от емоции глас.

Дьо Моле нямаше желание да спори. През последните три месеца бе преживял безкрайни разпити и лишения от сън. Оковаваха го, мазаха стъпалата му с мазнина и ги държаха до огъня, разпъваха тялото му в диба. Дори го бяха принуждавали да гледа, докато пияни тъмничари изтезаваха братята му тамплиери, повечето от които бяха обикновени фермери, дипломати, счетоводители, занаятчии, моряци и чиновници. Срамуваше се от думите, които го бяха принудили да изрече, и не пожела да каже каквото и да било друго. Облегна се назад във вонящото легло с надеждата мъчителят му да го остави на мира.

Имбер направи знак. Двама пазачи се вмъкнаха през прага и го изправиха грубо на крака.

— Доведете го — нареди Имбер.

Дьо Моле бе арестуван в Парижкия храм и от октомври насам продължаваха да го държат там. Високата сграда с четири ъглови кули бе главна квартира на тамплиерите и не притежаваше зала за изтезания. Имбер бе импровизирал, превръщайки един параклис в място на невъобразими страдания. Дьо Моле бе чест посетител там през последните три месеца.

Завлякоха го в параклиса и го поставиха в средата на пода на черни и бели квадрати. Много от братята полагаха клетвата си към ордена именно под осеяния със звезди таван.

— Научих — започна Имбер, — че тук са се провеждали тайните ви церемонии. — Французинът, облечен с черна роба, важно закрачи към единия край на дългото помещение и застана до резбована ракла, която Дьо Моле добре познаваше. — Разрових тази ракла. Съдържа човешки череп, две бедрени кости и бяла погребална плащаница. Доста любопитно, нали?

Нямаше намерение да говори и затова заповтаря наум думите, които всеки послушник изричаше при постъпването си в ордена. Ще изтърпя всичко, което е угодно на Бог.

— Много от братята ти ни разказаха как сте използвали тези предмети. — Имбер поклати глава. — Ето колко гнусен е станал орденът ви!

Това бе прекалено.

— Отговаряме единствено пред папата като служители на божия наместник. Само той може да ни бъде съдник.

— Вашият папа е подвластен на моя господар. Той няма да ви спаси.

Вярно беше. Пратениците бяха дали да се разбере, че ще предадат на папата отричането му от собствените признания, но бяха изразили съмнение, че това би променило съдбата на тамплиерите.

— Съблечете го — нареди Имбер.

Ризата, която носеше от деня на арестуването си, бе смъкната от тялото му. Не му стана особено неприятно, тъй като мръсната тъкан вонеше на изпражнения и урина. Но уставът забраняваше братята да излагат на показ телата си. Дьо Моле знаеше, че Инквизицията предпочита жертвите си голи — и лишени от гордост, — затова си наложи да не издаде негодуванието си. Петдесет и шест годишното му тяло все още бе стегнато и изправено. Като всички братя рицари, и той се бе грижил добре за себе си. Изправи се в пълен ръст, стараейки се да запази достойнство, и спокойно попита:

— Защо е нужно да бъда унижаван?

— Какво искаш да кажеш? — Въпросът съдържаше известна изненада.

— Тази зала е място за молитви, а вие ме събличате и се взирате в голотата ми, макар да знаете, че братята ненавиждат подобно разголване.

Имбер протегна ръка, отвори раклата и измъкна дълго тъкано платно.

— Срещу вашия безценен орден са отправени десет обвинения.

Дьо Моле ги знаеше наизуст — пренебрегване на тайнствата, идолопоклонничество, извличане на облаги от неморални действия, та чак до снизхождение към хомосексуалните контакти.

— Най-силно ме безпокои — започна Имбер — изискването всеки брат да отрече, че Исус е нашият Бог, и да плюе и стъпче истинския кръст. Един от братята ти дори ни осведоми, че някои пикаят върху образа на нашия Бог Исус върху кръста. Вярно ли е?

— Питайте него.

— За съжаление изпитанията не му понесоха.

Дьо Моле не отговори.

— Моят крал и негово светейшество се обезпокоиха най-вече от това обвинение. Нима като човек, отдаден на Църквата, не виждате колко голям ще е гневът при това отричане на Христос като наш Спасител?

— Предпочитам да разговарям единствено с папата.

Имбер направи знак. Двамата пазачи сложиха пранги на китките на Дьо Моле, отстъпиха назад и разпънаха ръцете му, без да обръщат внимание на разкъсаните мускули. Имбер измъкна изпод расото си камшик с няколко езика. Крайчетата им подрънкваха по пода и Дьо Моле забеляза, че всяко завършваше с парченце кост. Имбер замахна с камшика под разперените ръце на пленника и шибна голия му гръб. Болката рязко прониза рицаря, после постепенно намаля, преминавайки в неотслабващо парене. Преди плътта да успее да се съвземе, последва нов удар, после още един. Дьо Моле не искаше да доставя удоволствие на Имбер, но болката го зашемети и той изкрещя в агония.

— Няма да се подиграваш с Инквизицията — обяви Имбер.

Дьо Моле направи опит да се овладее. Срамуваше се, че извика. Втренчи се в мазния поглед на мъчителя си и зачака следващия му ход.

Имбер отвърна на погледа му.

— Отричате нашия Спасител, твърдите, че е обикновен човек, а не Син Божи. Скверните истинския кръст. Е, добре. Сега ти ще разбереш какво значи да изтърпите кръста.

Камшикът удари отново — гърба, задните му части, краката. Парченцата кост раздираха кожата му. Запръска кръв.

Светът избледня.

Имбер спря.

— Сложете корона на магистъра — изкрещя той.

Дьо Моле вдигна глава и се опита да фокусира погледа си. Съзря нещо, което приличаше на кръг от черно желязо. По ръба бяха заковани пирони. Върховете им бяха закривени надолу и навътре.

Имбер се приближи към него.

— Сега ще видиш какво е изтърпял нашият Бог. Нашият Бог Исус Христос, който ти и братята ти отричате.

Заклещиха короната върху черепа му и я натиснаха силно надолу. Пироните се забиха в скалпа и от прободните рани потече кръв, напоявайки прораслата му мазна коса.

Имбер захвърли камшика.

— Доведете го.

Завлякоха Дьо Моле към отсрещната страна на параклиса, към високата дървена врата, която някога водеше към неговия апартамент. Някой извади стол без облегалка. Сложиха го на него. Единият от пазачите го държеше изправен, а другият стоеше нащрек отстрани, в случай че започнеше да се съпротивлява, но той бе твърде слаб.

Махнаха прангите.

Имбер подаде три пирона на друг пазач.

— Дясната ръка към горната част — нареди той. — Както решихме.

Опънаха ръката му над тавата. Пазачът се приближи към него и Дьо Моле зърна чука.

Изведнъж осъзна какво смятаха да направят.

Мили боже!

Усети как сграбчват здраво китката му, как върхът на пирона се впива в потната му плът. Видя как чукът полита назад и чу удара на желязо в желязо.

Пиронът прониза китката му и той изкрещя.

— Виждат ли се вени? — Имбер се обърна към пазача.

— Далеч е от тях.

— Чудесно. Не бива да умре от загуба на кръв.

Като млад рицар Дьо Моле бе участвал в битката при Акр в Светите земи, с която орденът му бе дал последен отпор. Помнеше болката от острието на меч в плътта си. Дълбока. Силна. Безкрайна. Но тази от пирон в китката бе многократно по-ужасна.

Издърпаха лявата му ръка под ъгъл и забиха нов пирон в плътта. Той прехапа език в опит да сдържи виковете, но агонията стегна челюстта му твърде силно. Устата му се изпълни с кръв и той мъчително преглътна.

Имбер ритна столчето и цялата тежест на високото метър и осемдесет тяло на Дьо Моле увисна върху костите на китките му и най-вече на дясната, тъй като ъгълът, под който бе извита лявата му ръка, натоварваше дясната почти до счупване. Нещо изщрака в рамото му и мозъкът му завибрира от болка.

Един от пазачите дръпна дясното му стъпало и заразглежда плътта. Явно Имбер внимателно бе избрал мястото, където да забият пироните, за да не засегнат вените. Поставиха лявото стъпало зад дясното и двете заедно бяха заковани за вратата с един-единствен пирон.

Дьо Моле вече не можеше дори да крещи.

Имбер разгледа творението си.

— Почти няма кръв. Добре свършено. — Отстъпи. — Както е търпял нашият Бог и Спасител, така ще търпиш и ти. С една малка разлика.

Сега Дьо Моле разбра защо бяха избрали врата. Имбер бавно я разтвори, след което я затръшна с все сила.

Тялото на Дьо Моле залитна първо в едната, после в другата посока, като се олюляваше на изкълчените стави на раменете и се усукваше върху пироните. Не знаеше, че е възможно да съществува такава агония.

— И тук както при дибата — заговори Имбер — болката приижда на степени. И тук има елемент на контрол. Мога да те оставя просто да висиш. Мога да те люлея. Или да повтарям това, което току-що изпита, което е най-ужасното.

Светът ту изчезваше, ту изникваше, мержелеейки се в съзнанието му, и той едва дишаше. Всичките му мускули се свиваха в мъчителни спазми. Сърцето му лудо биеше. Пот бликаше от кожата му, сякаш изгаряше от треска.

— Сега надсмиваш ли се над Инквизицията? — попита Имбер.

Искаше му се да каже на Имбер колко ненавижда Църквата за действията й. Един слабоволев папа, контролиран от разорен френски монарх, някак бе съумял да събори най-великата религиозна организация, позната на човечеството. Петнайсет хиляди членове, пръснати из цяла Европа. Девет хиляди имения. Съюз от братя, който някога бе контролирал Светите земи и бе съществувал двеста години. Бедните братя рицари на Христа и на Храма на Соломон бяха въплъщение на всичко добро. Но успехът бе пробудил завист, а той като магистър трябваше да прецени по-точно политическите бури, които бушуваха около него. Не биваше да бъде толкова непреклонен, а по-гъвкав и не толкова прям. Слава богу, че бе предусетил част от събитията и бе взел мерки. Филип IV никога нямаше да види и унция от тамплиерското злато и сребро.

И нямаше да види най-безценното съкровище на света.

С последни сили Дьо Моле вдигна глава. Имбер явно реши, че се кани да проговори, защото се приближи към него.

— Да гориш в ада дано — прошепна магистърът. — Проклети да сте и ти, и всички, които подкрепят сатанинската ти кауза.

Главата му падна върху гърдите. Чу как Имбер изкрещя отново да затръшнат вратата, но болката бе така всепоглъщаща и проникваше в мозъка от толкова много различни посоки, че вече не усещаше почти нищо.

Смъкнаха тялото му от вратата. Не знаеше колко време е висял, но крайниците му не изпитаха облекчение, тъй като мускулите отдавна бяха безчувствени. Усети, че го влачат, а после, че отново е в килията си. Мъчителите го пуснаха върху дюшека и докато тялото му се отпускаше в меките гънки, ноздрите му се изпълниха с познатата воня. Положиха главата му върху възглавница, с опънати от двете страни ръце.

— Научих — тихо заговори Имбер, — че когато орденът приема нов брат, увиват раменете му с ленен саван. За да символизира смъртта и възкръсването за нов живот като тамплиер. Ти също ще имаш тази чест. Постлал съм под теб савана от раклата в параклиса. — Имбер протегна ръка и подгъна савана върху стъпалата на Дьо Моле и по дължината на цялото му влажно тяло. Сега очите му бяха закрити от плата. — Научих, че орденът го ползвал в Светите земи, върнал го тук и увивал в него всеки новопосветен в Париж. Сега вече си прероден — присмя се Имбер. — Лежи и мисли за греховете си. Аз ще се върна.

Дьо Моле нямаше сили да отговори. Знаеше, че най-вероятно Имбер е получил заповед да не го убива, но съзнаваше също, че никой нямаше да му помогне. Затова остана неподвижен. Временната безчувственост постепенно бе заменена от силни болки. Сърцето му още силно туптеше, а тялото му отделяше стряскащо количество пот. Мислено си повтаряше, че трябва да се успокои, да мисли за приятни неща. Но единственото, което му идваше наум, бе, че тайната, която пази, е най-ценното за мъчителите му. Беше единственият оцелял, който я знаеше. Такъв бе редът в ордена. Всеки магистър предаваше тайната на следващия, и то така, че само той да я разбере. За съжаление поради внезапния му арест и унищожението на ордена този път това трябваше да стане по друг начин. Нямаше да позволи на Филип или на Църквата да спечелят. Щяха да узнаят неговата тайна, когато той преценеше. Какво се казваше в псалма? Езикът ти пагуба измисля; като наострен бръснач е той у тебе, коварнико; ти обичаш зло повече, нежели добро.

Но в съзнанието му зазвуча друг откъс от Библията, който донесе известна утеха на изтерзаната му душа. И докато лежеше увит в плащаницата, а тялото му лееше кръв и пот, в ума му се въртеше Второзаконие.

Остави Ме, за да ги изтребя.

Първа част

1

Копенхаген, Дания

Четвъртък, 22 юни, в наши дни, 14:50 ч.

Котън Малоун забеляза ножа в същия миг, в който видя Стефани Нел. Бе се разположил удобно в бял плетен стол на масичка пред кафе „Николай“. Бе приятен слънчев следобед и ширналият се пред него прочут Хобро Плац гъмжеше от хора. В кафето кипеше обичайната оживена дейност — настроението бе леко трескаво, — а той чакаше Стефани от близо половин час.

Тя беше дребничка, на около шейсет години, макар никога да не бе признавала възрастта си, а когато веднъж Малоун надникна в архива, съдържащ сведения за служителите на Министерството на правосъдието, в квадратчето, определено за година на раждане, мигаше текстът „няма информация“. В тъмната й коса сребрееха нишки, в кафявите й очи се долавяше едновременно състрадателният поглед на либерала и суровият блясък на прокурора. Двама президенти се бяха опитали да я назначат за министър на правосъдието, но тя бе отклонила и двете предложения. Един министър на правосъдието бе лобирал ожесточено за уволнението й — особено след като ФБР й бе възложило да го разследва, — но Белият дом категорично бе отхвърлил идеята, защото освен всичко останало Стефани Нел бе педантично почтена.

Мъжът с ножа, от друга страна, бе нисък и набит, с тесни черти и къса коса. В източноевропейското му лице се долавяше нещо измъчено, някакво отчаяние, което разтревожи Малоун повече, отколкото проблясващото острие. Бе облечен спортно, с джинси и яркочервено яке.

Малоун се надигна от стола, но очите му останаха приковани в Стефани. Почуди се дали да не извика, за да я предупреди, но разстоянието бе твърде голямо, а наоколо бе доста шумно. За миг една от модернистичните скулптури, с които бе осеян Хобро Плац, я скри от погледа му. Неприлично дебелата гола жена бе легнала по корем, а внушителните й бедра бяха закръглени като обрулени от ветровете планински склонове. Когато Стефани изникна от другата страна на бронзовата статуя, мъжът с ножа се бе доближил до нея и пред очите на Малоун сряза каишката, преметната през лявото й рамо, дръпна кожената чанта и блъсна Стефани върху плочите.

Някаква жена изпищя и гледката на размахалия нож крадец предизвика суматоха. Мъжът с червеното яке се втурна напред с чантата на Стефани в ръка, блъскайки хората по пътя си. Крадецът сви рязко вляво, заобиколи друга бронзова скулптура и хукна да бяга. Като че ли се бе насочил към Кобмагергаде, пешеходна улица, която излизаше от Хобро Плац, вървеше на север и потъваше дълбоко в търговската част на града.

Малоун скочи от масата. Искаше да пресрещне нападателя, преди да е успял да свие зад ъгъла, но няколко паркирани велосипеда препречиха пътя му. Заобиколи колелата, хукна отново и направи почти пълен кръг около някакъв фонтан, преди да скочи върху жертвата си.

Стовариха се заедно върху твърдия камък, мъжът с червеното яке пое основната част от удара и Малоун веднага отбеляза колко жилаво бе тялото на противника му. Мъжът се претърколи веднъж и заби коляно в корема на Малоун. Въздухът рязко изсвистя от дробовете му и вътрешностите му се свиха. Мъжът с червеното яке скочи на крака и побягна по Кобмагергаде.

Малоун се изправи, но моментално се присви отново и пое няколко плитки глътки въздух. По дяволите. Загубил бе форма. Посъвзе се и отново хукна, но беглецът вече имаше четирийсетина метра преднина. Докато траеше кратката им схватка, Малоун не бе видял нож, но докато си пробиваше път по улицата между магазинчетата, забеляза, че мъжът все още стиска кожената чанта. Гърдите му горяха, но разстоянието помежду им намаляваше.

Нападателят дръпна количката за цветя от ръцете на дрипавия старец, предлагащ стоката си на Хобро Плац и Кобмагергаде. Малоун ненавиждаше уличните продавачи, които сякаш нарочно блокираха пътя към книжарницата му, особено в събота. Мъжът с червеното яке блъсна количката по паветата към Малоун. Не можеше да я остави да лети надолу — по улицата имаше твърде много хора, включително деца, така че се стрелна вдясно, сграбчи я и я спря с рязко дръпване.

Хвърли поглед назад и забеляза Стефани, която тъкмо завиваше по Кобмагергаде, придружена от полицай. Бяха на половин футболно игрище зад него, а той нямаше време да чака.

Втурна се напред, чудейки се накъде ли се е насочил мъжът. Вероятно бе оставил кола там, където Кобмагергаде се вливаше в поредния оживен копенхагенски площад, или пък го чакаше шофьор. Дано да не беше така. Там бе Меката на пазаруващите „Стрьогет“. Стълпотворението от хора бе кошмарно. Бедрата го наболяваха от неочакваното натоварване, мускулите му бегло си спомняха дните във флота и Министерството на правосъдието. Година след доброволното му оттегляне спортният му режим едва ли би впечатлил бившия му работодател.

Пред него се извисяваше Кръглата кула, сгушена плътно до църквата „Света Троица“, като термос до кутия за пикник. Масивната цилиндрична сграда бе девететажна. Датският крал Кристиян IV я бе построил през 1642 г. и символът на царуването му — позлатена цифра 4, обгърната от буква „С“ — блестеше върху мрачното тухлено здание. Под нея се пресичаха пет улици и мъжът с червеното яке можеше да избере всяка една, за да се изплъзне от преследвача си.

Появиха се полицейски коли.

Едната спря с изскърцване на гуми под южната стена на Кръглата кула. Друга пристигна откъм Кобмагергаде, отрязвайки пътя за бягство на север. Мъжът бе в клопка на площада. Спря за миг, сякаш преценяваше положението, после се втурна надясно и изчезна във вътрешността на кулата.

Какво ли смяташе да направи този глупак? Нямаше друг изход, освен портала на приземния етаж. Но може би той не го знаеше. Малоун изтича до входа. Познаваше норвежеца в будката за билети. Човекът прекарваше часове наред в книжарницата му, а страстта му беше английската литература.

— Арни, къде изчезна онзи мъж? — попита той на датски, едва поемайки дъх.

— Мина тичешком, без да плати.

— Има ли някой горе?

— Една възрастна двойка се качи преди известно време.

Към върха на кулата нямаше нито асансьор, нито стълби. Догоре се виеше спираловидна пътека, направена още през XVII век, за да изтеглят астрономическите инструменти. Местните екскурзоводи обичаха да разказват как веднъж руският император Петър Велики се изкачил до върха на кон, а императрицата го следвала в каляска.

Малоун чуваше как на горния етаж отекват стъпки. Поклати глава, предусещайки какво го очаква.

— Кажи на полицията, че се качвам. — И се затича.

В средата на спираловидната пътека мина покрай стъклена врата, водеща към Голямата зала. Бе заключена, лампите бяха загасени. Външните стени на кулата бяха опасани от декоративни двойни прозорци с метални решетки. Заслуша се и отново долови бързи стъпки над главата си. Продължи да се изкачва, а дишането му ставаше все по-тежко и накъсано. Забави крачка, когато мина покрай един средновековен макет високо на стената, изобразяващ движението на планетите. Знаеше, че изходът към площадката на покрива бе само на няколко метра зад последния завой.

Вече не чуваше стъпките. Направи няколко крачки напред и мина през сводестия вход. В центъра се издигаше осмоъгълна обсерватория — не от времето на Кристиян IV, а от по-скоро, — опасана с широка тераса. От лявата му страна бе защитена от декоративна желязна ограда, а единственият вход бе препречен с верига. Плетеници от ковано желязо красяха външния ръб на кулата отдясно. Отвъд ниските перила се надигаха червените покриви и зелените заострени кули на града.

Малоун заобиколи площадката и видя проснат на земята възрастен мъж. Над тялото се бе изправил мъжът с червеното яке. Бе опрял ножа в гърлото на възрастна дама и бе обгърнал с ръка гръдния й кош. Жената явно бе на ръба на истерията, но страхът бе стегнал гърлото й.

— Не мърдайте — каза й Малоун на датски.

Огледа мъжа. Мъката още проблясваше в тъмните печални очи. Капчици пот лъщяха на яркото слънце. Нещо възпря Малоун да се приближи повече. Звукът от стъпки подсказваше, че полицията ще пристигне всеки миг.

— Защо не се успокоите? — попита той на английски.

Явно бе, че мъжът разбира, но ножът не помръдна. Погледът му се стрелкаше във всички посоки. Изглежда, се колебаеше какво да прави и Малоун се разтревожи още повече. Отчаяните хора винаги вършат безразсъдни неща.

— Хвърлете ножа. Полицията вече идва. Няма как да се измъкнете.

Мъжът отново изви очи към небето, а после погледна Малоун. В очите му се четеше нерешителност. Какво всъщност ставаше? Крадец на чанти, който хуква към върха на трийсетметрова кула без изход.

Стъпките под тях се чуваха все по-силно.

— Полицията идва.

Мъжът отстъпи към железните перила, но продължи да притиска възрастната жена. Малоун усети безусловния ултиматум, който налагаше някакво решение, затова отново поясни:

— Няма как да се измъкнете.

Мъжът стисна още по-здраво тялото на жената и олюлявайки се, отстъпи още. Опря гръб на високите до кръста външни перила, а зад него и жертвата му остана само въздух. Паниката внезапно изчезна от очите му и го обзе някакво странно спокойствие. Блъсна жената напред и Малоун я подхвана, преди да се свлече на земята. Мъжът с червеното яке изписа кръст във въздуха и стискайки чантата на Стефани, се извъртя над перилата, изкрещя една-единствена дума — „beauseant“ — и рязко замахна с ножа през гърлото си в същия момент, в който тялото му политна към улицата.

Жената започна да вие, а полицаите се появиха откъм портала. Малоун я пусна и се втурна към перилата. Мъжът с червеното яке лежеше проснат върху паважа трийсет метра по-долу.

Малоун се извърна и погледна към небето, погледът му се плъзна покрай знамето на върха на обсерваторията, датския национален флаг — бял кръст върху червен фон, — увиснал вяло в неподвижния въздух.

Какво ли бе гледал мъжът? И защо беше скочил?

Взря се отново надолу и видя Стефани, която си проправяше път с лакти сред нарастващата тълпа. Кожената й чанта лежеше на няколко метра от мъртвия и пред озадачения му поглед тя я дръпна от паважа и се стопи сред зяпачите. Проследи я с поглед как се провира сред множеството и се отдалечава по една от уличките, които тръгваха от Кръглата кула и потъваха в претъпкания „Стрьогет“, без нито веднъж да се обърне.

Малоун поклати глава, смаян от случилото се, и промърмори на себе си:

— Какво, по дяволите, става тук?

2

Стефани бе потресена. След двайсет и шест години работа за Министерството на правосъдието, последните петнайсет от които като ръководител на проекта „Магелан“, бе научила, че ако едно животно има четири крака, хобот и обича фъстъци, значи е слон. Няма нужда да му се окачва табела. Това означаваше, че мъжът с червеното яке не беше крадец на чанти, а нещо съвсем друго и че някой бе наясно с намеренията й.

Видяла бе как крадецът скача от кулата — първия й непосредствен контакт със смъртта. Години наред бе чувала агентите си да коментират подобни случки, но между прочитането на доклад и реалната смърт имаше огромна разлика. Тялото бе ударило паважа с ужасяващ глух звук. Сам ли бе скочил? Или Малоун го бе принудил? Дали бе имало борба? Беше ли казал нещо, преди да скочи?

Бе пристигнала в Дания с една-единствена цел и бе решила, докато е тук, да се срещне с Малоун. Преди години той бе един от първите й дванайсет избраници за проекта „Магелан“. Познаваше баща му, наблюдавала бе как синът методично се издига и се бе зарадвала, когато прие предложението й да се прехвърли от Военноморската прокуратура към Министерството на правосъдието. Впоследствие се превърна в най-добрия й агент и тя бе разочарована, когато миналата година реши да се оттегли.

Оттогава не го беше виждала, макар на няколко пъти да бяха разговаряли по телефона. Когато бе хукнал след крадеца, бе забелязала, че високата му фигура все още е стегната, а косата му, гъста и вълниста, бе запазила червеникавокафявия оттенък, който помнеше. Почти като старите камъни на сградите около нея. През десетината години, в които бе работил за нея, винаги се бе държал прямо и бе вземал самостоятелни решения, което всъщност го правеше добър детектив, на когото можеше да има доверие. Той обаче беше и състрадателен. Всъщност бе много повече от неин служител.

Беше неин приятел.

Но това не означаваше, че би желала да й се бърка в работата.

Съвсем в стила му бе да хукне след мъжа с червеното яке, но сега това щеше да й създаде проблеми. Ако се видеше с него, щеше да има въпроси от негова страна, и то такива, на които нямаше намерение да отговаря.

Явно срещата със стария приятел трябваше да почака.

Малоун излезе от Кръглата кула и тръгна след Стефани. Докато напускаше площадката на покрива, лекарите се грижеха за възрастната двойка. Мъжът бе ударен по главата, но щеше да се оправи. Жената бе в истерия и Малоун чу как един от лекарите настоява да я отведат до чакащата линейка.

Тялото на мъжа с червеното яке все още лежеше насред улицата под бледожълтия чаршаф, а полицаите се опитваха да разпръснат хората. Промъквайки се сред тълпата, Малоун видя как вдигат чаршафа, а полицейският фотограф се залавя за работа.

Крадецът си бе прерязал гърлото. Окървавеният нож лежеше на метър от неестествено изкривената му ръка.

От разреза на гърлото бе шурнала кръв и се бе стекла на паважа в тъмна локва. Черепът бе хлътнал, тялото бе смачкано, краката усукани, сякаш лишени от кости. Полицаите бяха наредили на Малоун да не се отдалечава. Искаха да запишат изявлението му. Но точно сега той предпочиташе да открие Стефани.

Измъкна се от тълпата зяпачи и хвърли поглед към тъмнеещото небе, където късното следобедно слънце сияеше с разточително великолепие. Нямаше нито едно облаче. Щеше да бъде идеална нощ за съзерцаване на звездите, но никой нямаше да пристъпи в обсерваторията на върха на Кръглата кула. Беше затворена за вечерта, защото някакъв мъж току-що бе скочил от нея към смъртта си.

Кой беше този мъж?

Мислите на Малоун се лутаха между любопитството и тревогата. Съзнаваше, че ще е най-добре да се върне в книжарницата и да забрави за Стефани Нел и делата й. Работата й вече не го засягаше. Знаеше обаче, че няма да го направи.

Ставаше нещо, което никак не му харесваше.

Забеляза Стефани на петнайсетина метра напред на Вестергаде, поредната от дългите улици, които образуваха паяжина в търговския център на Копенхаген. Тя крачеше бързо, съсредоточено, рязко сви надясно и изчезна в една от сградите.

Той ускори ход и скоро видя табелата „Антиквариат Хансен“ — книжарница, чийто собственик бе един от малцината в града, които не бяха приели радушно Малоун. Петер Хансен не обичаше чужденците, особено американците, и дори се бе опитал да осуети членството на американеца в Датската асоциация на търговците на антикварни книги. За щастие неговата неприязън не се бе оказала заразна.

Малоун усети как се пробуждат инстинктите, чувствата и сетивата, задрямали дълбоко, откакто се бе оттеглил преди година. Усещания, които не му се нравеха, но винаги го бяха тласкали напред.

Спря близо до входната врата и забеляза Стефани, потънала в разговор с Хансен. Двамата влязоха в магазина, който заемаше партера на триетажна сграда. Познаваше вътрешното разположение, тъй като предната година бе разучил копенхагенските книжарници. Почти всички бяха пример за скандинавското чувство за ред, с тематично подредени рафтове и спретнато наредени книги. Хансен обаче бе по-безреден. Книжарницата му бе еклектична смесица от старо и ново — предимно ново, тъй като не бе склонен да плаща допълнително за частни колекции.

Малоун се вмъкна в сумрака, надявайки се някой от служителите да не го извика по име. Два-три пъти бе вечерял с управителката на книжарницата и всъщност от нея бе разбрал, че не е сред любимците на Хансен. За щастие нея я нямаше и едва десетина души оглеждаха рафтовете. Бързо се шмугна към задната част, където имаше безброй отрупани с полици ниши. Чувстваше се неловко. В крайна сметка Стефани просто му се бе обадила да каже, че ще е в града за няколко часа и иска да го види за малко, но това беше преди случката с мъжа с червеното яке. Беше дяволски любопитен да разбере какво толкова е търсел този човек, та да умре заради него.

Поведението на Стефани не би трябвало да го изненадва. Винаги бе предпочитала да крие информацията, понякога твърде дълбоко, което често бе предизвиквало конфликти. Но едно е да си в безопасност пред компютъра в кабинета в Атланта, а съвсем друго — на бойното поле. Добри решения се вземат само при наличието на добра информация.

Зърна Стефани и Хансен в една ниша без прозорци, която служеше за кабинет. Малоун бе идвал веднъж, когато се бе опитал да се сприятели с този идиот. Хансен бе едър мъж с дълъг нос, силно издаден над прошарените му мустаци. Малоун се настани зад редица отрупани рафтове и дръпна една книга, преструвайки се, че чете.

— И сте дошли чак дотук само за това? — питаше Хансен със сухия си дрезгав глас.

— Чували ли сте за търга в Роскилде?

Типично за Стефани да отговори на въпроса с въпрос.

— Често го посещавам. Предлагат се много книги.

Малоун също бе чувал за този търг. Роскилде се намираше на трийсет минути западно от Копенхаген. Продавачите на антикварни книги в града се събираха веднъж на три месеца и организираха разпродажба, която привличаше купувачи от цяла Европа. На същия търг, два месеца след като отвори книжарницата си, Малоун бе спечелил близо двеста хиляди евро от четири книги, които бе успял да открие на някаква никому неизвестна разпродажба в Чешката република. Тези средства направиха много по-безболезнен прехода от работата му като държавен служител към предприемачеството. Но събудиха и доста завист, а Петер Хансен не си бе направил труда да прикрие яда си.

— Трябва ми една от книгите, за които говорихме. Още тази вечер. Обещахте, че няма да има проблем да я купя — заяви Стефани с тон на човек, свикнал да раздава заповеди.

— Американци — подсмихна се Хансен. — Всички сте еднакви. Целият свят се върти около вас.

— Съпругът ми твърдеше, че можете да намерите и неоткриваемото. Книгата, която желая, вече е намерена. Просто искам да бъде купена.

— Ще бъде купена от онзи, който предложи най-високата цена.

Малоун трепна. Стефани не знаеше в каква опасна територия навлиза. Основното правило за добрата сделка е да не показваш колко много желаеш съответния предмет.

— Това е малко известна книга, която не интересува никого — каза тя.

— Но очевидно вие се интересувате, което означава, че ще има и други.

— Нека направим всичко възможно да предложим най-високата цена.

— Защо е толкова важна тази книга? Никога не съм я чувал. Авторът е напълно неизвестен.

— И мотивите на съпруга ми ли сте поставяли под съмнение?

— Какво значи това?

— Значи, че не ви влиза в работата. Набавете ми книгата, и ще ви платя цената, както се споразумяхме.

— Защо не си я купите сама?

— Нямам намерение да давам обяснения за постъпките си.

— Със съпруга ви се работеше доста по-лесно.

— Той е мъртъв.

Макар да не бе вложила никакво чувство в изявлението, настана кратко мълчание.

— Заедно ли ще пътуваме до Роскилде? — попита Хансен, явно схванал, че няма да научи нищо повече.

— Ще ви чакам там.

— Нямам търпение.

Стефани изскочи от кабинета и Малоун се сви още повече в своята ниша. Извърна настрани лице, докато тя минаваше покрай него. Чу как вратата на кабинета се затръшва и се възползва от момента, за да се придвижи към изхода. Стефани излезе от тъмния магазин и сви наляво. Малоун изчака, после се промъкна напред и загледа как бившата му шефка се отдалечава, провирайки се между следобедните купувачи към Кръглата кула. Тръгна подире й. Тя не се обърна нито веднъж. Сякаш изобщо не подозираше, че някой би могъл да се интересува от действията й. А би следвало да го съзнава, особено след случилото се с онзи мъж. Питаше се защо ли не е нащрек. Наистина, тя не беше действащ агент, но не беше и глупава.

Вместо да завие на север при Кръглата кула и да тръгне към Хобро Плац, където се намираше книжарницата на Малоун, тя продължи направо. След още три пресечки изчезна в хотел „Д’Англетер“.

Чувстваше се донякъде обиден, че бе решила да си купува книга в Дания, а не се бе обърнала към него за съдействие. Очевидно не искаше да го забърква. Всъщност след случилото се при Кръглата кула явно дори не желаеше да разговаря с него. Погледна часовника си. Минаваше четири и трийсет. Търгът започваше в шест, а Роскилде бе на половин час път. Не бе възнамерявал да ходи. Каталогът, разпратен преди седмици, не съдържаше нищо интересно. Но нещата вече стояха другояче. Стефани се държеше твърде странно. А дълбоко в съзнанието му един познат глас, който го бе опазил жив в продължение на дванайсет години като правителствен агент, му нашепваше, че тя ще има нужда от помощта му.

3

Абатство „Де Фонтен“

Френски Пиренеи, 17:00 ч.

Сенешалът коленичи до леглото, за да утеши умиращия си учител. Седмици наред се бе молил този момент да не настъпва. Но твърде скоро възрастният мъж, който бе управлявал мъдро ордена в продължение на двайсет и осем години, щеше да бъде възнаграден със заслужен покой и щеше да се присъедини към предшествениците си в рая. За нещастие на сенешала хаосът във физическия свят щеше да продължи, а тази перспектива го ужасяваше. Стаята бе просторна, древните стени от камък и дърво не бяха изгнили и само чамовите греди на тавана бяха почернели от годините. Единственият прозорец, приличащ на свъсено око, нарушаваше фасадата на външната стена и служеше за рамка на един водопад, спускащ се по голия склон. Сгъстяващият се мрак бе плъзнал по ъглите на стаята.

Сенешалът погали студената и лепкава ръка на стареца.

— Чувате ли ме, учителю? — попита той на френски.

Уморените очи се отвориха.

— Не съм си отишъл още. Но ще е скоро.

И други бяха правили подобни изказвания в последния си час и сенешалът се запита дали наистина тялото просто се изтощава, губи енергията да накара дробовете да дишат и сърцето да тупти и накрая смъртта завладява кътчетата, където някога е процъфтявал животът. Стисна ръката по-силно.

— Ще ми липсвате.

На тънките устни заигра усмивка.

— Ти ми служи добре, както и очаквах. Именно затова избрах теб.

— Предстоят много конфликти.

— Готов си. Погрижил съм се.

Сенешалът бе втори по ранг след магистъра. Беше се издигнал бързо в йерархията, прекалено бързо според някои, и само неоспоримият авторитет на магистъра бе успявал да потуши недоволството. Но скоро смъртта щеше да прибере закрилника му и той се опасяваше, че ще последва открит бунт.

— Няма гаранция, че аз ще бъда вашият приемник.

— Подценяваш се.

— Уважавам силата на противниците ни.

Обгърна ги тишина, а чучулигите и косовете зад прозореца се възползваха от нея, за да оповестят присъствието си. Сенешалът се взря в учителя си. Старецът бе облечен с небесносиня роба, осеяна със златни звезди. Въпреки че приближаващата смърт бе изострила чертите на лицето му, в слабото му тяло още имаше жизненост. Сивата брада висеше дълга и неподдържана, ръцете и краката бяха сковани от артрит, но очите блестяха все така силно. Знаеше, че двайсет и осемте години водачество бяха научили този стар воин на много неща. Вероятно най-важният урок бе да съумява да излъчва дори пред лицето на смъртта неизменна изтънченост. Лекарят бе потвърдил диагнозата рак преди месеци. Както повеляваше уставът, болестта бе оставена да следва хода си, а естествените последици от божиите действия се приемаха безропотно. Векове наред хиляди братя бяха понасяли подобен край и бе немислимо магистърът да наруши традицията.

— Жалко, че не мога да усетя мириса на водните пръски — прошепна старецът.

Сенешалът погледна към прозореца, направен още през XVI век. Крилата му бяха широко разтворени, позволявайки на сладостния аромат на мокър камък и сочна зеленина да се просмуква в ноздрите му. В далечината водата бучеше.

— Стаята ви е най-подходящото място.

— Една от причините да искам да стана магистър.

Сенешалът се усмихна, защото знаеше, че старецът се шегува. Чел бе Хрониките и беше наясно, че менторът му се бе възкачил на този пост благодарение на умението си да се възползва от всяка приумица на съдбата с адаптивността на гений. Управлението му се характеризираше с мир и спокойствие, но това скоро щеше да се промени.

— Трябва да се моля за душата ви — каза сенешалът.

— Това може да почака. По-добре се приготви.

— За какво?

— За конклава. Събери гласове в своя полза. Подготви се. Не давай възможност на враговете ти да се обединят. Припомни си всичко, на което съм те учил. — Гласът пресекваше от немощ, но дълбоко в тембъра се долавяше твърдост.

— Не съм убеден, че искам да бъда магистър.

— Искаш.

Приятелят му го познаваше добре. Скромността налагаше да откаже мантията, но всъщност повече от всичко на света искаше да бъде следващият магистър.

Усети как ръката в неговата потръпна. Възрастният човек пое няколко глътки въздух, за да се успокои.

— Подготвил съм посланието. Там е, на писалището.

Знаеше, че дълг на следващия магистър е да изчете внимателно този завет.

— Дългът трябва да се изпълни — каза учителят. — Както е било от самото Начало.

Сенешалът не желаеше да слуша за дълг. Вълнуваха го по-скоро емоциите. Огледа стаята, която съдържаше само леглото, молитвен стол, обърнат към дървено разпятие, три стола с по една стара тъкана възглавница, писалище и две древни мраморни статуи в нишите на стената. В миналото тази стая щеше да е пълна с испанска кожа, холандски порцелан, английски мебели. Но желанието за показност отдавна бе изкоренено от ордена.

Възрастният човек задиша тежко.

След няколко минути си пое с мъка въздух, премигна няколко пъти и после каза:

— Не още, приятелю. Но съвсем скоро.

4

Роскилде, 18:15 ч.

Малоун изчака започването на търга и едва тогава се промъкна в залата. Наясно бе с организацията и знаеше, че наддаването няма да започне преди шест и двайсет, тъй като имаше предварителни процедури по регистриране на купувачите и потвърждаване на споразуменията с продавачите, преди парите да започнат да сменят собствениците си. Роскилде беше древен град, сгушен до тесен фиорд. Основан от викингите, той бе служил като столица на Дания чак до XV век и все още излъчваше царствено достолепие. Търгът се провеждаше в центъра на града, близо до Домкирке, в сграда на улицата, където някога бяха властвали обущарите. В Дания продажбата на книги бе истинско изкуство. Цялата нация притежаваше дълбоко вкоренено уважение към писменото слово — нещо, на което Малоун, като истински библиофил, бе започнал да се възхищава. Някога книгите бяха просто хоби, нещо, което да го разсейва от напрежението на опасната му професия, но днес бяха целият му живот.

Забеляза Петер Хансен и Стефани в предната част на залата и остана в дъното й, зад една от каменните колони, които подпираха сводестия таван. Нямаше намерение да наддава, така че беше без значение, че от подиума нямаше да го виждат.

Книгите започнаха да сменят собствениците си, някои срещу значителни суми. Петер Хансен се оживи едва при следващото заглавие.

— „Надгробните паметници на Лангедок“ от Йожен Стюблен. Авторско право от 1887 година — обяви водещият търга. — Местна история, доста обичайна за онова време, отпечатана едва в неколкостотин копия. Част е от наследство, с което се сдобихме съвсем наскоро. Книгата е в много добро състояние, подвързана е с кожа, без видими петна, и съдържа няколко невероятни гравюри. Една от тях е отпечатана в каталога ни. Не спада към обичайните ни книги, но томчето наистина е прекрасно, така че решихме, че може да проявите интерес. Начална оферта, моля.

Веднага постъпиха три, и трите ниски, последната на четиристотин крони. Малоун пресметна наум. Шейсет долара. След това Хансен се намеси с осемстотин. Останалите потенциални купувачи се отказаха от наддаването, но един от служителите, обслужващ по телефона участници, които не бяха успели да дойдат на търга, заяви цена от хиляда крони. Хансен бе явно смутен от неочакваното предизвикателство, особено от някой, който се обаждаше отдалеч, и вдигна предложението си на хиляда и петдесет. Телефонният участник отговори с две хиляди. В битката се включи и трети наддаващ. Виковете продължиха, докато цената шеметно се покачи на девет хиляди крони. Останалите явно усещаха, че в тази книга има нещо по-особено. След още една минута интензивно наддаване Хансен отправи предложение за двайсет и четири хиляди крони. Повече от четири хиляди долара.

Малоун знаеше, че Стефани е държавен служител със заплата от около седемдесет-осемдесет хиляди долара годишно. Съпругът й бе починал преди години и й бе оставил някакви средства, но тя не беше богата и със сигурност не бе колекционер на книги. Той бе озадачен, че е готова да плати такава сума за някакъв неизвестен пътеводител. В книжарницата му носеха подобни книги с кашони, някои от XIX и началото на XX век, когато личните описания на далечни места са били на мода. Повечето използваха изключително изтъркан език и като цяло нямаха никаква стойност.

Тази обаче явно бе изключение.

— Петдесет хиляди крони — извика представителят на неизвестния участник.

Над два пъти повече от последната цена на Хансен.

Хората започнаха да се обръщат и Малоун пъргаво се скри зад колоната, когато Стефани се извърна и хвърли поглед към масата с телефона. Надникна иззад ръба на колоната и видя, че Стефани и Хансен разменят няколко реплики, после насочват вниманието си към подиума. Настъпи кратка тишина, докато Хансен обмисляше следващия си ход, но явно се съобразяваше със Стефани.

Тя поклати глава.

— Книгата се продава на участника по телефона за петдесет хиляди крони.

Водещият търга свали книгата от стойката и обяви петнайсетминутна пауза. Малоун знаеше, че организаторите възнамеряват да използват паузата, за да разгледат „Надгробните паметници на Лангедок“ и да разберат защо цената й бе надвишила осем хиляди долара. Знаеше, че търговците от Роскилде бяха проницателни и не бяха свикнали да им се изплъзват съкровища. Стефани и Хансен останаха на местата си, така че се наложи да продължи да прегръща колоната. В залата имаше няколко познати лица и Малоун се надяваше никой да не го извика по име. Повечето лениво се насочиха към отсрещния ъгъл, където се предлагаха закуски. Забеляза, че двама мъже се приближават към Стефани и се представят. И двамата бяха набити, с къси коси, облечени с памучни панталони и ризи под възшироки бежови сака. Когато единият се наведе да стисне ръката й, Малоун забеляза отчетливата издутина от пистолета, прилепнал до гръбнака му. След няколко реплики мъжете се отдалечиха. Разговорът изглеждаше приятелски, а когато Хансен се отправи към безплатната бира, Стефани приближи един от уредниците, размени няколко думи с него и излезе от залата през страничната врата.

Малоун се насочи към същия уредник, Грегос, слаб датчанин, когото познаваше добре.

— Котън, радвам се да те видя.

— Винаги съм нащрек за някоя добра сделка.

Грегос се усмихна.

— Тук рядко се случват такива.

— Май последната книга се оказа голяма изненада.

— Мислех, че може да докара петстотин крони. Но петдесет хиляди? Невероятно.

— Имаш ли идея защо?

— Нямам представа — поклати глава Грегос.

Малоун направи знак към страничната врата.

— Жената, с която току-що разговаря. Накъде тръгна?

— Интересува ли те?

— Не и по този начин. Но ме интересува.

Малоун бе станал любимец на аукционната къща, когато преди няколко месеца им бе помогнал да открият един своенравен продавач, предложил три екземпляра на „Джейн Еър“ от около 1847 г., които се оказаха крадени. Когато полицията иззе книгите от новия купувач, къщата се бе принудила да върне парите до последната крона, но продавачът вече бе осребрил своя чек.

За да им помогне, Малоун бе открил мъжа в Англия и бе възстановил парите. В резултат си бе осигурил неколцина благодарни приятели в новата си родина.

— Питаше къде се намира Домкирке. Интересуваше се от параклиса на Кристиян Четвърти.

— Каза ли защо?

— Само че щяла да се разходи дотам — отвърна Грегос.

Малоун протегна ръка и стисна дланта на Грегос. В нея остана сгъната банкнота от хиляда крони. Отбеляза, че Грегос оцени жеста и небрежно пъхна парите в джоба си. Аукционната къща не гледаше с добро око на безплатните услуги.

— А, и още нещо. Кой предложи най-високата цена по телефона за онази книга?

— Както много добре знаеш, Котън, подобна информация е строго поверителна.

— Както ти много добре знаеш, мразя правилата. Познавам ли го?

— Притежава сградата, в която си под наем в Копенхаген.

Почти се усмихна. Хенрик Торвалдсен. Трябваше да се досети.

Търгът продължаваше. Докато купувачите се настаняваха отново по местата си, той се отправи към входа и забеляза, че Петер Хансен също сяда. Излезе в хладната датска вечер и макар да бе почти осем вечерта, лятното небе все още бе осветено от алените лъчи на бавно залязващото слънце. На няколко пресечки се издигаше червената тухлена фасада на Домкирке, където от XIII век насам погребваха датските крале.

Какво ли правеше Стефани там?

Тъкмо се канеше да тръгне, когато към него се приближиха двама мъже.

Единият притисна нещо твърдо в гърба му.

— Мирно и кротко, мистър Малоун, или ще ви застрелям веднага — прошепна глас в ухото му.

Той се озърна наляво и надясно.

Мъжете, които бяха разговаряли със Стефани в залата, го бяха обградили от двете страни. Гледаха го със същия напрегнат поглед, който бе видял в очите на човека с червеното яке преди няколко часа.

5

Стефани влезе в Домкирке. Водещият търга я бе уверил, че лесно ще намери сградата, и се беше оказал прав. Чудовищната тухлена сграда бе твърде голяма за градчето. В грандиозната постройка имаше безброй параклиси и галерии, над които се извисяваше сводест таван и прозорци с витражи, които придаваха на древните стени божествена атмосфера. Личеше си, че катедралата вече не е католическа. Ако не грешеше, вътрешността беше лутеранска, а архитектурният стил притежаваше отчетливо френско излъчване. Стефани беше вбесена, че изпусна книгата. Смяташе, че ще се продаде за не повече от триста крони, което беше около петдесетина долара. Но анонимен купувач бе платил над осем хиляди долара за някакво безобидно описание на Южна Франция отпреди стотина години. Което потвърждаваше, че някой бе наясно със задачата й.

Може би човекът, който я чакаше? Двамата мъже, които се бяха приближили към нея след наддаването, й бяха казали, че всичко ще се изясни, ако се разходи до катедралата и открие параклиса на Кристиян IV. Идеята за тази разходка й се стори глупава, но нима имаше избор? Разполагаше с твърде кратко време, в което да свърши много неща.

Спазвайки указанията, които й бяха дали, тя заобиколи преддверието. Пред главния олтар се провеждаше служба. Около петдесетина души бяха коленичили между скамейките. Музиката от органа отекваше във вътрешността на катедралата с металически вибрации. Откри параклиса на Кристиян IV и пристъпи в него през натруфена желязна решетка.

Чакаше я нисичък мъж с рядка сива коса, сплескана върху главата му като шапка. Имаше неправилни черти и гладко избръснато лице и носеше светли памучни панталони и риза с разкопчана яка. Едрият му гръден кош бе стегнат в кожено яке, а когато се приближи към него, моментално определи погледа в тъмните му очи като студен и подозрителен. Вероятно бе усетил опасенията й, защото изражението му леко омекна и той й се усмихна обезоръжаващо.

— Мисис Нел, толкова се радвам да ви видя.

— Откъде знаете коя съм?

— Добре запознат съм с работата на съпруга ви. Той беше голям учен и се занимаваше с редица въпроси, които ме интересуват.

— Кои например? Съпругът ми работеше по много въпроси.

— Главният ми интерес е към Рен-льо-Шато. Разработката му върху така наречената голяма тайна на този град и земите, които го заобикалят.

— Вие ли сте човекът, който купи книгата?

Той вдигна ръце, уж се предаваше.

— Не съм аз и точно затова поисках да разговаряме. Участвах в наддаването чрез посредник, но — както и вие, сигурен съм — бях шокиран от крайната цена.

Тя тръгна из кралската гробница, за да спечели малко време за размисъл. Огромни картини красяха ослепителните мраморни стени. Пет саркофага заемаха центъра под огромния сводест таван.

Мъжът направи жест към ковчезите.

— Кристиян Четвърти се смята за най-великия монарх на Дания. Както Хенри Осми за Англия, Франсоа Втори за Франция и Петър Велики за Русия. Променил е страната си из основи. Оставил е следи от делата си навсякъде.

Тя не се интересуваше от подобен урок по история.

— Какво искате?

— Позволете ми да ви покажа нещо.

Пристъпи към металната решетка на входа на параклиса. Тя го последва.

— Според легендата тази решетка е направена от самия дявол. Изяществото на изработката е невероятно. Съдържа монограмите на краля и кралицата и множество приказни създания. Но погледнете внимателно долната част.

Тя се загледа и забеляза гравираните в метала думи.

— Гласят следното: „Caspar Fincke bin ich genannt, dieser Arbeit bin ich bekannt“. Тоест: „Каспар Финке се наричам и с този труд на слава се обричам“.

Тя извърна лице към него.

— Какво точно искате да кажете?

— Върху Кръглата кула в Копенхаген около ръба на терасата на покрива също има желязна решетка. Финке е проектирал и нея. Изработил я е ниска, за да може окото да се наслаждава на гледката, но това, от друга страна, улеснява скачането.

Тя схвана мисълта му.

— Мъжът, който скочи оттам днес, е работел за вас?

Той кимна.

— Защо умря?

— Рицарите на Христа уверено водят божиите битки, без да се боят, че извършват грях с убийството на врага, нито пък се страхуват от собствената си смърт.

— Той се самоуби.

— Когато се наложи да убиеш или да приемеш смъртта, това не е престъпление, а слава.

— Май не знаете да отговаряте на въпроси.

— Просто ви цитирам един велик теолог, написал тези думи преди осемстотин години — усмихна се мъжът. — Свети Бернар от Клерво.

— Кой сте вие?

— Защо не ме наричате Бернар?

— Какво искате?

— Две неща. Първо, книгата, която и двамата загубихме в наддаването. Но осъзнавам, че не можете да ми я осигурите. А второто все пак е у вас. Изпратили са ви го преди месец.

Тя успя да се овладее навреме. Този човек определено бе наясно със задачата й.

— И какво е то?

— О, изпитвате ме. Мъчите се да прецените доколко може да ми се вярва. Е, добре. Пратката, която сте получили, е съдържала дневник, принадлежал някога на съпруга ви. Личен дневник, който е водел чак до ненавременната си смърт. Изкарах ли изпита?

Тя не отговори.

— Искам този дневник.

— Защо е толкова важен?

— Мнозина смятаха съпруга ви за чудат. За странен. Представител на ново езотерично течение. Академичната общност му се надсмиваше, а пресата го подиграваше. Но според мен той бе гениален. Виждаше неща, които никой друг не забелязваше. Погледнете само колко е постигнал. Та той постави началото на цялата днешна притегателна сила на Рен-льо-Шато. Книгата му бе първата, която изтъкна пред света чудесата на това кътче. Продаде се в петмилионен тираж из целия свят. Истинско постижение.

— Съпругът ми е продал доста книги.

— Четиринайсет, ако не се лъжа, но нито една в мащабите на първата, „Съкровището в Рен-льо-Шато“. Благодарение на него сега има стотици книги на тази тема.

— Какво ви кара да смятате, че разполагам с дневника на съпруга ми?

— И двамата знаем, че в момента щеше да е у мен, ако не бе намесата на мъж на име Котън Малоун. Доколкото съм осведомен, някога е работел за вас.

— Какво точно?

Като че ли непрестанното предизвикателство му допадаше.

— Вие сте служител на американското Министерство на правосъдието и оглавявате звено, наречено „Проект Магелан“. Дванайсет адвокати, всеки един избран лично от вас, които работят под вашето ръководство и решават, нека ги наречем, деликатни въпроси. Котън Малоун дълго време е бил ваш служител. Но миналата година се е пенсионирал предсрочно и сега притежава книжарница в Копенхаген. Ако не бяха неумелите действия на моя помощник, щяхте да се насладите на лек обяд с мистър Малоун, да се сбогувате с него и да дойдете тук за търга, което е и истинската цел на посещението ви в Дания.

Вече нямаше място за преструвки.

— За кого работите?

— За себе си.

— Съмнявам се.

— Защо ще се съмнявате?

— Поради дългогодишния ми опит.

Той отново се усмихна, което я подразни.

— Дневникът, моля.

— Не е у мен. След днешния случай прецених, че се нуждае от сигурно съхранение.

— У Петер Хансен ли е?

Тя не отговори.

— Ясно. Предполагам, че нищо няма да ми кажете.

— Мисля, че разговорът приключи. — Тя се обърна към отворената врата и излезе бързо. Отдясно, откъм главната порта, забеляза още двама късо подстригани мъже — не онези от търга, — но вече бе наясно кой ги командва.

Хвърли поглед назад към мъжа, чието име не беше Бернар.

— Като помощника ми на върха на Кръглата кула днес и вие няма как да се измъкнете.

— Върви на майната си.

Тя се извъртя наляво и хлътна в дълбините на катедралата.

6

Малоун прецени положението. Намираше се на публично място в съседство с шумна улица. От залата влизаха и излизаха хора, а други чакаха служителите да докарат автомобилите им от близкия паркинг. Очевидно наблюдението му над Стефани не бе останало незабелязано. Вътрешно се проклинаше, че не бе внимавал повече.

Все пак реши, че въпреки отправените заплахи двамата мъже до него не биха рискували да привлекат вниманието върху себе си. Само искаха да го забавят, а не да го елиминират. Може би задачата им бе да осигурят достатъчно време, така че онова, което се случваше в катедралата със Стефани, да се развие по план.

Което означаваше, че трябва да действа.

Гледаше как от залата излизат нови и нови редовни клиенти. Един от тях, длъгнест датчанин, притежаваше книжарница на „Стрьогет“, близо до магазина на Петер Хансен. Видя, че пиколото докара автомобила му.

— Вагн — провикна се Малоун и направи крачка напред, отдалечавайки се от оръжието, опряно в гърба му.

Приятелят му чу името си и се обърна.

— Котън, как си? — отговори той на датски.

Малоун небрежно тръгна към колата, а когато погледна назад, късо подстриганият мъж припряно прибираше пистолета под сакото си. Бе го сварил неподготвен, което потвърждаваше предположението му. Тези момчета бяха аматьори. Готов беше да се обзаложи, че дори не говореха датски.

— Мога ли да те помоля да ме върнеш в Копенхаген? — попита той.

— Разбира се. Имаме място. Качвай се.

Малоун протегна ръка към задната врата.

— Оценявам жеста ти. Човекът, с когото щях да пътувам обратно, иска да поостане, а аз трябва да се прибирам.

Малоун затръшна вратата, помаха от прозореца и с удоволствие отбеляза обърканото изражение на лицата на двамата мъже, когато колата потегли.

— Нищо ли не ти хареса днес? — попита Вагн.

Той хвърли поглед към шофьора.

— Нищичко.

— И на мен също. Решихме да си ходим и да вечеряме рано.

Малоун погледна жената до себе си. Отпред до шофьора седеше друг мъж. Не познаваше никого, така че се представи. Колата бавно запълзя в лабиринта от тесни улички на Роскилде към магистралата за Копенхаген.

Зърна двете еднакви кули и медния покрив на катедралата.

— Вагн, бих искал да сляза тук. Май ще трябва да остана още малко.

— Сигурен ли си?

— Току-що се сетих, че трябва да свърша нещо.

Стефани се втурна в катедралата. Зад масивните колони, които се издигаха отдясно, литургията продължаваше. Ниските й токчета потракваха по плочите, но благодарение на гръмкия орган звукът бе доловим само за нея. Коридорът отпред заобикаляше главния олтар, а поредица от ниски стени и паметни плочи отделяше вътрешната галерия от мястото за хора.

Тя хвърли поглед назад и видя как онзи, който се бе нарекъл Бернар, уж небрежно върви напред, но другите двама не се виждаха никъде. Осъзна, че всеки момент ще излезе от другата страна на сградата. За първи път оцени пълния размер на рисковете, които поемаха агентите й. Никога не бе работила на терен — не влизаше в задълженията й, — но пък и не изпълняваше официална задача. Бе лична работа, а официалната й версия беше, че е на почивка. Никой не знаеше, че е в Дания. Никой, освен Котън Малоун. А предвид сегашното затруднено положение тази анонимност се превръщаше в проблем.

Заобиколи вътрешната галерия.

Преследвачът остана на прилично разстояние зад нея, знаейки, че тя няма къде да отиде. Мина покрай няколко каменни стъпала, които се спускаха към друг страничен параклис, и видя, че двамата мъже се появяват в задното преддверие, препречвайки пътя й за бягство. Зад нея Бернар продължаваше неумолимо да се приближава. От лявата й страна се намираше друга гробница, Параклис на Влъхвите.

Тя изтича вътре.

Между изящно украсените стени лежаха два мраморни надгробни камъка, и двата с формата на римски храм. Тя отстъпи към по-отдалечения. И в този момент, осъзнавайки най-лошото, я връхлетя див, безразсъден ужас.

Беше влязла в капан.

Малоун стигна до катедралата и влезе през главния вход. Отдясно забеляза двама мъже — набити, с къси коси и цивилни дрехи, — досущ като ония, които току-що бе оставил пред аукционната зала. Реши да не рискува и бръкна под сакото за автоматичната берета, стандартното оръжие за всички агенти от проект „Магелан“. Бяха му позволили да го задържи, когато се пенсионира, и бе успял да го вмъкне нелегално в Дания — притежаването на огнестрелно оръжие тук бе забранено.

Стисна ръкохватката, сложи пръст на спусъка и измъкна пистолета, прикривайки го с бедро. Не бе хващал оръжие повече от година. Смяташе, че това усещане, което никак не му бе липсвало, бе част от миналото му. Но скочилият към смъртта си мъж бе привлякъл вниманието му, ето защо бе дошъл подготвен. Така постъпва добрият агент и това бе една от причините, поради които бе придружавал ковчезите на неколцина приятели, вместо самият той да бъде носен по централната пътека в църквата.

Двамата бяха с гръб към него, с отпуснати ръце, празни длани. Гръмката музика от органа заглушаваше стъпките му. Приближи се и каза:

— Тежка нощ, а, момчета?

И двамата се извърнаха и той размаха пистолета.

— Хайде да запазим добрия тон.

Над рамото на единия зърна трети мъж, на трийсетина метра навътре в страничната галерия, който небрежно крачеше към тях.

Видя как пъхна ръка под коженото си яке. Реши да не чака какво ще се случи по-нататък и се хвърли зад празната редица скамейки отляво. Трясъкът на изстрела заглуши музиката от органа и в дървената облегалка пред него се заби куршум.

Видя как другите двама посягат за оръжието си. Стреля два пъти от легнало положение. Изстрелите сякаш експлодираха в катедралата, пронизвайки музиката. Единият мъж падна на земята, другият побягна. Малоун се надигна на колене и незабавно чу три нови изстрела. Хвърли се обратно на земята, а дървото около него затрещя от нови куршуми. Изпрати още два изстрела към самотния стрелец.

Органът спря.

Хората започнаха да осъзнават какво се случва, наскачаха от скамейките и хукнаха покрай скривалището на Малоун, търсейки безопасност навън. Той използва объркването, за да надникне над скамейките, и видя, че мъжът с коженото яке стои край входа на един от страничните параклиси.

— Стефани — извика той сред бъркотията.

Никакъв отговор.

— Стефани. Аз съм, Котън. Обади се, ако си добре.

Отново никакъв отговор.

Запълзя по корем, озова се отсреща и се изправи. Пътеката пред него заобикаляше катедралата и извеждаше на отсрещната стена.

Колоните, които се редяха от двете страни, щяха да затруднят стрелбата, а после подиумът за хористите щеше да го скрие напълно, така че той хукна напред.

Стефани чу как Малоун извика името й. Слава богу, че този човек не можеше да не си пъха носа в чужди работи. Тя все още се криеше зад черната мраморна плоча в Параклиса на Влъхвите. Чуваше изстрелите и бе наясно, че Малоун прави каквото може, но численото превъзходство бе поне трима срещу един. Трябваше да му помогне, но каква полза от нея? Не носеше оръжие. Поне можеше да го уведоми, че е добре. Преди да успее да отговори обаче, през желязната решетка зърна Бернар с пистолет в ръка.

Страхът сграбчи мускулите й и скова ума й в непозната паника.

Бернар влезе в параклиса.

Малоун заобиколи подиума за хористите. От църквата още бягаха хора, чуваха се превъзбудени, истерични гласове. Все някой бе повикал полицията. Трябваше само да задържи нападателите, докато дойде помощ.

Направи остър завой около закритата галерия и видя единия от мъжете, по които бе стрелял, да помага на приятеля си да се измъкнат през задната врата. Онзи, който бе започнал стрелбата, не се виждаше. Разтревожи се. Забави крачка и стисна пистолета, готов за всичко.

Стефани настръхна. Бернар бе на шест метра от нея.

— Знам, че сте тук — каза той с плътен, гърлен глас. — Спасителят ви дойде, така че нямам време да се занимавам с вас. Знаете какво искам. Ще се срещнем пак.

Перспективата не бе особено въодушевяваща.

— Съпругът ви също не прояви благоразумие. Преди единайсет години му направиха подобно предложение за дневника и той отказа.

Думите му я жегнаха. Разбираше, че е по-добре да си мълчи, но не можа да се стърпи. Вече не.

— Какво знаете за съпруга ми?

— Достатъчно. Нека спрем дотук.

Тя го чу да се отдалечава.

Малоун видя мъжа с коженото яке да излиза от един от страничните параклиси.

— Спри — извика той.

Мъжът се извъртя и насочи пистолета си. Малоун се хвърли към някакви стълби, водещи към друго помещение, пристроено към катедралата, и се изтърколи надолу по пет-шест стъпала. Три куршума се сплескаха в стената над него.

Пъргаво се изкатери обратно, готов да отвърне на огъня, но мъжът вече тичаше към задното преддверие в противоположната част на църквата. Малоун се изправи.

— Стефани — извика.

— Тук съм, Котън.

Видя бившата си шефка да се появява от дъното на параклиса и да тръгва към него с каменно изражение. Отвън се чуваха сирени.

— Да изчезваме — каза той. — Ще има доста въпроси, а имам чувството, че няма да ти се иска да им отговаряш.

— Правилно си схванал. — Тя мина покрай него.

Тъкмо се канеше да предложи да използват някой от другите изходи, когато главните врати се разтвориха с трясък и вътре нахлуха униформени полицаи. Той все още стискаше пистолета, който те мигновено забелязаха. Спряха се и вдигнаха автоматични оръжия. Двамата със Стефани замръзнаха на място.

— Hen til den landskab. Nu — чу се заповед. На земята. Веднага.

— Какво искат от нас? — попита Стефани.

Малоун пусна пистолета и се смъкна на колене.

— Нищо хубаво.

7

Раймон дьо Рокфор стоеше пред катедралата, зад кръга от зяпачи, и наблюдаваше разиграващата се драма. Той и двамата му помощници бяха изчезнали в паяжината от сенки, хвърляни от гъстите дървета, които се издигаха от другата страна на площада. Бе успял да се измъкне през една странична врата и да се скрие точно преди полицаите да щурмуват главния вход. Като че ли никой не го забеляза. Поне за момента органите на реда щяха да се съсредоточат върху Стефани Нел и Котън Малоун. Щеше да мине известно време, преди свидетелите да споменат за присъствието и на други въоръжени мъже. Беше изпадал в подобни ситуации и знаеше, че преимуществото винаги е на страната на хладнокръвните. Реши да се отпусне. Хората му трябваше да са убедени, че той контролира нещата.

Предната фасада на тухлената катедрала се къпеше в ярка червено-бяла светлина. Пристигнаха нови полицаи и той се удиви, че град с размера на Роскилде разполага с толкова много служители на реда. От съседния площад прииждаха хора. Хаосът бързо се настаняваше на сцената. Което бе идеално. Винаги се бе чувствал невероятно свободен сред хаоса, стига да можеше да го контролира.

— Ранен ли си? — обърна се той към мъжа, когото Малоун бе уцелил.

Мъжът отметна назад якето си и му показа, че бронежилетката бе свършила работа.

— Само натъртен.

От тълпата се измъкнаха другите му двама помощници, които бе изпратил на търга. Бяха докладвали по радиостанциите, че Стефани Нел не бе успяла да спечели книгата, и той им бе наредил да я изпратят при него. Бе решил, че ще успее да я сплаши, но опитът бе пропаднал. И което бе по-лошо, бе привлякъл доста внимание към действията си. Дължеше се на Котън Малоун. Хората му бяха забелязали, че следи Стефани, и той ги бе инструктирал да го задържат, докато приключи разговора си с нея. Явно и този опит се бе провалил.

Двамата се приближиха и единият каза:

— Изгубихме Малоун.

— Аз го открих.

— Изобретателен е. И нагъл.

Знаеше, че е така. Бе направил справка за Котън Малоун, след като разбра, че Стефани Нел ще пътува за Дания, за да се срещне с него. Напълно възможно бе Малоун да е замесен в плановете й, така че се бе постарал да научи всичко възможно за него.

Истинското му име беше Харолд Ърл Малоун, 46-годишен, роден в американския щат Джорджия. Майка му бе коренячка от Джорджия, а баща му бе завършил академията в Анаполис и се бе издигнал до командир във флота, преди подводницата му да потъне, когато Малоун бе само на десет години.

Синът бе последвал стъпките на баща си, бе се записал във военноморската академия и бе завършил сред отличниците на курса. Бяха го приели в училище за пилоти, където бе изкарал достатъчно висок успех, за да се обучава за военен пилот. Но, доста любопитно, по средата на курса бе подал молба за преместване, бе постъпил в юридическия факултет на университета в Джорджтаун и се бе дипломирал, докато бе стажувал в Пентагона. После бе пренасочен към Военната прокуратура, където бе изкарал девет години като щатен адвокат. Преди тринайсет години го бяха прехвърлили в Министерството на правосъдието и новосформирания проект „Магелан“ на Стефани Нел. Бе останал там до миналата година, когато се бе пенсионирал предсрочно.

Що се отнася до личния живот, Малоун бе разведен, а четиринайсетгодишният му син живееше с бившата му съпруга в Джорджия. Непосредствено след пенсионирането си Малоун бе напуснал Америка и се бе преместил в Копенхаген. Беше заклет библиофил и католик по рождение, но не бе особено религиозен. Владееше добре няколко езика, нямаше особени пристрастия или фобии и бе склонен към целеустременост и натрапчива самоотверженост. Притежаваше фотографска памет. Дьо Рокфор определено би предпочел такъв човек да работи за него вместо срещу него.

И последните няколко минути го бяха доказали.

Съотношението на силите три към едно явно не бе смутило Малоун, особено след като бе решил, че Стефани Нел е в опасност.

Малко по-рано младият сътрудник на Дьо Рокфор също бе демонстрирал лоялност и смелост, макар да бе действал прибързано с кражбата на чантата на Стефани Нел. Трябваше да изчака срещата й с Котън Малоун и да я нападне, когато се връща към хотела, сама и уязвима. Може би се бе опитал да му угоди, знаейки колко важна е мисията им. Може би просто бе проявил нетърпение. Но хванат в капана на Кръглата кула, младият мъж не се бе поколебал кой е правилният избор и бе предпочел смъртта пред залавянето. Жалко, но такъв бе процесът на обучение. Онези, които притежаваха интелигентност и талант, се издигаха. Всички останали отпадаха.

Той се обърна към един от помощниците си и попита:

— Разбра ли кой е предложил най-високата цена за книгата?

Младият човек кимна.

— Струваше ми хиляда крони, за да подкупя представителя му в залата.

Цената на човешките слабости не го интересуваше.

— Името?

— Хенрик Торвалдсен.

Телефонът в джоба му завибрира. Вторият по ранг след него знаеше, че е зает, така че обаждането явно бе важно. Отвори капачето на телефона.

— Време е — каза гласът в ухото му.

— Кога?

— До няколко часа.

Неочакван бонус.

— Имам една задача за теб — каза той в телефона. — Проучи един човек. Хенрик Торвалдсен. Богат датчанин, живее в северната част на Копенхаген. Знам малко, но ми трябва пълна информация до час. Обади ми се, когато научиш всичко. — Затвори телефона и се обърна към подчинените си. — Трябва да се връщаме. Но първо да свършим още две неща преди изгрев-слънце.

8

Закараха Малоун и Стефани до полицейското управление в покрайнините на Роскилде. Мълчаха през целия път, тъй като и двамата бяха наясно, че е най-добре да си държат устите затворени. Малоун вече бе съвсем сигурен, че присъствието на Стефани в Дания нямаше нищо общо с проекта „Магелан“. Стефани никога не работеше извън офиса. Нейното място бе на върха на пирамидата — всички й докладваха в Атланта. Още повече че когато се бе обадила предишната седмица, за да му каже, че ще се отбие да го види, беше казала, че идва в Европа на почивка. Ама че почивка, помисли си той, когато ги оставиха сами в една ярко осветена стая без прозорци.

— А, между другото, кафето в „Николай“ е страхотно — каза той. — Изпих и твоето. Естествено, това беше след като препусках след някакъв мъж чак до върха на Кръглата кула и наблюдавах как скача оттам.

Тя не отговори.

— Успях все пак да видя, че прибра чантата си от улицата. Случайно да забеляза, че до нея лежи мъртвец? Май не си. Доста бързаше.

— Достатъчно, Котън — каза тя с тон, който му бе добре познат.

— Вече не работя за теб.

— Тогава защо си тук?

— И аз се питах същото в катедралата, но куршумите ме разсеяха.

Преди тя да успее да каже още нещо, вратата се отвори. Влезе висок мъж с червеникава коса и светлокафяви очи. Това бе полицейският инспектор на Роскилде, който ги бе докарал от катедралата. Държеше беретата на Малоун.

— Обадих се по телефона, както поискахте — обърна се инспекторът към Стефани. — Американското посолство потвърди самоличността ви и статута ви чрез вашето Министерство на правосъдието. Чакам инструкции от нашето Министерство на вътрешните работи какво да предприема. — Той се обърна. — Вие, мистър Малоун, сте съвсем друга работа. Имате виза за временно пребиваване като собственик на магазин. — Той показа пистолета. — Нашите закони забраняват притежаването на оръжие, да не говорим за стрелба в националната ни катедрала, която освен всичко е и един от обектите на световното културно наследство.

— Гледам да нарушавам само най-важните закони — отговори Малоун, за да не остави мъжа с представата, че е успял да го стресне.

— Възхищавам се на чувството ви за хумор, мистър Малоун. Но въпросът е сериозен. За мен може би не, но за вас — определено.

— Свидетелите не споменаха ли, че имаше още трима мъже, които всъщност започнаха стрелбата?

— Разполагаме с описанията им. Но е малко вероятно да са все още в района. Вие обаче сте тук.

— Инспекторе — обади се Стефани. — Възникналата ситуация бе мое дело, а не на мистър Малоун. — Тя му хвърли гневен поглед. — Мистър Малоун навремето работеше за мен и е решил, че се нуждая от помощта му.

— Искате да кажете, че нямаше да се стигне до стрелба, ако не беше намесата на мистър Малоун?

— Съвсем не. Само казвам, че ситуацията излезе извън контрол, но не по вина на мистър Малоун.

Инспекторът прие изказването с очевидно недоверие. Малоун се питаше какво ли цели Стефани. Лъжите не бяха силната й страна, но реши да не я предизвиква пред инспектора.

— Присъствието ви в катедралата в качеството ви на официален държавен служител на Съединените щати ли беше? — попита я инспекторът.

— Не мога да ви отговоря. Предполагам, разбирате.

— Нима работата ви включва дейности, които не бива да се обсъждат? Мислех, че сте адвокат.

— Така е, но екипът ни редовно участва в разследвания, свързани с националната сигурност. Всъщност това е основната причина за съществуването му.

Инспекторът не бе особено впечатлен.

— Каква работа имате в Дания, мисис Нел?

— Дойдох на гости на мистър Малоун. Не съм го виждала повече от година.

— И това е била единствената ви цел?

— Защо не изчакаме обаждането от Министерството на вътрешните работи?

— Цяло чудо е, че никой не е пострадал в престрелката. Повредени са няколко паметни плочи, но няма ранени.

— Уцелих един от стрелците — отбеляза Малоун.

— Ако е така, то не е кървял.

Което означаваше, че са носели бронирани жилетки. Отрядът бе дошъл добре подготвен, но за какво?

— Колко време възнамерявате да останете в Дания? — Инспекторът се обърна към Стефани.

— Утре заминавам.

Вратата се отвори и един униформен служител подаде на инспектора лист хартия. Той прочете текста и каза:

— Явно имате високопоставени приятели, мисис Нел. Началниците ми нареждат да ви пусна и да не ви задавам въпроси.

Стефани тръгна към вратата.

Малоун също се изправи.

— В листа споменава ли се за мен?

— Вас също трябва да пусна.

Малоун посегна за пистолета си. Мъжът не му го подаде.

— Нямам инструкции да ви върна оръжието.

Малоун реши да не спори. По-късно можеше да се заеме с този проблем. А сега трябваше да разговаря със Стефани. Хукна след нея и я настигна отвън. Тя се извърна с лице към него, чертите й бяха изопнати.

— Котън, оценявам какво направи в катедралата. Но ме чуй внимателно. Не се бъркай в работата ми.

— Нямаш представа какво се случва. В катедралата си се забъркала в нещо много сериозно, и то напълно неподготвена. Онези тримата са искали да те убият.

— Тогава защо не го сториха? Имаха достатъчно възможности, преди да се появиш.

— Което прави нещата още по-любопитни.

— Нямаш ли си достатъчно работа в книжарницата?

— Предостатъчно.

— Тогава върви да си я вършиш. Когато напусна миналата година, подчерта, че ти е писнало да стрелят по теб. Доколкото си спомням, каза, че новият ти датски благодетел ти е предложил живота, който винаги си искал. Така че върви да му се наслаждаваш.

— Ти си тази, която ми се обади и поиска да ми дойдеш на гости.

— Оказа се лоша идея.

— Онзи човек днес не беше крадец.

— Не се бъркай.

— Дължиш ми го. Спасих ти живота.

— Никой не те е молил.

— Стефани!

— По дяволите, Котън. Няма да повтарям. Ако продължаваш да се месиш, ще бъда принудена да взема мерки.

Той настръхна.

— И какво смяташ да направиш?

— Приятелят ти датчанин няма чак толкова дебели връзки. И аз мога да предизвикам някои събития.

— Давай — отвърна той с нарастващ гняв.

Тя не отговори. Завъртя се ядосано и си тръгна. Искаше му се да я догони и да довърши започнатия спор, но реши, че все пак е права. Това не го засягаше. А и бе създал достатъчно проблеми за една вечер. Време бе да се прибере у дома.

9

Дьо Рокфор приближи книжарницата. Пешеходната улица отпред бе пуста. Повечето от многобройните кафенета и ресторанти в района бяха на няколко пресечки разстояние. Смяташе да напусне Дания веднага щом приключи с останалите две задачи. Свидетелите от катедралата вероятно вече бяха дали описанието му, както и на двамата му колеги. Така че бе важно да не се застояват повече от необходимото. Беше довел и четиримата си подчинени от Роскилде и възнамеряваше да надзирава всеки техен ход. Стигаха му толкова импровизации за един ден. Бяха стрували живота на един от хората му при Кръглата купа. Не искаше да изгуби още някого. Двама вече душеха около задната част на книжарницата. Другите двама бяха до него. Най-горният етаж на сградата светеше. Чудесно.

Със собственика имаха за какво да си поговорят.

Малоун извади диетична пепси от хладилника и слезе четири етажа по-надолу до приземния етаж. Книжарницата му заемаше цялата сграда, като първия етаж бе за книги и клиенти, следващите два — за склад, а четвъртият етаж представляваше малък апартамент, в който той живееше. Беше свикнал с тясното пространство и дори се чувстваше по-добре, отколкото в къщата от 185 квадратни метра, в която живееше навремето в Атланта. Продажбата й миналата година за малко над триста хиляди долара му бе докарала чиста печалба от шейсет хиляди долара, които да инвестира в новия си живот. Живот, предложен му, както Стефани преди малко го бе смъмрила, от новия му датски благодетел, чудат дребен човечец на име Хенрик Торвалдсен, който допреди четиринайсет месеца му беше напълно непознат, а понастоящем бе най-близкият му приятел.

Бяха си допаднали от самото начало. Възрастният бе видял в по-младия нещо специално — какво точно, Малоун така и не разбра — и първата им среща в Атланта в един дъждовен четвъртък бе решила бъдещето и на двамата. Стефани бе настояла Малоун да си вземе месец отпуск след един шумен процес в Мексико Сити, който включваше трафик на наркотици и показното убийство на висш служител от Агенцията за борба с наркотиците, оказал се по случайност личен приятел на американския президент. Връщайки се към съдебната зала след обедната почивка, Малоун бе попаднал сред кръстосания огън на наемни убийци, който нямаше никаква връзка с делото. Бе се опитал да се намеси и се бе прибрал вкъщи с куршум в лявото рамо. Равносметката след стрелбата — седем мъртви и девет ранени. Единият от убитите бе млад датски дипломат на име Кай Торвалдсен.

— Дойдох да разговарям с вас лично — бе започнал Хенрик Торвалдсен.

Седяха в кабинета на Малоун. Рамото го болеше ужасно. Не си направи труда да попита Торвалдсен как го е открил, нито пък откъде знае, че говори датски.

— Синът ми бе изключително скъп за мен — каза Торвалдсен. — Бях въодушевен, когато се присъедини към дипломатическия корпус. Сам поиска назначението в Мексико Сити. Изучаваше ацтеките. Един ден щеше да стане достоен член на нашия парламент. Държавник.

Първите впечатления определено са добри, реши Малоун. Торвалдсен очевидно бе културен човек, изискан, едновременно елегантен и екстравагантен. Но изтънчеността грубо контрастираше с деформираното му тяло с гротескно извит като на чапла гръбнак. Състарената кожа на лицето му говореше за живот, изпълнен с трудни решения, дълбоките бръчки около очите се проточваха чак до слепоочията. Ръцете му бяха изпъстрени със старчески петна и изпъкнали вени. Гъстата червеникавосива коса бе сресана назад и подхождаше на сребристите вежди, които му придаваха тревожно изражение. Само очите не бяха загубили силата си — сиво-сини и необичайно проницателни. Едното бе увредено от катаракт.

— Дойдох да се запозная с човека, застрелял убиеца на сина ми.

— Защо?

— За да ви благодаря.

— Можехте да се обадите по телефона.

— Предпочитам да виждам човека, с когото говоря.

— В момента предпочитам да бъда оставен на мира.

— Разбрах, че животът ви е бил в опасност.

Малоун сви рамене.

— И че напускате работата си. Отказвате се от службата си. Пенсионирате се от военна служба.

— Доста неща сте разбрали.

— Информацията е най-големият лукс.

Това не го впечатли.

— Благодаря за потупването по гърба. В рамото имам дупка, която ме побърква от болка. Така че ако сте казали каквото имахте да казвате, бихте ли си тръгнали?

Торвалдсен дори не помръдна от канапето. Започна да оглежда кабинета и съседните стаи, доколкото можеше, през свода към коридора. Всички стени бяха покрити с книги.

— И аз ги обожавам — продума гостът. — И моят дом е пълен с книги. Цял живот ги колекционирам.

Малоун усещаше, че този мъж, прехвърлил шейсет, е способен на грандиозни ходове. Докато му отваряше вратата, бе забелязал, че е пристигнал с лимузина. Любопитството му надделя.

— Откъде знаете, че говоря датски?

— Говорите няколко езика. С гордост научих, че родният ми език е един от тях.

Това не бе отговор, но нима действително бе очаквал да получи такъв?

— Фотографската ви памет вероятно е истинска благословия. Моята си отиде с годините. Вече не успявам да запомня почти нищо.

Малоун се съмняваше, че е така.

— Какво искате?

— Мислили ли сте за бъдещето?

— Мислех да отворя книжарница за антикварни книги. Имам какво да предложа.

— Чудесна идея. Аз пък имам една книжарничка за продан, стига да я харесате.

Малоун реши да се включи в играта. Какво толкова. Нещо в острите пламъчета в очите на стареца обаче му подсказваше, че гостът му съвсем не се шегува. Твърдите груби ръце затършуваха в джоба на костюма и Торвалдсен сложи върху канапето визитната си картичка.

— Личният ми номер. Ако проявявате интерес, обадете ми се.

Възрастният човек се изправи. Американецът остана седнал.

— Какво ви кара да смятате, че проявявам интерес?

— Защото е така, мистър Малоун.

Самонадеяността му бе неприятна, още повече че беше прав. Торвалдсен затътри крака към входната врата.

— Къде се намира книжарницата? — попита Малоун, като вътрешно се проклинаше, че показва интерес.

— В Копенхаген. Къде другаде?

Спомни си, че бе изчакал три дни, преди да се обади. Перспективата да живее в Европа винаги му бе допадала. Дали Торвалдсен го знаеше? Никога не бе вярвал, че ще е възможно да заживее отвъд океана. Беше държавен служител. Американец по рождение и възпитание. Но това беше преди Мексико Сити. Преди седемте трупа и деветимата ранени.

Все още си спомняше изражението на съпругата си, с която живееха разделени, в деня след обаждането до Копенхаген.

— Съгласна съм. Достатъчно дълго живеем разделени, Котън, време е за развод. — Изявлението бе прозвучало с безцеремонността на прокурор, какъвто всъщност беше.

— Има ли някой друг? — бе попитал, без всъщност да се интересува.

— Не че има значение, но да. По дяволите, Котън, разделени сме от пет години. Сигурна съм, че и ти не си бил самотен през цялото това време.

— Права си. Време е.

— Наистина ли ще се пенсионираш?

— Вече го направих. Влезе в сила вчера.

Тя поклати глава, както правеше, когато Гари се нуждаеше от майчински съвет.

— Кога ли най-сетне ще се успокоиш? Флотът, после училището за военни пилоти, Военната прокуратура, проектът. Сега внезапното пенсиониране. Какво следва?

Никога не му бе допадал снизходителният й тон.

— Ще се местя в Дания.

Изражението й не се промени. Със същия успех можеше да каже, че отива на луната.

— Какво целиш?

— Писна ми да стрелят по мен.

— Откога? Та ти си влюбен в проекта.

— Време е да порасна.

Тя се усмихна.

— И смяташ, че преместването в Дания ще извърши такова чудо?

Нямаше намерение да обяснява поведението си. И без това не я интересуваше.

— Всъщност искам да говоря с Гари.

— Защо?

— За да разбера дали има нещо против.

— Откога започна да се интересуваш какво мислим ние?

— Заради него напуснах. Искам да продължава да има баща.

— Глупости, Котън. Напуснал си заради самия себе си. Не използвай момчето за извинение. Каквото и да си намислил, правиш го заради себе си, а не заради него.

— Не ми обяснявай какви са мотивите ми.

— Че кой друг да ти обясни? Доста дълго бяхме женени. Да не мислиш, че ми е било лесно да те чакам да се върнеш бог знае откъде? И да се чудя дали няма да те изпратят в чувал? Платих си цената, Котън. Гари също. Но детето те обича. Дори те боготвори. И двамата знаем какво ще каже, защото разсъждава по-трезво от нас. Въпреки провала ни като двойка, с него наистина успяхме.

Отново беше права.

— Виж, Котън. Причините да заживееш от другата страна на океана са си твоя работа. Но ако това ще те направи щастлив, давай. Само не използвай Гари като извинение. Той няма нужда от недоволен баща, който се опитва да компенсира собственото си тъжно детство.

— Май ти е приятно да ме обиждаш.

— Не точно. Но трябва да си казваме истината и ти го знаеш.

Огледа притъмнялата книжарница. Мислите за Пам никога не му действаха добре. Враждебността й към него бе дълбока и бе започнала още преди петнайсет години, когато беше дързък мичман. Изневеряваше й и тя го знаеше. Ходиха на семеен терапевт и взеха решение да спасят брака си. Десет години по-късно се бе прибрал след задача и бе открил, че го е напуснала. Беше наела къща за себе си и Гари в другия край на Атланта, вземайки само най-необходимото. Една бележка му съобщаваше новия й адрес и края на брака им. Студена и прагматична, каквато бе самата Пам. Любопитно бе, че не бе поискала незабавен развод. Живееха разделени, държаха се любезно един към друг и разговаряха само при необходимост заради Гари.

Но в крайна сметка настъпи време за решения, и то сериозни. Така че той подаде оставка, оттегли се от службата, сложи край на брака си, продаде къщата и напусна Америка; всичко в рамките на една безкрайна, ужасна, самотна, изтощителна, но и удовлетворяваща седмица.

Погледна часовника си. Трябваше да изпрати имейл на Гари. Общуваха поне веднъж дневно, а в Атланта все още бе късен следобед. Чакаше сина си в Копенхаген след три седмици, за да прекара един месец с него както миналото лято. Очакваше гостуването му с нетърпение.

Конфликтът със Стефани продължаваше да го измъчва. Виждал бе подобна наивност и по-рано у агенти, които, макар да съзнаваха рисковете, просто ги пренебрегваха. Какво му бе повтаряла така често? Изричай ги, върши ги, проповядвай ги, крещи ги, но никога, абсолютно никога не вярвай на собствените си глупости. Добър съвет, в който тя самата би следвало да се вслуша. Та тя нямаше и представа в какво се замесва. Но пък нима той имаше? Жените не бяха силната му страна. Макар да бе прекарал половината си живот с Пам, така и не бе отделил нужното време, за да я опознае. Нима бе възможно да разбере Стефани? По-добре да не й се бърка в работата. В крайна сметка това си беше нейният живот.

Но нещо продължаваше да го гложди. Когато беше на дванайсет, разбра, че се е родил с фотографска памет. Не наистина фотографска, както се описваше по филмите и книгите, а просто чудесна памет за подробностите, които повечето хора пропускаха. Помагаше му в ученето, а езиците му се удаваха, но понякога се вбесяваше, когато не можеше да отдели от цялото някакъв детайл. Както беше в случая.

10

Дьо Рокфор отвори входната врата и влезе в книжарницата. Двама от хората му го последваха. Другите двама останаха отвън да наблюдават улицата. Запромъкваха се сред тъмните рафтове към задната част на претрупания приземен етаж и нагоре по тесните стълби. Движеха се бързо и безшумно.

Когато стигнаха последния етаж, Дьо Рокфор прекрачи през отворената врата в осветения апартамент. Петер Хансен се бе разположил в един фотьойл и четеше, на масичката до него имаше бира и горяща цигара в пепелник. На лицето му се изписа смайване.

— Какво правите тук? — попита той остро на френски.

— Имахме уговорка.

Търговецът скочи.

— Победиха ни в наддаването. Какво можех да направя?

— Каза ми, че няма да има проблем. — Помощниците му застанаха в отсрещния край на стаята, до прозорците. Той остана до вратата.

— Книгата се продаде за петдесет хиляди крони. Нечувана цена — каза Хансен.

— Кой я спечели?

— От аукционната къща не биха разкрили такава информация.

Дьо Рокфор се зачуди дали Хансен действително го смята за толкова глупав.

— Платих ти, за да се постараеш Стефани Нел да купи книгата.

— И аз наистина се опитах. Но никой не ме уведоми, че книгата ще се продава на такава цена. Останах до края на наддаването, но тя се отказа. Нима беше готов да платиш повече от петдесет хиляда крони?

— Щях да платя колкото е нужно.

— Но теб те нямаше там, а тя не беше толкова непоколебима. — Хансен като че ли се поуспокои и първоначалната му изненада се замени със самодоволство, което Дьо Рокфор с мъка успяваше да игнорира. — И все пак, защо е чак толкова ценна тази книга?

Гостът огледа тясната стая, която вонеше на алкохол и цигари. Стотици книги лежаха разпилени между купчините вестници и списания. Питаше се как бе възможно човек да живее в подобен безпорядък.

— Ти ми кажи.

Хансен сви рамене.

— Нямам представа. Не пожела да ми каже защо я иска.

Търпението на Дьо Рокфор се изчерпваше.

— Знам кой я е купил.

— Откъде?

— Известно ти е, че служителите на аукционната къща са склонни към преговори. Мисис Нел се свърза с теб, за да действаш като неин агент. Аз пък се свързах с теб, за да се погрижиш тя да се сдобие с книгата, така че да получа копие от нея, преди да й я предадеш. След това ти си уредил телефонен участник.

Хансен се усмихна.

— Доста дълго ти отне да се сетиш за този ход.

— Всъщност ми отне само няколко минути, след като събрах нужната информация.

— Сега, когато само аз разполагам с книгата, а Стефани Нел е извън играта, какво си готов да дадеш, за да я получиш?

Дьо Рокфор вече бе наясно какъв ход да предприеме.

— Въпросът е каква ще е цената за теб самия.

— За мен книгата няма никаква стойност.

Направи знак и двамата му помощници сграбчиха ръцете на Хансен. Дьо Рокфор заби юмрук в корема му. Хансен шумно издиша и се сгърчи напред.

— Исках Стефани Нел да получи книгата, след като си направя копие — изсъска Дьо Рокфор. — Точно за това ти платих. Нищо повече. Някога ми беше от полза. Вече не е така.

— Книгата… е… у… мен.

Дьо Рокфор сви рамене.

— Лъжеш. Знам точно къде се намира книгата.

Хансен поклати глава.

— Няма… да можеш… да я… вземеш.

— Грешиш. Всъщност ще е доста лесно.

Малоун щракна ключа за флуоресцентните лампи в историческия отдел. Книги от всякаква форма, цвят и размер заемаха черните лакирани рафтове. Но той търсеше едно конкретно томче отпреди няколко седмици. Беше го купил заедно с други исторически книги от средата на XX век от един италианец, който смяташе, че стоката му е далеч по-ценна от цената, която Малоун бе готов да плати. Повечето продавачи не можеха да разберат, че цената се влияе от търсенето, редкостта и уникалността. Възрастта невинаги бе важна, защото, както и през XXI век, винаги се бяха печатали боклуци.

Помнеше, че бе продал няколко от книгите на италианеца, но се надяваше тази все още да е у него. Не помнеше да е напускала магазина, макар да бе възможно някой от служителите му да е извършил продажбата. За щастие книгата лежеше на втория ред отдолу, точно където я бе поставил.

Твърдата корица, облечена някога с тъмнозелено ленено платно, сега бе избеляла до лимонено. Беше без хартиена обложка. Страниците бяха тънки като паяжина, с позлатени ръбове, изпълнени с множество гравюри. Заглавието все още личеше, изписано с неравни златни букви.

„Рицарите на Храма на Соломон“

Годината на издаване беше 1922-ра. Още от началото бе заинтригуван, тъй като бе чел твърде малко за тамплиерите. Знаеше, че не са били обикновени монаси, а по-скоро религиозни воини — нещо като духовнически отряд на специалните сили. Но твърде опростената му представа беше за мъже в бели роби, украсени с елегантни червени кръстове. Явно холивудски стереотип. Спомняше си, че когато бе прелистил томчето, то го бе запленило.

Отнесе книгата до един от многото фотьойли, пръснати из книжарницата, настани се удобно и започна да чете.

През 1118 г. християните отново владеели Светите земи. Първият кръстоносен поход се оказал огромен успех. Но макар мюсюлманите да били разгромени, земите им конфискувани, а градовете им окупирани, те не били поробени. Вместо това се настанили по периферията на новосъздадените християнски кралства и нападали всеки, който се осмелявал да поеме към Божи гроб.

Една от причините за кръстоносните походи била безопасността на поклонниците, а пътните такси били основният източник на доход за християнското царство Йерусалим. Ежедневно пристигали потоци поклонници, поединично, по двойки, на групи, а понякога дори като цели откъснали се от родината си общности. За съжаление пътищата в двете посоки не били безопасни. Мюсюлмани чакали в засада, бандити бродели свободно и дори християнските войници заплашвали поклонниците, тъй като грабежът бил обичайното им средство за препитание.

Така че когато един рицар от Шампан, Юг дьо Пайен, основал нов монашески орден на братя воини, който да се грижи за безопасния преход на поклонниците, състоящ се от него самия и още осем рицари, идеята била посрещната с всеобщо одобрение. Балдуин II, който управлявал Йерусалим, предоставил на новия орден подслон под джамията „Ал Акса“, мястото, на което християните вярват, че по-рано се е издигал Храмът на Соломон. Така новият орден приел името на своя дом — Орден на бедните рицари на Христа и на Храма на Соломон в Йерусалим.

В началото братството не приемало членове. Всеки рицар дал обет за бедност, целомъдрие и послушание. Поотделно не притежавали нищо. Всичките им светски богатства ставали собственост на ордена. Живеели заедно и се хранели в пълно мълчание. Подрязвали късо косите си, но не подстригвали брадите. Набавяли храната и облеклото си от чуждата милостиня, а свети Августин им служел като модел за подражание. Печатът на ордена бил особено показателен: двама рицари яхнали един кон — спомен от времето, когато рицарите не можели да си позволят собствен кон.

За средновековното съзнание съществуването на религиозен орден, съставен от воини, не представлявало противоречие. Напротив, новият орден допадал както на религиозния плам, така и на войнствената храброст. Създаването му решавало и друг проблем — този за липсата на постоянна войска, тъй като вече съществувало трайно присъствие от доверени рицари.

През 1128 г. братството се разраснало, получавайки политическа подкрепа на влиятелни места. Европейските принцове и прелати дарявали земи, пари и припаси. В крайна сметка папата признал новия орден и скоро рицарите тамплиери се превърнали в единствената постоянна войска в Светите земи.

Поведението им се ръководело от строг устав, състоящ се от 686 правила. Ловът бил забранен, както и хазартът. Разговорите се свеждали до минимум, на смеха се гледало с лошо око. Украшенията били забранени. Спели на светлина, облечени и готови за битка.

Магистърът имал абсолютна власт. След него идвали сенешалите, които играели ролята на заместници и съветници. Маршалите командвали войските по време на битка. Servientes на латински, или сержанти на френски, били занаятчиите, работниците и адютантите, които подкрепяли братята рицари и били гръбнакът на ордена. Съгласно папски декрет от 1148 г. всеки рицар носел върху бялата си мантия червен кръст с четири еднакво дълги рамена, които се разширявали при върха. Били първата дисциплинирана, добре екипирана и съвършено уредена постоянна войска след римско време. Братята рицари участвали във всеки от последвалите кръстоносни походи и винаги били първи в боя, последни на бойното поле и никога не вземали откуп за пленниците. Вярвали, че службата в ордена ще им осигури пътя към рая и в хода на двеста години постоянни битки, двайсет хиляди тамплиери действително се превърнали в мъченици, загивайки в бой. През 1139 г. с папска була орденът бил поставен под изключителния контрол на папата, което му позволявало да действа свободно из целия християнски свят, независим от монарсите. Подобно действие нямало прецедент и набирайки политическа и икономическа сила, орденът натрупал огромно богатство. Крале и патриарси му завещавали огромни суми. Барони и търговци получавали заеми в замяна на обещанието след тяхната смърт къщите, земите, лозята и градините им да преминат към ордена. На поклонниците се осигурявал безопасен път до и от Светите земи в замяна на щедри дарения. В началото на XIV век тамплиерите съперничели на ломбардците, генуезците и дори на евреите по количеството пари, които контролирали. Кралете на Франция и Англия съхранявали хазните си в подземията на ордена. Дори мюсюлманите извършвали финансови операции с тях. Парижкият храм, главна квартира на тамплиерите, се превърнал в център на световния валутен пазар. Постепенно организацията се развила във финансова и военна институция, която едновременно се издържала и се управлявала самостоятелно. От определен момент нататък тамплиерските имоти, около 9000, били напълно освободени от данъци. Това уникално положение довело до конфликти с местното духовенство, тъй като църквите им западали, а имотите на тамплиерите процъфтявали. Съперничеството с други ордени, особено с този на рицарите хоспиталиери, само засилвало напрежението.

През XII и XIII век контролът върху Светите земи преминавал в ръцете ту на християните, ту на арабите. Издигането на Саладин като владетел на мюсюлманите осигурило на арабите първия им велик военен водач и Йерусалим паднал през 1187 г.

Тамплиерите ограничили дейността си в Акр, укрепен замък близо до средиземноморския бряг. През следващите стотина години позициите им в Светите земи отслабнали, но в Европа, където основали широка мрежа от църкви, абатства и имоти, тамплиерите преживявали разцвет. Когато през 1291 г. Акр паднал, орденът загубил както последната си твърдина в Светите земи, така и целта на съществуванието си.

Строго поддържаната тайнственост, която в началото ги отличавала от другите, в крайна сметка станала причина за клеветите. През 1307 г. френският крал Филип IV хвърлил око на необятните тамплиерски имоти и арестувал мнозина от братята. Последвали съдебни процеси. Папа Климент V официално разпуснал ордена през 1312 г. Окончателният удар бил нанесен на 18 март 1314 г., когато последният магистър Жак дьо Моле бил изгорен на кладата.

Малоун продължаваше да чете. Някъде в дълбините на съзнанието му нещо все го глождеше — нещо, което бе прочел при първия бегъл преглед на книгата преди няколко седмици. Бе научил, че преди разгрома на ордена през 1307 г. членовете му се били превърнали в специалисти по корабоплаване, управление на имоти, отглеждане на животни, земеделие и, най-важното — финанси. Докато църквата забранявала научните опити, тамплиерите се учели от своите врагове арабите, чиято религия насърчавала свободната мисъл. Освен това успели да укрият, досущ както днешните банки разпределят богатството си сред множество трезори, невероятно количество активи. Съществувал дори един средновековен френски стих, който чудесно описвал баснословно богатите тамплиери и внезапното им изчезване.

Господарите на Храма, охолното братство,

живеещо сред злато и сребро

и несметно богатство.

Къде изчезнаха? Каква бе участта им,

на тези братя толкова могъщи,

че нямаше смелчага да протегне пръсти

към тяхното съкровище сияйно,

от векове натрупано потайно?

Историята не била особено ласкателна към ордена. Макар да завладявали въображението на поети и хроникьори — рицарите на Граала в „Парсифал“ били тамплиери, както и демоничните антигерои в „Айвънхоу“, — когато върху кръстоносните походи бил лепнат етикетът за европейска агресивност и империализъм, тамплиерите били неотменно свързвани с брутален фанатизъм и жестокост.

Малоун продължаваше да прехвърля книгата, докато накрая стигна онзи откъс, който бегло помнеше от първия прочит. Знаеше, че е там. Паметта никога не му изневеряваше. Думите описваха как на бойното поле тамплиерите винаги развявали вертикално знаме, разделено на две части — едната черна, олицетворяваща греховете, от които братята рицари се били отказали, а другата — бяла, представляваща новият им живот в ордена. На знамето имало надпис на френски. В превод думата означавала възвишено, благородно, славно състояние. Терминът се използвал и като боен вик на ордена.

Beauseant. Бъди прославен.

Точно тази дума бе промълвил мъжът с червеното яке, преди да скочи от Кръглата кула.

Какво всъщност ставаше?

В съзнанието му заработиха старите инстинкти. Чувства, които смяташе за затихнали през последната година. Добрите агенти бяха едновременно любопитни и предпазливи. Забравиш ли едно от двете, неизбежно се стига до катастрофални последствия. Преди години бе допуснал подобна грешка при една от първите си задачи и безразсъдността му бе струвала живота на колега агент. Това не бе единственият човек, за чиято смърт се чувстваше виновен, но беше първият и той никога не забрави проявената небрежност. Стефани бе загазила. В това нямаше съмнение. Беше му наредила да не се бърка в работата й, така че би било безсмислено да говори отново с нея. Но може би Петер Хансен би могъл да даде повече информация.

Погледна часовника си. Късно беше, но Хансен бе известен като нощна птица и със сигурност не си беше легнал още. Ако пък беше легнал, щеше да го събуди. Остави книгата и се запъти към вратата.

11

— Къде е дневникът на Ларс Нел? — попита Дьо Рокфор.

Все още в ръцете на двамата мъже, Петер Хансен вдигна недоумяващ поглед към него. Дьо Рокфор знаеше, че навремето Хансен бе работил в тясно сътрудничество с Ларс Нел. Когато разбра, че Стефани Нел ще идва в Дания, за да участва в търга в Роскилде, бе предположил, че тя ще се свърже с Петер Хансен. Ето защо бе побързал да осъществи контакт с книжаря.

— Нима Стефани Нел не е споменала дневника на съпруга си?

Хансен поклати глава.

— Изобщо. Нито дума.

— А докато беше жив Ларс Нел, не е ли споменавал, че води дневник?

— Никога.

— Осъзнаваш ли в какво положение се намираш? Не стана въобще така, както исках. И което е по-лошо, ти ме измами.

— Знам само, че Ларс водеше изключително подробни бележки. — Гласът на Хансен издаваше примирение.

— Разкажи ми.

Хансен сякаш се стегна.

— Когато ме пуснете.

Дьо Рокфор реши да позволи на глупака тази малка победа. Направи знак и мъжете отслабиха хватката. Хансен бързо изгълта половин чаша бира, после я сложи на масата.

— Ларс написа доста книги за Рен-льо-Шато. Всички истории за изгубени пергаменти, тайни геометрични фигури и загадки осигуряваха големи печалби. — Хансен явно се бе посъвзел. — Загатваше за всевъзможни съкровища. Златото на вестготите, богатството на тамплиерите, плячката на катарите. Вземи конец и изтъчи одеяло, така казваше.

Дьо Рокфор знаеше всичко за Рен-льо-Шато, малко селце в Южна Франция, съществувало още по римско време. В края на XIX век някакъв свещеник вложил огромни суми за реставриране на местната църква. Десетилетия по-късно плъзнали слухове, че свещеникът финансирал промените с откритото от него несметно богатство. Ларс Нел бе научил за интригуващото местенце преди трийсет години и бе написал книга за легендата, която се превърна в международен бестселър.

— Е, тогава какво е записвал в дневника си? — попита той. — Информация, различна от публикуваното в книгите?

— Нали ти казах, не съм чувал за никакъв дневник. — Хансен грабна чашата и с наслада отпи нова глътка. — Но доколкото познавам Ларс, съмнявам се да е споделил всичко със света чрез книгите си.

— И какво точно е скрил?

По устните на датчанина плъзна лукава усмивка.

— Не се ли сещаш? Но те уверявам, че нямам никаква представа. Аз самият знам само това, което е написано в книгите на Ларс.

— На твое място не бих правил догадки.

Хансен не даде вид да се е смутил.

— Кажи ми, какво толкова важно има в книгата, за която наддавахме тази вечер? Та тя дори не е за Рен-льо-Шато.

— Тя е ключът към всичко.

— Как може една неизвестна книга на повече от сто и петдесет години да бъде ключ към каквото и да било?

— Понякога най-простите неща са най-важни.

Хансен протегна ръка към цигарата си.

— Ларс беше особен човек. Така и не можах да го проумея. Беше обсебен от тази история за Рен. Обожаваше мястото. Дори си купи къща там. Веднъж му ходих на гости. Ужасно мрачна.

— Ларс каза ли ти дали е открил нещо?

Хансен отново го изгледа с подозрение.

— Какво например?

— Недей да хитруваш. Не съм в настроение.

— Явно знаеш нещо, иначе нямаше да си тук. — Хансен се наведе, за да закрепи цигарата в пепелника. Но ръката му продължи напред и се стрелна в отвореното чекмедже на страничната масичка, откъдето се появи пистолет.

Единият от мъжете изрита оръжието от ръката му.

— Това беше глупаво — отбеляза Дьо Рокфор.

— Майната ти — изсъска Хансен, разтривайки ръка.

Радиостанцията на кръста на Дьо Рокфор изпука и един глас заговори:

— Приближава се мъж. — Пауза. — Малоун. Идва към нас.

Посещението не бе съвсем неочаквано, но може би беше време да изяснят на Малоун, че ставащото не е негова работа. Той улови погледа на двамата си подчинени. Те пристъпиха напред и отново сграбчиха Петер Хансен за ръцете.

— Измамата си има своята цена — заяви Дьо Рокфор.

— Кой, по дяволите, си ти?

— Някой, с когото не биваше да си играеш. — Дьо Рокфор направи кръстен знак. — Бог да е с теб.

Малоун видя, че прозорците на третия етаж светят. Улицата пред книжарницата на Хансен беше пуста. Край тъмния тротоар бяха паркирани само няколко коли, които със сигурност щяха да изчезнат преди сутринта, когато пазаруващите отново щяха да нахлуят в тази част от предназначената за пешеходци „Стрьогет“.

Какво беше казала Стефани по-рано на Хансен? Съпругът ми твърдеше, че можете да откриете неоткриваемото. Значи Петер Хансен е имал контакти с Ларс Нел и това сътрудничество обясняваше защо Стефани бе потърсила Хансен, вместо да се обърне към Малоун. Но не даваше отговор на множество други въпроси, които вълнуваха бившия й подчинен.

Не познаваше Ларс Нел. Починал бе около година, преди Малоун да се присъедини към проекта „Магелан“, ръководен от Стефани. Но впоследствие бе прочел всичките му книги, които бяха смесица от история, факти, предположения и невероятни съвпадения. Ларс бе обсебен от идеята за световна конспирация и вярваше, че в района в Южна Франция, известен като Лангедок, е скрито някакво голямо съкровище. Което отчасти бе разбираемо. Ставаше дума за земя на трубадури, място на замъци и кръстоносни походи, където за пръв път се бе родила легендата за Светия Граал. За съжаление проучванията на Нел не бяха довели до някакъв съществен научен труд. Вместо това теориите му подклаждаха интереса на съвременните писатели и филмовите продуценти, които преувеличаваха първоначалните му догадки и предлагаха версии, които варираха от извънземни и римски съкровища до скритата същност на християнството. Естествено, нищо не бе доказано или открито. Но Малоун бе убеден, че френската туристическа индустрия обожава всичките тези хипотези.

Книгата, която Стефани се бе опитала да купи на търга в Роскилде, бе озаглавена „Надгробните паметници на Лангедок“. Странно заглавие и още по-странна тема. Каква ли връзка можеше да има? Знаеше, че Стефани никога не се бе впечатлявала от работата на съпруга си. Този спор бе основният проблем в брака им и в крайна сметка бе довел до континентално разделение — Ларс живееше във Франция, а тя в Америка. Тогава какво правеше тя в Дания единайсет години след смъртта му? И защо разни хора искаха толкова много да й попречат, та чак бяха готови да жертват живота си?

Продължаваше да крачи и да се опитва да подреди мислите си. Наясно бе, че Петер Хансен няма да се зарадва да го види, затова трябваше внимателно да подбере думите си. Трябваше да предразположи този идиот и да научи всичко възможно. Дори бе готов да му плати, ако се наложеше.

Нещо разби един от горните прозорци в сградата на Хансен.

Той погледна нагоре и видя как някакво тяло полита с главата надолу, преобръща се във въздуха и удря капака на една от паркираните коли.

Хукна напред и разпозна Петер Хансен. Потърси пулс. Слаб. Колкото и да бе невероятно, Хансен отвори очи.

— Чуваш ли ме? — попита го.

Мълчание. Нещо изсвири край главата на Хансен и гръдният му кош се изду. Още едно изсвистяване, черепът се разцепи и кръв и плът опръскаха сакото на Малоун. Той погледна нагоре. До разбития прозорец три етажа над него стоеше мъж с пистолет. Същият човек с коженото яке, който бе започнал стрелбата в катедралата и бе нападнал Стефани. В краткия промеждутък, който му бе нужен, за да се прицели отново, Малоун скочи зад колата. Заваляха куршуми. Всеки изстрел бе заглушен, приличаше на плясък с ръце. Един от куршумите рикошира в задния капак до тялото на Хансен. Друг разби предното стъкло.

— Мистър Малоун, тази работа не ви засяга — извика отгоре мъжът.

— Сега вече ме засяга.

Нямаше намерение да стои и да спори. Приклекна ниско и използвайки паркираните коли като щит, се понесе надолу по улицата. Нови изстрели, като тупване на възглавница, се опитваха да пробият метал и стъкло.

След шест-седем метра хвърли поглед назад. Лицето бе изчезнало от прозореца. Той се изправи и затича, свивайки в първата пресечка, после в още една, опитвайки се да превърне лабиринта от улички в предимство пред преследвачите си, да остави колкото се може повече сгради помежду им. Слепоочията му пулсираха. Сърцето му биеше учестено. По дяволите. Отново бе в играта. Спря за миг и загълта хладния въздух. Отзад тичешком приближаваха стъпки. Питаше се дали преследвачите му познават „Стрьогет“. Редно бе да предположи, че е така. Зави отново и се оказа обграден от тъмни магазини. Стомахът му се сви от напрежение. Нямаше много пътища за бягство. Пред него бе един от многото открити площади в района, с фонтан в средата. Всички кафета наоколо бяха затворени за през нощта. Не се виждаше никой. Едва ли имаше кой знае колко места за криене. От другата страна на празното пространство се издигаше църква. През затъмнените витражи на прозорците се процеждаше слаба светлина. През лятото църквите на Копенхаген оставаха отворени до полунощ. Трябваше да се скрие някъде, поне за известно време. Не можеше да се върне в книжарницата. Те със сигурност знаеха къде живее. Така че хукна към мраморния портал.

Бравата изщрака и се завъртя. Той бутна тежката врата, после лекичко я затвори, надявайки се преследвачите му да не забележат. Няколко лампи осветяваха празната църква. Внушителен олтар и няколко статуи хвърляха призрачни сенки. Малоун погледна към олтара и забеляза стълби и бледа светлина отдолу. Насочи се към нея и започна да се спуска, а в гърдите му се надигна студена вълна от напрежение.

В подножието на стълбите желязна врата се отваряше към широко трикорабно пространство с нисък сводест таван. В центъра бяха разположени два каменни саркофага с по една огромна гранитна плоча отгоре. Тъмнината се нарушаваше единствено от слаба кехлибарена светлина край нисък олтар. Мястото изглеждаше подходящо да се скрие за малко. Опита се да се успокои, но краткотрайното му облекчение бе нарушено от отварянето на врата някъде над главата му. Погледът му се стрелна към горната част на свода, едва на метър от главата му. На горния етаж отекнаха стъпки.

Пристъпи по-дълбоко в сенките. Обзе го познатата паника, която потисна с голяма доза самоконтрол. Трябваше му нещо, с което да се защити, така че заопипва в тъмнината. В една апсида на шест-седем метра забеляза метален свещник. Промъкна се до него. Свещникът беше висок метър и петдесет, в средата стърчеше една-единствена восъчна свещ, дебела около десет сантиметра. Той я извади и стисна металния ствол. Тежък беше. Със свещника в ръка той прекоси на пръсти криптата и зае позиция зад някаква колона. Някой слизаше по стълбите.

Малоун се взря в тъмнината между саркофазите, тялото му се изопна от онази възбуда, която в миналото винаги бе прояснявала мислите му. В основата на стълбите се появи силуетът на мъж. Държеше пистолет, а заглушителят, щръкнал от дулото, се различаваше дори в полумрака. Малоун стисна по-здраво железния прът и вдигна ръка. Преследвачът се приближаваше. Мускулите на Малоун се напрегнаха. Преброи наум до пет, стисна зъби, после замахна със свещника, удари мъжа право в гърдите и го блъсна назад върху един от саркофазите. Хвърли желязото и замахна с юмрук. Пистолетът на нападателя излетя и издрънча на пода. Той се свлече.

Малоун заопипва за пистолета, а в същото време други стъпки отекнаха в криптата. Откри оръжието и здраво стисна ръкохватката. Изтрещяха два изстрела в неговата посока. От тавана се посипа прах, когато куршумите удариха камъка. Той се хвърли към най-близката колона и стреля. Куршумът рикошира в стената в дъното.

Вторият нападател спря и зае позиция зад по-отдалечения саркофаг.

Сега Малоун беше в капан. Между него и единствения изход имаше въоръжен мъж. Първият нападател се мъчеше да се изправи, стенейки от болка. Малоун имаше пистолет, но шансовете му не бяха особено добри.

Мъжът, който се опитваше да се надигне от пода, внезапно рухна отново. Минаха няколко секунди. Тишина. Отгоре отекнаха стъпки. Вратата на църквата се отвори и затвори. Тишината бе влудяваща. Малоун впи поглед в тъмнината. Никакво движение.

Реши да рискува и запълзя напред. Първият нападател лежеше проснат на пода. Другият също лежеше неподвижно. Опипа за пулс. Долавяше се, но беше слаб. Забеляза нещо отзад на врата на единия. Наведе се и измъкна малка стреличка, връхче на игла, дълга един сантиметър. Спасителят му разполагаше с доста сложна екипировка.

Мъжете на пода бяха онези от търга. Но кой ли ги беше обезвредил? Наведе се, взе двата пистолета и претърси телата. И двамата нямаха документи. Под сакото на единия имаше радиостанция. Измъкна устройството заедно със слушалката и микрофона.

— Има ли някой? — каза в микрофона.

— А кой е отсреща?

— Ти човекът от катедралата ли си? Онзи, който току-що уби Петер Хансен?

— Наполовина вярно.

Наясно бе, че никой не би казал кой знае какво по открит канал, но отговорът бе достатъчно ясен.

— Хората ти са обезвредени.

— Твое дело ли е?

— За съжаление не мога да си припиша заслугата. Кой си ти?

— Това няма връзка с разговора ни.

— С какво обърка плановете ти Петер Хансен?

— Ненавиждам хора, които ме мамят.

— Очевидно. Но някой току-що изненада момчетата ти. Не знам кой беше, но доста ми допадна.

Мълчание. Изчака минута и тъкмо се канеше да проговори, когато радиостанцията изпука.

— Надявам се, ще се възползваш от късмета си и ще се върнеш към продажбата на книги.

Радиостанцията изщрака и изключи.

12

Абатство „Де Фонтен“

Френски Пиренеи, 23:30 ч.

Сенешалът се събуди. Беше се унесъл на един стол край леглото. Бърз поглед към часовника върху нощната масичка го уведоми, че е спал почти час. Погледна болния си учител. Не чу познатия звук от затруднено дишане. На струите ярка светлина, която нахлуваше от вътрешността на абатството, различи тънкия воал на смъртта в очите на стареца.

Опипа за пулс. Магистърът беше мъртъв.

Смелостта го напусна, когато коленичи, за да каже молитва за мъртвия си приятел. Ракът бе победил. Битката бе приключила. Но скоро щеше да започне нова битка от съвсем различен характер. Отправи гореща молба към Бога да допусне душата на стареца в рая. Никой не заслужаваше спасението повече от него. Бе научил всичко от магистъра — собствените му недостатъци и емоционалната самота още преди години го бяха поставили под влиянието на възрастния мъж. Учил бе бързо и се бе старал никога да не го разочарова. Грешките се прощават, стига да не се повтарят, бе му казал само веднъж магистърът, защото никога не повтаряше.

Мнозина от братята възприемаха тази прямота за арогантност. Други се дразнеха от отношението му, което възприемаха като снизходително. Но никой не поставяше под въпрос неговия авторитет. Дълг на всеки брат бе да се подчинява. Въпроси можеха да се задават само при избора на магистър.

А именно това вещаеше новият ден.

За шейсет и седми път от Началото, датиращо от първата половина на XII век, един мъж щеше да бъде избран за магистър. Средната продължителност на службата за шейсет и шестимата преди него бе едва осемнайсет години, а приносът им бе от незначителен до несравнимо голям. Всеки един обаче бе служил на ордена до смъртта си.

Някои дори бяха загинали в битка, но дните на войни отдавна бяха отминали. Днешните битки бяха по-завоалирани, съвременните бойни полета не биха могли да се впишат в представите на предците. Съдилищата, интернет, книгите, списанията, вестниците — това бяха все места, които орденът редовно проверяваше, за да се увери, че тайните му са в безопасност, а съществуването му — незабележимо. И всеки магистър, дори и неподходящ, бе успявал в тази най-важна цел. Сенешалът обаче се опасяваше, че следващият мандат ще бъде решаващ. Назряваше гражданска война, която мъртвецът пред него бе възпирал с невероятната си способност да предвижда мислите на врага.

В тишината, която го обгърна, звукът от плискащите отвън води сякаш се приближи. Лятно време братята често ходеха при водопадите, за да поплуват в леденото езеро, и за миг той усети копнеж по подобни удоволствия, съзнавайки, че в скоро време не се очертават мигове на отмора. Реши да не съобщава на братята за смъртта на магистъра, преди да дойде време за утринните молитви, до които имаше още пет часа. Навремето всички се събираха за първа молитва след полунощ, но тази кратка служба бе отменена, както и много други правила от устава. Сега цареше по-реалистичен ред, който зачиташе значимостта на съня, и се бе нагодил по-скоро към реалностите на XXI, отколкото на XIII век.

Знаеше, че никой не би посмял да пристъпи в покоите на магистъра. Само той като сенешал разполагаше с тази привилегия, особено откакто магистърът се бе разболял. Затова се пресегна за одеялото и опъна завивката над мъртвеца.

През ума му препускаха десетки мисли и трябваше да си наложи да се пребори с надигащото се изкушение. Ако не друго, то правилата налагаха чувство за дисциплина и той се гордееше, че никога съзнателно не ги бе престъпвал. Но сега няколко от тях надигаха глас срещу него. Разсъждавал бе върху тях през целия ден, докато наблюдаваше как приятелят му умира. Ако смъртта бе прибрала магистъра, докато абатството все още кипеше от дейност, щеше да е невъзможно да извърши това, което обмисляше в момента. Но в този ранен час щеше да разполага с нужната свобода, а в зависимост от събитията през следващия ден това вероятно щеше да се окаже единствената му възможност.

Така че протегна ръце, смъкна одеялото и разтвори небесносинята роба, разкривайки безжизнените гърди на стареца. После измъкна златната верижка през главата. На нея се полюшваше сребърно ключе.

— Прости ми — прошепна той, докато придърпваше отново одеялото.

Забързано прекоси стаята до ренесансовия шкаф, потъмнял от дебели пластове восък. Вътре лежеше бронзова кутия, украсена със сребърен кръст. Единствен сенешалът знаеше за съществуването й и безброй пъти бе гледал как магистърът я отваря, макар той никога да не му бе позволил да разгледа съдържанието. Отнесе кутията до бюрото, пъхна ключето в ключалката и отново се помоли за прошка.

Търсеше подвързаното с кожа томче, което магистърът притежаваше от години. Знаеше, че го пази в кутията — учителят му бе прибирал книгата в негово присъствие, — но когато отвори капака, вътре имаше само броеница, няколко листа хартия и требник. Книгата я нямаше.

Страховете му вече бяха съвсем реални. Вече знаеше със сигурност това, което до този момент само подозираше.

Върна кутията в шкафа и излезе от стаята. Абатството представляваше лабиринт от крила на различни нива, всяко добавено през различен век, сякаш архитектите се бяха наговорили да създадат сложна плетеница, която понастоящем подслоняваше четиристотин братя. Разполагаше със задължителния параклис, прекрасна градина, работилници, офиси, гимнастически салон, общи помещения за къпане, хранене и забавления, помещение, в което заседаваше конклавът, сакристия, трапезария, приемни, лазарет и внушителна библиотека. Спалнята на магистъра бе разположена в част, построена през XV век, с прозорци към стръмни скали над тясна долчинка. Жилищата на братята бяха наблизо и сенешалът мина през сводестия портал, който водеше към подобната на пещера обща спалня, където въпреки късния час светеха лампи, тъй като уставът забраняваше стаята да бъде тъмна по каквато и да било причина. Не усети никакво движение, а единственият шум беше похъркването на братята. Някога, преди векове, на вратата щеше да има стража и той се замисли дали в близко бъдеще нямаше да се наложи да възобновят този обичай.

Промъкна се безшумно по широкия коридор, следвайки червената пътека, която покриваше грубите каменни плочи. От двете му страни картини, скулптури и пръснати паметни плочи напомняха за миналото на абатството. За разлика от другите манастири из Пиренеите, този не беше плячкосан през Френската революция и затова и произведенията на изкуството, и идеите бяха оцелели. Стигна главното стълбище и се спусна до приземния етаж.

През нова поредица от сводести коридори мина покрай помещенията, в които се провеждаха лекциите върху монашеския живот за външните посетители. Не идваха много хора, едва няколко хиляди годишно, а приходът от дейността представляваше скромна помощ за разходите по поддръжката, но все пак имаше достатъчно гости, за да вземат мерки братята да не бъдат обезпокоявани.

Влезе в библиотеката.

Малко литературни колекции могат да се похвалят, че никога не са накърнявани, но безбройните томове в това хранилище бяха запазили своята неприкосновеност вече седем века. Започнала едва с няколко книги, колекцията се бе разраствала чрез дарения, завещания, покупки, а в началото и чрез труда на преписвачи, които работели усърдно денем и нощем. И тогава, и сега темите бяха разнообразни, с акцент върху теологията, философията, логиката, историята, законите, естествените науки и музиката. Латинският стих, издълбан в мазилката над главния вход, бе особено подходящ: Claustrum sine armario est quasi castrum sine armamentario. (Манастир без библиотека е като крепост без крепостни стени.)

Спря и се ослуша.

Нямаше никой.

Всъщност тук никога не бе имало охрана, тъй като осемвековното съществуване на устава се бе доказало далеч по-ефективно за опазването на книгите. Никой брат не би се осмелил да влезе без разрешение. Но той не беше от братята. Бе сенешалът. Поне още един ден.

Запровира се между рафтовете към задната част на огромната зала и се спря пред черна метална врата. Прокара пластмасова карта през скенера, прикрепен към стената. Само магистърът, маршалът, архиварят и той самият притежаваха карти. Достъп до книгите, които лежаха зад тази врата, се получаваше само с пряко разрешение от магистъра. Дори архиварят бе длъжен да получи одобрение, преди да премине оттатък. Зад вратата се съхраняваха множество безценни книги, стари устави, нотариални актове, регистри на членовете и, най-важното, Хрониките, съдържащи историята на цялото съществуване на ордена. Както протоколите от заседанията увековечаваха постиженията на британския Парламент или американския Конгрес, така и Хрониките описваха с подробности успехите и провалите на ордена. Все още се пазеха писмени архиви, повечето с полуизгнили корици и бронзови закопчалки, всяка от които наподобяваше миниатюрен сандък, но основната част от информацията бе сканирана и качена на компютри. Вече бе леко да се ровиш из деветвековните архиви на ордена.

Той пристъпи в залата, обходи слабо осветените рафтове и откри сборника със старинни ръкописи на определеното му място. Томчето бе широко едва двайсет сантиметра и дебело около два и половина. Бе попаднал на тези страници, подвързани с увити в гравирана телешка кожа дъсчици, преди две години. Не бе точно книга, а по-скоро неин по-ранен предшественик — древно изобретение, заменило пергаментовите свитъци и позволяващо текстът да се изписва от двете страни на листа.

Внимателно отгърна предната корица.

Нямаше заглавна страница, а текстът, написан на ръка на латински, бе обрамчен от цветна рамка в тъмночервено, зелено и златно. Бе научил, че преписът е направен през XV век от един от писарите на абатството. Повечето древни ръкописи бяха станали жертва на годините, пергаментите им бяха използвани като подвързия за други книги, за запечатване на буркани или като подпалки за огнището. Слава богу, този бе оцелял. Информацията, която съдържаше, бе безценна. Не бе казвал на никого, дори на магистъра, какво бе открил в ръкописа и тъй като вероятно щеше да има нужда от тази информация, а едва ли щеше да има по-добра възможност от настоящата, пъхна книгата в гънките на расото си.

Прекоси една от пътеките между рафтовете и взе друго тънко томче, отново с изписани на ръка редове, но този път от втората половина на XIX век. Книга, писана не за определена публика, а по-скоро като личен летопис. Възможно бе и тя да му потрябва, така че пъхна и нея под дрехата си.

След това напусна библиотеката, съзнавайки, че компютърът, който контролираше входната врата, бе отчел часа на посещението му. Магнитните ленти, прикрепени към книгите, щяха да издадат, че са изнесени от залата. Нямаше избор, тъй като единственият изход от библиотеката бе през контролираната от сензори врата, а отстраняването на лентите можеше сериозно да повреди книгите. Можеше единствено да се надява, че в бъркотията, която щеше да настъпи в следващите няколко дни, едва ли някой щеше да намери време да проучва компютърните данни.

Уставът бе повече от ясен. Кражбата на имущество на ордена се наказваше с отлъчване. Налагаше се да поеме този риск.

13

23:50 ч.

Малоун реши да не рискува и се измъкна от църквата през един от задните изходи, отвъд сакристията. В момента най-важно бе да се добере до Стефани. Не можеше да си позволи да се засяга от грубото й държане. Мъжът от катедралата, онзи, който бе убил Петер Хансен, очевидно имаше свои проблеми. Някой бе ликвидирал двамата му съучастници. Нямаше представа кой го бе направил и защо, но му бе благодарен, тъй като измъкването от гробницата вероятно щеше да се окаже сложно. За кой ли път се прокле, че се е забъркал във всичко това, но вече бе твърде късно. Беше затънал, независимо дали му харесваше, или не.

Излезе от „Стрьогет“ по заобиколен път и накрая стигна „Конгенс Ниторв“, шумен градски площад, ограден от внушителни сгради. Всичките му сетива бяха нащрек и той зорко се озърташе за преследвачи. В този късен час на площада почти нямаше движение. В източния му край беше Нихавн. Крайбрежната алея беше пълна с хора, които вечеряха на изнесените отвън масички. Носеше се музика.

Малоун забърза по тротоара към хотел „Д’Англетер“. Ярко осветената седеметажна сграда бе обърната към морето и заемаше цялото място между две пресечки. Елегантната сграда бе строена през XVIII век и стаите бяха приютявали крале, императори и президенти. Влезе във фоайето и мина край рецепцията. От лоби бара долиташе нежна мелодия. Няколко късни посетители си пиеха кротко вътре. Върху един от мраморните плотове имаше цяла редица телефони и той използва един от тях, за да позвъни в стаята на Стефани Нел. Телефонът иззвъня три пъти, преди тя да отговори.

— Събуди се — каза той.

— Май въобще не ме слушаш, Котън. — Гласът все още звучеше със същата нервност както в Роскилде.

— Петер Хансен е мъртъв.

Настъпи тишина.

— В стая шестстотин и десет съм.

Той влезе в стаята. Стефани бе облечена в един от хотелските халати. Разказа й всичко, което току-що се бе разиграло. Тя слушаше безмълвно както навремето, когато й докладваше. В уморените й черти долови нещо като чувство за поражение. Надяваше се то да промени отношението й към него.

— Сега вече ще ми позволиш ли да ти помогна? — попита той.

Тя го изгледа внимателно. Както често бе забелязвал, очите й променяха цвета си според настроението й. В някои отношения му напомняше за майка му, макар да бе само с десет-дванайсет години по-възрастна от него. Гневът й минути по-рано не бе необичаен за характера й. Не обичаше да греши и ненавиждаше, когато друг изтъкваше грешките й. Талантът й бе не в събирането на информация, а в нейния анализ и оценка — Стефани бе педантичен организатор, който кроеше и планираше с хитростта на пантера. Много пъти бе наблюдавал как взема трудни решения без никакво колебание — министри и президенти бяха разчитали на трезвата й преценка, — така че настоящото й объркване го озадачаваше, както и необичайният ефект, който оказваше върху обикновено разумните й преценки.

— Аз ги насочих към Хансен — промърмори тя. — В катедралата не се възпротивих, когато намекна, че вероятно дневникът на Ларс е у Хансен. — После му предаде разговора.

— Опиши ми го.

Когато тя го стори, той отбеляза:

— Това е същият тип, който започна стрелбата и който уби Хансен.

— Мъжът, който скочи от Кръглата кула, работеше за него. Искаше да открадне чантата ми, в която бе дневникът на Ларс.

— След което отиде на същия търг, сигурен, че ще си там. Кой знаеше, че ще ходиш?

— Само Хансен. В службата знаят единствено, че съм на почивка. Взела съм телефон с всички видове обхвати, но ги предупредих да не ме безпокоят, освен в случай на катастрофа.

— Откъде разбра за търга?

— Преди три седмици получих колет с клеймо от Авиньон, Франция. Вътре намерих бележка и дневника на Ларс. — Тя млъкна. — Не бях виждала този дневник от години.

Малоун знаеше, че по принцип темата бе табу. Ларс Нел се бе самоубил преди единайсет години. Бяха го намерили обесен на един мост в Южна Франция, а в джоба му имаше бележка, която гласеше единствено: „Стефани довиждане.“ За учен, написал толкова много книги, подобно кратко съобщение изглеждаше почти обидно. Макар по това време вече да бяха разделени, Стефани понесе тежко загубата и Малоун помнеше колко трудни бяха следващите няколко месеца. Никога не бяха разговаряли за смъртта му. Дори фактът, че сега я споменаваше, бе нещо изключително.

— Дневник за какво? — попита той.

— Ларс бе запленен от тайните на Рен-льо-Шато.

— Знам. Чел съм книгите му.

— Не си ми казвал.

— Никога не си ме питала.

Тя явно долови раздразнението му. Доста неща се случваха и нито един от двамата нямаше време за празни приказки.

— Ларс си изкарваше прехраната, развивайки теории за онова, което евентуално е станало в Рен-льо-Шато и околностите му — каза тя. — Но записваше много от личните си догадки в дневника, който винаги носеше със себе си. След като умря, мислех, че е останал у Марк.

Друга неприятна тема. Марк Нел бе завършил средновековна история в Оксфорд и работеше като преподавател в университета в Тулуза, Южна Франция. Преди пет години бе изчезнал в Пиренеите. Лавина. Тялото му така и не бе открито. Малоун знаеше, че трагедията бе още по-голяма, поради факта че Стефани и синът й не бяха особено близки. Доста неприятности се бяха случили на семейство Нел, от които нито една не му влизаше в работата.

— Този проклет дневник бе като призрак, завърнал се да ме тормози — въздъхна тя. — Седеше си там. Изписан с почерка на Ларс. Бележката ме уведомяваше за търга и за книгата. Помня, че Ларс я бе споменавал, и в дневника имаше бележки за нея, така че дойдох да я купя.

— И никакви предупредителни звънчета ли не зазвъняха в главата ти?

— А защо? Работата на съпруга ми нямаше нищо общо с моята. Занимаваше се с безобидно търсене на несъществуващи неща. Откъде бих могла да предположа, че ще са замесени хора, готови да убиват?

— Онзи мъж, дето скочи от Кръглата кула, бе достатъчно ясен знак. Трябваше да дойдеш при мен още тогава.

— Трябва да свърша това сама.

— Какво да свършиш?

— Не знам, Котън.

— Защо е толкова важна тази книга? На търга научих, че представлява блудкав пътепис без никаква стойност. Бяха шокирани, че се продава на такава цена.

— Нямам представа. — Почувства раздразнение в гласа й. — Наистина, не знам. Преди две седмици седнах, прочетох дневника на Ларс и трябва да призная, че бях като омагьосана. Колкото и да е срамно, до миналата седмица не бях прочела нито една от книгите му. А когато го направих, започнах да се чувствам ужасно заради отношението си към него. Единайсет години могат доста да променят гледната ти точка.

— И какво възнамеряваше да правиш?

Тя поклати глава.

— Не знам. Просто да купя книгата. Да я прочета и да видя какво ще се получи оттам нататък. Смятах да отскоча до Франция и да прекарам няколко дни в къщата на Ларс. Отдавна не съм ходила там.

Очевидно се опитваше да се помири със своите демони, но трябваше да вземе предвид и реалността.

— Трябва ти помощ, Стефани. Нещо се мъти тук, а аз имам опит точно в такива неща.

— Не трябва ли да си гледаш книжарницата?

— Сътрудниците ми могат да я поемат за няколко дни.

Колебаеше се, но явно обмисляше предложението му.

— Ти беше най-добрият агент, който съм имала. Все още ти се сърдя, че напусна.

— Направих каквото трябваше.

Тя поклати глава.

— И то точно Хенрик Торвалдсен да те отвлече. Първо удар под кръста, после обида.

Миналата година, когато се бе пенсионирал и й бе казал, че възнамерява да се премести в Копенхаген, тя се бе зарадвала за него. До момента, в който не научи, че Торвалдсен има пръст в решението му. Типично за нея, така и не бе обяснила реакцията си, а той я познаваше достатъчно добре, за да премълчи въпросите си.

— Имам и други лоши новини за теб — каза той. — Човекът, който спечели търга за книгата. Онзи по телефона. Бил е Хенрик.

Тя му хвърли презрителен поглед.

— Работил е с Петер Хансен — добави той.

— Какво те навежда на такова заключение?

Той й разказа какво е научил по време на наддаването и какво му бе казал мъжът по радиостанцията. Ненавиждам хора, които ме мамят.

— Явно Хансен е играел и за двата лагера срещу играча в средата, а именно последният е спечелил.

— Изчакай ме отвън — каза тя.

— Затова и дойдох. Двамата с Хенрик трябва да поговорите. Но трябва да излезем оттук предпазливо. Възможно е онези мъже все още да са долу.

— Ще се облека.

Той тръгна към вратата.

— Къде е дневникът на Ларс?

Тя посочи към сейфа.

— Вземи го.

— Разумно ли е?

— Полицията ще открие тялото на Хансен. Няма да им отнеме много време да съберат две и две. Трябва да сме готови да действаме.

— Мога да се справя с полицията.

Той я погледна право в очите.

— От Вашингтон те измъкнаха от затвора в Роскилде, защото нямат представа какво правиш. Убеден съм, че в момента някой от министерството се опитва да разбере. Мразиш въпросите, но няма да можеш да кажеш на министъра на правосъдието да върви по дяволите, когато ти се обади. Все още не съм сигурен какви точно ги вършиш, но знам със сигурност, че не желаеш да разговаряш по въпроса. Така че си стягай багажа.

— Именно тази твоя арогантност никак не ми липсва.

— А твоята слънчева личност остави празнина в живота ми. Не можеш ли поне веднъж да направиш каквото ти казвам? На терена е достатъчно трудно и без да се държиш глупаво.

— Нямам нужда да ми се напомня подобно нещо.

— Напротив, имаш.

И той излезе.

14

Петък, 23 юни, 1:30 ч.

Малоун и Стефани излязоха от Копенхаген по магистрала 152. Макар да бе шофирал от Рио де Жанейро до Петрополис и по крайбрежното шосе от Неапол до Амалфи, Малоун смяташе пътя на север към Хелсингьор, по протежение на скалистия източен бряг на Дания, за най-пленителния от всички крайбрежни маршрути. Рибарски селца, букови гори, летни вили и сивата шир на неподвластния на приливите и отливите проток Йоресунд излъчваха дух на неувяхващо великолепие.

Времето не предлагаше изненади. Ситен дъждец пръскаше предното стъкло. Поривите на вятъра превиваха клоните на дърветата. След един от по-малките морски курорти, затворен за през нощта, главният път навлизаше в сушата, пресичайки обширна гориста местност. Малоун тръгна по затревената алея, мина през отворената порта и покрай две бели къщи и паркира насред покрития с чакъл двор. Къщата пред тях бе истински образец на датския барок — триетажна, построена от облицовани с пясъчник тухли и увенчана от изящно извит меден покрив. Едното крило бе обърнато към сушата. Другото гледаше към морето.

Запознат бе с историята на къщата. Носеше името „Кристиангате“ и бе построена преди триста години от предприемчив представител на семейство Торвалдсен, превърнал тонове безполезен торф в гориво за производството на порцелан. През XIX век датската кралица обявила стъкларската работилница за официален доставчик на двореца и до ден-днешен Аделгате Гласверкер, с отличителния си знак от два кръга и черта под тях, бе сред най-големите производители в Дания и Европа. Понастоящем конгломератът се оглавяваше от патриарха на рода Хенрик Торвалдсен.

Отвори им прислужник, който не се изненада при вида им. Което бе любопитно, като се има предвид фактът, че минаваше полунощ, а Торвалдсен живееше самотен като бухал. Поканиха ги в голяма зала, в която дъбовите греди, доспехите и маслените портрети свидетелстваха за благородния произход на обитателите на къщата. Дългата маса бе поне четиристотингодишна, припомни си Малоун думите на Торвалдсен, а тъмната й повърхност блестеше с патината на многовековна употреба. Торвалдсен седеше в единия й край, а пред него бяха сложени портокалов сладкиш и димящ самовар.

— Моля ви, заповядайте. Седнете.

Домакинът се надигна от стола с видимо затруднение и се усмихна. Приведената му от артрита фигура бе висока не повече от метър и шейсет, а развлеченият му пуловер едва успяваше да прикрие гърбицата. Малоун долови блясъка на лъскавите сиви очи. Приятелят му бе намислил нещо. Нямаше съмнение. Малоун посочи сладкиша.

— Толкова си бил сигурен, че ще дойдем, че си ни опекъл сладкиш?

— Не бях сигурен, че ще дойдете и двамата, но за теб знаех.

— И защо?

— Щом разбрах, че си присъствал на търга, ми стана ясно, че е въпрос на време да научиш за участието ми.

Стефани пристъпи напред.

— Искам си книгата.

Торвалдсен я изгледа с непроницаем поглед.

— Няма ли да кажете едно „Здравейте“? Или „Приятно ми е да се запознаем“?

— Не сте ми приятен.

Торвалдсен се настани отново на стола си начело на масата. Малоун реши, че сладкишът изглежда добре, така че седна и си отряза едно парче.

— Не съм ви приятен? — повтори Торвалдсен. — Странно, като се има предвид, че никога не сме се срещали.

— Чувала съм за вас.

— Нима проектът „Магелан“ разполага с досие за мен?

— Името ви изниква на най-необичайни места. Наричаме ви личност от международен интерес.

Лицето на Торвалдсен се сгърчи, сякаш изпитваше агонизираща болка.

— Човек би помислил, че съм терорист или престъпник.

— Кое от двете сте?

Датчанинът я погледна с внезапно любопитство.

— Казвали са ми, че притежавате гениалността да замисляте велики дела и упоритостта да ги довеждате до край. Странно как с тези способности сте се провалили напълно като съпруга и майка.

Очите на Стефани пламнаха от възмущение.

— Въобще не ме познавате.

— Знам, че когато Ларс почина, живеехте разделени от години. И че сте имали безброй недоразумения. Както и че сте били напълно отчуждена от сина си.

Яростна червенина заля лицето на Стефани.

— Вървете по дяволите.

Торвалдсен не показа да се е смутил от думите й.

— Грешите, Стефани.

— За какво?

— За много неща.

Дьо Рокфор откри имението точно там, където го бе упътила поисканата информация. Само половин час след като бе разбрал самоличността на човека, помогнал на Петер Хансен да закупи книгата, лейтенантът му вече бе съставил пълно досие. И в момента се взираше към величествения дом на победителя в наддаването — Хенрик Торвалдсен. Нещата започваха да се навързват.

Торвалдсен бе един от най-богатите хора в Дания, а корените на рода му стигаха чак до викингите. Авоарите му бяха внушителни. Наред с Аделгате Гласверкер притежаваше акции в британски банки, полски мини, немски фабрики и европейски транспортни фирми. В континент, в който старите пари означаваха милиарди, Торвалдсен оглавяваше повечето списъци на богаташи. Беше особняк, затворен човек, който рядко напускаше имението си. Благотворителната му дейност бе пословична, особено по отношение на оцелелите от холокоста, антикомунистическите структури и международните благотворителни организации.

Беше на шейсет и две години и приближен на кралското семейство, по-точно на кралицата. Съпругата и синът му бяха починали. Съпругата от рак, а синът бе застрелян преди повече от година, докато бе работил в датската мисия в Мексико Сити. Мъжът, ликвидирал един от убийците, бе американски агент и адвокат на име Котън Малоун. Съществуваше дори връзка с Ларс Нел, макар и неприятна, тъй като Торвалдсен имаше заслугата за някои не особено ласкателни публични изказвания относно проучванията на Нел. Един неприятен инцидент отпреди петнайсет години в парижката библиотека „Сент Жьонвиев“, при който двамата шумно се бяха надвиквали, бе широко отразен във френската преса. Което донякъде обясняваше защо Хенрик Торвалдсен се бе заинтригувал от предложението на Петер Хансен, но не съвсем.

А той искаше да научи всичко.

Откъм протока Йоресунд на пориви долиташе свеж океански въздух, а дъждът бе отслабнал до влажна мъгла. Двама от помощниците му стояха до него. Другите двама чакаха в колата, все още замаяни от инжектираното в телата им лекарство. Не можеше да си отговори кой се бе намесил. През целия ден не бе усетил да го наблюдават и въпреки това някой скришом бе проследил действията му. Някой с достатъчно умения, щом използваше упойващи стрели.

Но всяко нещо по реда си. Поведе другите двама през подгизналия двор към редицата храсти, засадени пред елегантната сграда. В стаята на приземния етаж, която вероятно денем предлагаше зашеметяваща гледка към морето, светеха лампи. Не бе забелязал пазачи, кучета или охранителни системи. Любопитно, но не и учудващо. Приближи се към осветения прозорец. Паркираната кола не бе убягнала от вниманието му и той се запита дали съдбата най-после нямаше да му се усмихне. Внимателно се вгледа и видя Стефани Нел и Котън Малоун, които разговаряха с някакъв възрастен мъж.

Усмихна се. Съдбата определено бе благосклонна към него. Направи знак и един от хората му извади найлонова торба. Той смъкна ципа и извади микрофон. Внимателно залепи гумената чашка за влажния прозорец. Сега изключително прецизният приемник в торбата щеше да улови всяка дума. Пъхна миниатюрен говорител в ухото си.

Преди да ги убие, искаше да чуе всичко възможно.

— Защо не седнете? — подкани ги Торвалдсен.

— Много сте любезен, хер Торвалдсен, но предпочитам да стоя права — натърти Стефани с изпълнен с презрение глас.

Торвалдсен посегна към кафето и напълни чашата си.

— Съветвам ви да ме наричате всичко друго, но не и хер. — Той остави самовара на масата. — Ненавиждам всичко, което дори бегло напомня за Германия.

Малоун погледна към нея, за да види как ще приеме нареждането. Щом Торвалдсен попадаше в графата „личност от международен интерес“ в досиетата на проекта, със сигурност бе наясно, че дядо му, чичовците му, лелите и братовчедите бяха станали жертва на нацистката окупация в Дания. Въпреки това очакваше, че тя ще отговори остро, но изражението й омекна.

— Тогава ще ви наричам Хенрик.

Торвалдсен пусна бучка захар в чашата си.

— Оценявам чувството ви за хумор. — Той разбърка кафето. — Отдавна разбрах, че всички неща могат да се уредят на кафе. Човек е готов да сподели много повече за личния си живот след чаша добро кафе, отколкото след бутилка шампанско или литър вино.

Малоун знаеше, че Торвалдсен обича да разсейва слушателя си с празни приказки, докато оценява ситуацията. Възрастният мъж отпи от димящата чаша.

— Както казах, Стефани, време е да научите истината.

Тя се приближи към масата и седна срещу Малоун.

— В такъв случай ще трябва да разпръснете всичките ми предубеждения спрямо вас.

— И в какво по-точно се изразяват те?

— Мога да говоря дълго по този въпрос. Но ще бъда кратка. Преди три години сте имали контакти с един определен синдикат, занимаващ се с кражба на художествени произведения и свързан с израелци с радикални убеждения. Миналата година сте се намесили в националните избори на Германия, като незаконно сте преливали пари към определени кандидати. По някаква причина обаче и немците, и израелците предпочели да не ви подвеждат под отговорност.

Торвалдсен направи нетърпелив жест в знак на съгласие.

— Виновен съм и по двете обвинения. Тези израелци с радикални убеждения, както ги нарекохте, са заселници, които не смятат, че е редно корумпираното израелско правителство да събори домовете им. За да подпомогнем каузата, им осигурихме средства от богати араби, които се занимават с трафик на крадени произведения на изкуството. Чисто и просто произведенията бяха откраднати от крадците. Може би в папките ви се споменава, че вещите са били върнати на собствениците им.

— Срещу такса.

— Каквато би поискал и всеки частен детектив. Ние просто насочихме събраните пари към по-достойни каузи. Според мен в действията ни имаше определена справедливост. Що се отнася до изборите в Германия, финансирах неколцина кандидати, които бяха изправени пред силната опозиция на радикалната дясна партия. С моя помощ всичките спечелиха. Не виждам причина да се позволява на фашистите да укрепят позициите си. А вие?

— Действията ви са били незаконни и създадоха огромни проблеми.

— Действията ми разрешиха огромен проблем. Което е много повече от постигнатото от американците.

Стефани не остана особено впечатлена.

— Защо се намесвате в моята работа?

— А защо това да е ваша работа?

— Защото засяга труда на съпруга ми.

Лицето на Торвалдсен се изопна.

— Не помня да сте проявявали интерес към труда на Ларс, докато беше жив.

Малоун мълчаливо отбеляза думите не помня, които говореха за добро познаване на миналото на Ларс Нел. А тя сякаш не ги чу, което съвсем не беше типично за Стефани.

— Не смятам да обсъждам личния си живот. Просто ми кажете защо купихте тази книга днес.

— Петер Хансен ме уведоми за интереса ви. Спомена, че и друг човек желае да получите книгата. Но не и преди да направи копие за себе си. Платил на Хансен да се погрижи нещата да се развият по този начин.

— А каза ли ви кой е този човек? — попита тя.

Торвалдсен поклати глава.

— Хансен е мъртъв — вметна Малоун.

— Не се учудвам. — В гласа на Торвалдсен не се долавяше емоция.

Малоун му разказа случилото се.

— Хансен бе алчен — отбеляза датчанинът. — Смяташе, че книгата има огромна стойност, затова искаше да я купя тайно, а той да я предложи на другия клиент на определена цена.

— Което сте се съгласили да направите, какъвто сте човечен. — Стефани явно не смяташе да се церемони с него.

— С Хансен сме работили заедно в доста случаи. Обясни ми каква е ситуацията и аз предложих да му помогна. Опасявах се, че в противен случай ще се обърне към някой друг, който да играе ролята на анонимен купувач. Аз също исках книгата, така че се съгласих на условията му, но без, естествено, да имам намерение да му я давам.

— Нима наистина смятате…

— Как е сладкишът? — попита Торвалдсен.

Малоун усети, че приятелят му се опитва да установи контрол над ситуацията.

— Чудесен е — отговори с пълна уста.

— Престанете да увъртате — настоя Стефани. — Каква е тази истина, която трябва да науча?

— Със съпруга ви бяхме близки приятели.

Лицето на Стефани помръкна от погнуса.

— Ларс не ми е споменавал и дума за подобно нещо.

— Като се имат предвид обтегнатите ви отношения, това е напълно разбираемо. Но както при вашата професия, и в неговата имаше тайни.

Малоун дояде сладкиша си и се загледа как Стефани размишлява над думите, в които очевидно не вярваше.

— Лъжете — заяви тя накрая.

— Мога да ви покажа кореспонденция, която ще докаже правотата ми. С Ларс общувахме често. Имахме общи цели. Аз финансирах първоначалните му проучвания и му помагах, когато имаше затруднения. Платих къщата му в Рен-льо-Шато. Споделях страстта му и ми бе приятно, че мога да му услужа.

— Каква страст? — попита тя.

Торвалдсен я премери с поглед.

— Толкова малко знаете за него. Как ли ви измъчват угризенията?

— Не се нуждая от психологически анализи.

— Така ли? Дошли сте в Дания да купите книга, за която нищо не знаете, само защото е свързана с труда на човек, който е мъртъв от повече от десет години. И твърдите, че не изпитвате угризения?

— Искам си книгата, лицемерен глупак такъв.

— Първо трябва да чуете онова, което имам да ви казвам.

— Побързайте тогава.

— Първата книга на Ларс бе изключително успешна. Няколко милиона екземпляра из целия свят, макар в Америка продажбите да бяха скромни. Следващите не се приеха така добре, но все пак се продаваха — достатъчно, за да финансират начинанията му. Ларс смяташе, че противоположната гледна точка би могла да популяризира легендата за Рен. Затова спонсорирах няколко автори, които отправиха критики към Ларс и издадоха книги, анализиращи заключенията му относно Рен и изтъквайки грешките. Книгите поведоха след себе си и други. Някои добри, други не толкова. Аз самият веднъж също си позволих няколко неласкателни публични коментара за Ларс. И съвсем скоро, точно както искаше той, се появи нов жанр.

Очите й горяха.

— Вие сте луд!

— Полемиката поражда обществен интерес. А Ларс не пишеше за масовата публика, така че трябваше сам да си създаде обществения интерес. След известно време обаче този интерес сякаш заживя собствен живот. Рен-льо-Шато е доста популярно градче. Направиха се телевизионни репортажи, специално списание, интернет е пълен със сайтове, посветени единствено на загадките му. Туризмът е най-печелившият отрасъл в района. Благодарение на Ларс градът сам по себе си се превърна в индустрия.

Малоун знаеше, че съществуват стотици книги за Рен. Няколко рафта в книжарницата му бяха пълни с подобни издания. Но искаше да разбере друго.

— Хенрик, двама души умряха днес. Единият скочи от Кръглата кула и докато падаше, си преряза гърлото. Другия го хвърлиха от прозорец. Тук не става въпрос за стратегия за разпалване на обществен интерес.

— Бих казал, че днес в Кръглата кула си се сблъскал лице в лице с рицар тамплиер.

— Аз пък бих ти казал, че си луд, но мъжът изкрещя нещо, докато падаше. Beauseant.

Торвалдсен кимна.

— Бойният вик на тамплиерите. Тълпа галопиращи рицари с този вик на уста били достатъчни да внушат абсолютен ужас у врага.

Малоун си припомни прочетено в книгата.

— Тамплиерите били смазани през 1307 година. Вече не съществуват рицари.

— Не е така, Котън. Направен бил опит да ги премахнат, но папата променил мнението си. Така нареченият Шинонски пергамент освободил тамплиерите от всички обвинения в ерес. Климент Пети лично издал булата, но тайно, през 1308 година. Мнозина смятат, че документът е изчезнал, когато Наполеон плячкосал Ватикана, но наскоро го откриха. Ларс вярваше, че орденът все още съществува, аз също.

— Ларс доста често споменава тамплиерите в книгите си — отбеляза Малоун, — но не помня да е писал, че все още съществуват.

Торвалдсен кимна.

— Напълно умишлено. Били са, а и още са твърде противоречиви фигури. Бедни според обета си, но богати на авоари и знания. Обърнали взор навътре към душите си, но запознати със светските нрави. Монаси и воини. Холивудският стереотип и истинският тамплиер са съвсем различни неща. Не се поддавайте на романтиката. Били са свирепа пасмина.

Малоун не се впечатли.

— Как са успели да оцелеят цели седемстотин години, без никой да разбере?

— Как успява насекомото или животното да живее, без никой да разбере за съществуването му? А ето че всеки ден описват нови видове.

Добър аргумент, помисли си Малоун, но все още не бе съвсем убеден.

— И за какво всъщност става въпрос?

Торвалдсен се облегна назад.

— Ларс търсеше съкровището на рицарите тамплиери.

— Какво съкровище?

— В началото на управлението си Филип Четвърти девалвирал френската валута, за да стимулира икономиката. Мярката се оказала толкова непопулярна, че под прозорците му се събрали тълпи, готови да го убият. Побягнал от двореца си към Парижкия храм, където потърсил убежище при тамплиерите. Тогава именно за пръв път осъзнал богатството на ордена. Години по-късно, когато отчаяно се нуждаел от средства, изобретил план как да ги обвини в ерес. Знаете, че всички притежания на еретиците ставали собственост на държавата. Но след арестите от 1307 година Филип открил, че не само парижкият, но и всички други трезори в тамплиерските светилища из цяла Франция са празни. Така и не открил нищо от тамплиерските богатства.

— А Ларс е смятал, че съкровището се намира в Рен-льо-Шато? — попита той.

— Не конкретно там, но някъде из Лангедок — отговори Хенрик. — Има достатъчно следи в полза на подобно заключение. Но тамплиерите значително затрудниха намирането му.

— И какво общо има книгата, която купи тази вечер? — попита пак Малоун.

— Йожен Стюблен бил кмет на Фа, съседно на Рен селце. Бил високообразован, музикант и любител астроном. Пръв написал пътеводител за района, а след това написал и „Надгробните паметници на Лангедок“. Необичайна книга, която описва надгробните камъни в и около Рен. Доста странен интерес, признавам, но не бил рядкост. Южна Франция е известна с уникалните си гробници. В книгата има скица на една надгробна плоча, която привлякла вниманието на Стюблен. Тази скица е особено важна, защото въпросната плоча вече не съществува.

— Може ли да погледна за какво точно говориш? — попита Малоун.

Торвалдсен се изправи с усилие от стола и с мъка пристъпи към една странична масичка. Върна се с книгата от търга.

— Доставиха ми я преди час.

Малоун отвори книгата на обозначената страница и заразглежда рисунката.

— Ларс бе приел, че скицата на Стюблен е точна, и вярваше, че надгробният камък е следа, която насочва към съкровището. Дълги години търсеше тази книга. В Париж би трябвало да има един екземпляр, тъй като Националната библиотека пази копия от всичко, отпечатвано във Франция. Но макар да фигурира в каталога, копието липсва.

— Само Ларс ли е знаел за книгата? — попита Малоун.

— Разговарях с аукционната къща. Била е собственост на железопътен инженер, участвал в строежа на линията от Каркасон на юг към Пиренеите. Инженерът се пенсионирал през 1927-а и починал през 1946 година. Книгата попаднала сред вещите на дъщеря му, която също неотдавна починала. Внукът я предложил на търг. Инженерът се интересувал от Лангедок, особено от Рен, и също колекционирал изображения на надгробни надписи.

Обяснението не прозвуча достатъчно убедително на Малоун.

— Тогава кой е съобщил на Стефани за търга?

— А, виж това е основният въпрос за вечерта — отбеляза Торвалдсен.

— В хотела ми каза, че към дневника си получила и бележка — обърна се Малоун към Стефани. — У теб ли е?

Тя бръкна в чантата си и извади смачкан, подвързан с кожа дневник. Между страниците му бе пъхнат сгънат на две сивкав лист. Подаде го на Малоун и той зачете внимателно посланието.

На двайсет и втори юни на търга в Роскилде ще бъде предложен екземпляр от „Надгробните паметници на Лангедок“. Вашият съпруг усилено търсеше тази книга. Ето ви възможност да успеете там, където той се провали. Le bon Dieu soit loué.

Малоун си преведе последната фраза наум. Слава на Бога. Погледна през масата към Стефани.

— От кого смяташ, че е бележката?

— От сътрудник на Ларс. Реших, че някое от приятелчетата му иска да ми предаде дневника и смята, че ще се заинтригувам от книгата.

— След единайсет години?

— Съгласна съм, доста странно изглежда. Но преди три седмици не ми направи особено впечатление. Винаги съм смятала, че проучванията на Ларс са съвсем безобидни.

— Тогава защо дойдохте? — попита Торвалдсен.

— Както сам казахте, Хенрик, измъчат ме угризения.

— А аз не бих искал да ги задълбочавам. Не ви познавам, но пък познавах Ларс. Беше добър човек и, както казахте, търсенията му бяха безобидни. Но бяха важни. Смъртта му ме покруси. Винаги съм се питал дали наистина е било самоубийство.

— Аз също — прошепна тя. — Опитах се да търся вината навсякъде, само и само да си го обясня, но дълбоко в себе си така и не можах да приема, че Ларс се е самоубил.

— Което обяснява най-добре от всичко защо всъщност сте тук — отбеляза Хенрик.

Малоун усещаше колко неловко се чувства Стефани, затова реши да й помогне да превъзмогне емоциите си.

— Може ли да видя дневника?

Тя му подаде дневника и той набързо прелисти стотината страници, на които видя множество цифри, скици, знаци и написан на ръка текст. След това разгледа гръбчето с опитното око на библиофил и нещо привлече вниманието му.

— Липсват страници.

— Какво искаш да кажеш?

— Виж тук — показа й той горния ръб. — Виждаш ли миниатюрните пролуки?

Той отгърна на една от пролуките. Там, където листът е бил прикрепен към гръбчето, сега имаше само тънка ивица хартия.

— Срязани са с бръснач. Винаги внимавам точно за такива неща. Нищо не унищожава стойността на книгата така, както липсващите страници. — Той разгледа отново най-подробно дневника и установи, че са изчезнали осем.

— Въобще не бях забелязала.

— Доста неща са ти убягнали.

— Готова съм да призная, че се провалих в много отношения — изчерви се тя.

— Котън — намеси се Торвалдсен, — цялото начинание може да се окаже с много по-голяма стойност. Възможно е сред откритото да се намерят и архивите на тамплиерите. Оригиналните архиви на ордена се съхранявали в Йерусалим, после били преместени в Акр и накрая в Кипър. Според историците след 1312 година документите преминали в ръцете на рицарите хоспиталиери, но няма доказателства, че се е случило точно така. Филип Четвърти ги търсил от 1307 до 1314 година, но не открил нищо. Мнозина твърдят, че тези летописи представлявали една от най-великите колекции на средновековието. Представи си само какво би означавало откриването на този архив.

— Може да се превърне в най-великата книга, създавана някога.

— Ръкописи, които никой не е виждал от четиринайсети век насам, някои от които със сигурност напълно неизвестни на човечеството. Струва си да се проучи перспективата за откриването на подобно съкровище, колкото и да е нищожна.

Малоун бе напълно съгласен.

— Какво ще кажете да сключим примирие? — обърна се Торвалдсен към Стефани. — Заради Ларс. Сигурен съм, че агенцията ви си сътрудничи с много „личности от международен интерес“ за постигане на взаимно изгодни цели. Какво ще кажете да направим същото?

— Искам да видя писмата, които сте си разменили с Ларс.

— Ще ги получите.

Стефани погледна към Малоун.

— Прав си, Котън, наистина ще ми трябва помощ. Съжалявам за предишния си тон. Мислех, че ще се справя сама. Но след като сега сме приятели, хайде да идем до Франция и да видим какво има в къщата на Ларс. Не съм ходила там от доста време. А и в Рен-льо-Шато има няколко души, с които бихме могли да поговорим. Хора, с които Ларс е работил. После ще видим накъде да се насочим.

— Преследвачите ни вероятно също ще дойдат — каза той.

— Добре, че те имам — усмихна се тя.

— И аз бих искал да дойда — намеси си Торвалдсен.

Малоун бе смаян. Хенрик рядко напускаше Дания.

— А с каква цел ще ни удостоиш с компанията си?

— Знам това-онова за проучванията на Ларс. И тази информация може да се окаже полезна.

— Аз нямам нищо против — вдигна рамене Малоун.

— Добре, Хенрик — каза Стефани. — Това ще ни даде възможност да се опознаем. Явно, както сам казахте, ще трябва да науча доста неща.

— Както и всички ние, Стефани, както всички ние.

Дьо Рокфор с мъка се сдържаше. Подозренията му се потвърждаваха напълно. Стефани Нел бе тръгнала по пътя, отъпкан от съпруга й. Освен това притежаваше дневника му заедно с копие на „Надгробните паметници на Лангедок“, вероятно единственото. Ето къде бе проблемът с Ларс Нел. Беше добър. Много добър. А сега вдовицата му разполагаше с всички следи. Бе сгрешил, доверявайки се на Петер Хансен. Но тогава ходът му се бе сторил уместен. Нямаше да повтори грешката си. Твърде много зависеше от изхода, за да си позволи да повери каквато и да е част от задачата на непознат.

Продължи да слуша, докато обсъждаха какво да правят след пристигането си в Рен-льо-Шато. Малоун и Стефани решиха да отпътуват на следващия ден. Торвалдсен щеше да се присъедини след няколко дни. Когато сметна, че е чул достатъчно, Дьо Рокфор свали микрофона от стъклото и се оттегли с помощниците си под прикритието на гъстите дървета. Тази вечер нямаше да убива.

Липсват страници.

Тази изчезнала информация от дневника на Ларс Нел му бе необходима. Изпращачът на дневника бе хитър. Разделянето на плячката предотвратяваше прибързаните постъпки. Очевидно сложният ребус съдържаше повече неизвестни, отколкото бе предполагал. И засега той изоставаше.

Но нямаше значение. Щом всички играчи се озовяха във Франция, лесно щеше да се справи с тях.

Втора част

15

Абатство „Де Фонтен“, 8:00 ч.

Сенешалът стоеше пред олтара и се взираше в дъбовия ковчег. Братята влизаха в параклиса в тържествена редица, а звучните им гласове отекваха в сводовете. Мелодията бе древна, пееше се на погребението на всеки магистър още от самото Начало. В латинския текст се споменаваше за загуба, за мъка и болка. За ново Начало щяха да заговорят едва на другия ден, когато конклавът щеше да се свика, за да избере наследника. Уставът бе съвсем ясен. Не биваше да залязат две слънца без магистър и като сенешал той бе длъжен да гарантира спазването му. Наблюдаваше как братята се събират и се настаняват върху полираните дъбови скамейки. До един бяха облечени в прости, домашнотъкани роби, главите им бяха покрити с качулки, виждаха се само ръцете, събрани за молитва.

Църквата имаше формата на латински кръст с единичен неф и две пътеки. Липсваха пищни орнаменти, нищо не разсейваше съзнанието, потънало в размисъл за загадките на отвъдното, но въпреки това бе величествена. Капителите и колоните излъчваха впечатляваща сила. Братята се събрали в нея за пръв път след чистката от 1307 г. — онези, които успели да се измъкнат от ноктите на Филип IV, като избягали в провинцията, а после скришом се промъкнали на юг. Накрая се озовали тук. Били в безопасност в планинската крепост под прикритието на своята религиозна общност, но не спрели да градят планове, да полагат клетви и да помнят.

Притвори очи и остави музиката от гласовете им да изпълни душата му. Нямаше инструментален съпровод. Само човешки гласове. Черпеше сила от мелодията и се готвеше за предстоящите часове. Напевите секнаха. След миг тишина той пристъпи към ковчега.

— Нашият най-високопоставен и почитан магистър напусна този живот. В продължение на двайсет и осем години той управлява ордена с мъдрост и справедливост, следвайки устава. Сега за него е отредено място в Хрониките.

Един от мъжете дръпна назад качулката си.

— Възразявам срещу това.

Тръпки побиха сенешала. Уставът даваше правото на всеки брат да изкаже подобно възражение. Очаквал бе битка, но по-късно, по време на конклава, а не на самото погребение. Сенешалът се извърна към говорещия от първата редица. Раймон дьо Рокфор. Набит мъж с безизразно лице и характер, който от самото начало бе събудил подозрителността на сенешала. Раймон бе член на братството вече трийсет години и се бе издигнал до ранга на маршал, което го правеше трети в йерархията. В Началото, преди векове, маршалът е бил главнокомандващ на войските, предводител на рицарите в битките. Сега отговаряше за сигурността и за неприкосновеността на ордена. Заемаше този пост вече почти две десетилетия. Той и братята, които работеха под ръководството му, се радваха на привилегията да напускат абатството, когато пожелаят, без да докладват никому освен на магистъра, а маршалът никога не бе крил презрението, което изпитваше към мъртвия висшестоящ духовник.

— Изкажете възражението си — каза сенешалът.

— Нашият вече напуснал този свят магистър отслаби ордена. Политиката му не притежаваше необходимата смелост. Дошло е време да поемем нов курс.

Думите на Дьо Рокфор не съдържаха никаква емоция, а сенешалът познаваше добре способността му да облича клеветите в красноречие. Дьо Рокфор бе фанатик. Хора като него бяха поддържали могъществото на ордена през вековете, но магистърът неведнъж бе изказвал мнението, че ползата от такива като тях намалява. Имаше и други, които не бяха съгласни, и така бяха възникнали две фракции, като Дьо Рокфор оглавяваше едната, а магистърът — другата. Повечето братя не споделяха пристрастията си, както налагаше орденът. Но моментното безвластие бе и време за дебати. Общността избираше какъв курс да следва именно чрез свободни дискусии.

— До това ли се свежда възражението ви? — попита сенешалът.

— Твърде дълго братята бяха лишавани от правото на глас при вземането на решения. Не се искаше мнението ни и не се изслушваха съветите, които давахме.

— Това не е демокрация — възрази сенешалът.

— Не бих и искал да бъде. Но все пак ние сме братство, което се основава на общи потребности и цели. Всеки от нас е отдал живота и собствеността си на ордена. Не заслужаваме да ни пренебрегват.

Гласът на Дьо Рокфор бе умишлено смирен. Сенешалът отбеляза мислено, че никой не възропта срещу сериозността на предизвикателството, и светостта на параклиса му се стори опетнена. Имаше чувството, че е заобиколен от мъже с чужди помисли и цели. В съзнанието му отекваше една-единствена дума.

Бунт.

— Какво предлагате да направим? — попита сенешалът.

— Магистърът ни не заслужава обичайната почит.

Сенешалът запази безстрастното си изражение и зададе очаквания въпрос:

— Към гласуване ли призовавате?

— Точно така.

Уставът изискваше провеждането на гласуване по всякакви въпроси по време на съществуващото безвластие, стига някой да призовеше към това. При отсъствието на магистър всички участваха в управлението. Той се обърна към останалите братя, чиито лица не виждаше.

— Нека онези от вас, които смятат, че магистърът ни не бива да получи полагащото му се място в Хрониките, да вдигнат ръце.

Няколко ръце незабавно се вдигнаха. Други се поколебаха. Отпусна им двете минути, които орденът повеляваше за подобен избор. После започна да брои.

Двеста деветдесет и една ръце сочеха към небето.

— Повече от необходимите седемдесет процента подкрепят възражението. — Той потисна гнева си. — Магистърът ни ще бъде лишен от място в Хрониките.

Не можеше да повярва, че изрича тези думи. Може би старият му приятел щеше да му прости. Отдалечи се на една крачка от ковчега, назад към олтара.

— Тъй като не проявявате почит към починалия ни водач, ви освобождавам. За онези от вас, които желаят да присъстват на церемонията, след час ще продължа в Залата на предците.

Братята се оттеглиха мълчаливо, докато накрая остана само Дьо Рокфор. Французинът приближи ковчега. Грубото му лице излъчваше самоувереност.

— Това е цената, която ще плати заради страхливостта си.

Вече нямаше нужда от преструвки.

— Ще съжаляваш за стореното.

— Нима ученикът се мисли за магистър? Очаквам конклава с нетърпение.

— Ти ще ни унищожиш.

— Аз ще ни възкреся. Светът трябва да научи истината. Онова, което се случи преди толкова много векове, е грешка, която е време да поправим.

Сенешалът отчасти бе съгласен със заключението, но съществуваше и друга гледна точка.

— Нямаше нужда да оскверняваме един добър човек.

— Добър за кого? За теб? Аз лично усещах само презрение.

— Което е много повече от това, което заслужаваш.

— Защитника ти вече го няма. Сега сме само двамата. — Бледото лице на Дьо Рокфор се разтегна в мрачна усмивка.

— Очаквам битката с нетърпение.

— Аз също. — Дьо Рокфор замълча. — Трийсет процента от братството не ме подкрепиха, така че ви оставям да се сбогувате с нашия магистър.

Врагът му се извърна и тържествено напусна параклиса. Сенешалът изчака вратите да се затворят и положи трепереща длан върху ковчега. Усещаше как го обвива мрежа от омраза, предателство и фанатизъм. Отново чу вчерашните си думи към магистъра.

Уважавам силата на противниците ни.

Току-що бе провел кратка схватка със своя противник и бе загубил. Което не вещаеше нищо добро за предстоящите часове.

16

Рен-льо-Шато, Франция, 11:30 ч.

Преди Куиза Малоун сви на изток от главната магистрала и подкара наетата кола нагоре по виещия се път, който предлагаше изумителни гледки към близките хълмове, обрасли със скални рози, лавандула и мащерка. В далечината като мършави пръсти се издигаха обгорените останки на крепост. Докъдето стигаше погледът, земята носеше романтичния отпечатък на далечните времена, когато рицарите се спускали от укрепените височини като грабливи птици в преследване на врага.

Малоун и Стефани хванаха самолет от Копенхаген за Париж в четири сутринта, откъдето взеха първия редовен полет на „Ер Франс“ за Тулуза. Час по-късно те вече пътуваха с кола на югозапад към района, известен като Лангедок. По пътя Стефани му разказа за селцето, кацнало върху неприветливия склон, който изкачваха в момента.

Галите били първите заселници тук, привлечени от възможността да виждат на километри отвъд широката долина на река Од. Но всъщност вестготите построили крепостта, съживили древното келтско име на местността — Реде, което означавало „колесница“ — и в крайна сметка превърнали селото в търговско средище. Двеста години по-късно, когато вестготите били прогонени на юг в Испания, франките превърнали Реде в кралски град. Към XIII век обаче той започнал да запада и към края на Албигойските войни бил опожарен. Оттук преминали няколко богати фамилии от Франция и Испания и накрая дошъл един от лейтенантите на Симон дьо Монфор. Семейството построило замък, около който изникнало малко селце, и постепенно името се променило от Реде в Рен-льо-Шато. Потомците на Дьо Монфор управлявали земята и града до 1781 г., когато починала и последната наследница Мари д’Отпул дьо Бланшфор.

Преди смъртта й се говорело, че е предала някому голяма тайна — бе казала Стефани, — която семейството й пазило в продължение на векове. Нямала деца, а съпругът й починал преди нея, така че поради липса на друг, с когото да я сподели, тя предала тайната си на своя изповедник абат Антоан Бигу, който бил енорийският свещеник на Рен.

Докато се взираше напред към последния завой на тесния път, Малоун се опитваше да си представи живота в такова отдалечено място. Изолираните долини образуваха съвършеното убежище както за бегълци, така и за поклонници с неспокоен дух. Лесно се виждаше защо районът се е превърнал в Мека за въображението за търсачи на загадки, в място, от което писателите с неортодоксално въображение можеха да изковат репутацията си. Като Ларс Нел.

Наближиха града. Малоун намали и мина през порта с колони от варовик. Една табела предупреждаваше: FOUILESS INTERDITES. Разкопките са забранени.

— Наложило се е да сложат табела заради иманярите, така ли? — попита той.

Стефани кимна.

— Преди години хората ровели калта навсякъде в търсене на съкровище. Дори поставяли динамит. Наложило се да внесат ред.

Отвъд градската порта дневната светлина помръкна. Варовиковите сгради бяха плътно наредени като книги върху полица, много от тях със заострени покриви, дебели врати и ръждясали железни веранди. Тесен каменен път се виеше нагоре по склона. Хора с раници и пътеводители пъплеха във върволица, плътно до стените от двете страни на пътя. Малоун зърна два-три магазина, книжарница и ресторант. Няколко тесни улички се отклоняваха от главната улица към отделни сгради. Цялото градче не бе по-широко от петстотин метра.

— Само стотина души живеят тук постоянно — обади се Стефани. — Но се посещава от петдесет хиляди всяка година.

— Ларс е оказал сериозно влияние.

— По-голямо, отколкото съм предполагала.

Тя посочи напред и го упъти да завият наляво. Минаха покрай павилиони, предлагащи броеници, брошки, картини и сувенири на понеслите фотоапарати туристи.

— Идват с цели автобуси — каза тя. — С желанието да повярват в невъзможното.

Изкачиха още един склон и той паркира пежото на посипан с пясък паркинг. Там вече бяха паркирали два автобуса, а шофьорите им обикаляха наоколо и пушеха. От едната страна се издигаше водна кула, очуканите й камъни бяха украсени със зодиакалните знаци.

— Тълпите прииждат отрано — каза Стефани, докато излизаха от колата. — Идват да видят дома, който абатът построил с мистериозното съкровище, което уж намерил.

Малоун пристъпи към високата до кръста му каменна стена. Панорамата, която се разкриваше под него — ниви, гори, долини и скали, — бе наистина впечатляваща. Сребристозелените хълмове бяха осеяни с кестени и дъбове. Озърна се. Огромната грамада на заснежените Пиренеи скриваше хоризонта на юг. От запад вееше режещ вятър, за щастие стоплен от лятното слънце. Погледна надясно. На стотина метра се издигаше кула, построена в различен от готическия стил, с назъбен покрив и кръгла купичка, красяща кориците на множество книги и туристически брошури. Бе кацнала на ръба на една скала, сурова и предизвикателна, сякаш вкопчила се в камъка. От далечната й страна се извиваше дълга площадка назад към железен парник и към друга групичка стари каменни сгради, всяка увенчана с покрив от оранжеви плочи. По укрепленията крачеха хора с камери в ръце и се възхищаваха на гледката под тях.

— Това е купата „Магдала“. Бива си я, нали? — попита го Стефани.

— Струва ми се някак не намясто.

— И аз винаги така съм смятала.

Отдясно на „Магдала“ се намираше градина, която водеше към ниска сграда в ренесансов стил, която сякаш също бе от съвсем друга епоха.

— Вила „Витания“ — каза тя. — Сониер построил и нея.

Името му направи впечатление. Витания.

— Взел го е от Библията. В Светите земи означавало „къща с отговор“.

Тя кимна.

— Сониер явно е остроумничел с имената. — Тя посочи няколко сгради зад гърба им. — Къщата на Ларс е надолу по тази уличка. Преди да тръгнем натам, трябва да свърша нещо. Докато вървим, ще ти разкажа какво се е случило тук през 1891 година. Прочетох го миналата седмица. То е извадило това кътче от неизвестността.

Абат Беранже Сониер размишляваше над смелата задача, която му предстоеше. Църквата „Мария Магдалина“ била построена върху вестготски руини и осветена през 1059 г. Сега, осем века по-късно, вътрешността й тънеше в разруха заради покрива, който течеше така, сякаш въобще липсваше. Стените също се ронеха, основите поддаваха. Необходими бяха търпение и издръжливост, за да се отстранят щетите. Той смяташе, че задачата ще е по силите му.

Бе едър, мускулест, широкоплещест, с късо подстригана черна коса. Единствената привлекателна черта, от която се възползваше, бе трапчинката на брадичката му. Тя придаваше леко палаво изражение на суровите му черни очи и гъсти вежди. Роден и израснал на няколко километра оттук, в селцето Монтазел, той познаваше добре географията на Корбиер. Още от детството си познаваше Рен-льо-Шато. Църквата на селцето, посветена на света Мария Магдалина, бе използвана твърде рядко през последните десетилетия и никога не бе предполагал, че някой ден множеството й проблеми ще се превърнат в негови.

— Пълна бъркотия — заяви мъжът на име Русе.

Той погледна към зидаря.

— Напълно съм съгласен.

Приятелят му Бабу укрепваше една от стените. Архитектът на района наскоро бе препоръчал да съборят сградата, но Сониер никога не би го позволил. Имаше нещо в старата църква, което сякаш настояваше тя да бъде спасена.

— Ще са нужни много пари, за да се довърши ремонтът — заяви Русе.

— Страшно много пари. — Сониер добави и усмивка към думите си, за да даде на по-възрастния мъж да разбере, че приема предизвикателството. — Но ние ще направим този дом достоен за Бог.

Това, което не сподели, бе, че вече бе осигурил прилична сума. Завещанието на един от предшествениците му бе оставило шестстотин франка именно за ремонта. Бе успял да убеди и градската управа да му заеме още хиляда и четиристотин франка. Но основната част от парите бе дошла тайно преди пет години. Три хиляди франка му бяха завещани от графиня Шамбор, вдовицата на Анри, последния претендент от династията на Бурбоните за френския престол. Същевременно Сониер бе успял да привлече вниманието към личността си с антирепубликанските си проповеди, които пробуждаха монархически чувства у енориашите му. Правителството, раздразнено от думите му, бе спряло годишната му издръжка и бе настояло за уволнението му. Епископът му бе наредил да се оттегли от поста за девет месеца, но междувременно действията му бяха привлекли вниманието на графинята, която се бе свързала с него чрез посредник.

— Откъде да започнем? — попита Русе.

Доста бе мислил по този въпрос. Витражите на прозорците вече бяха подменени, а в скоро време щяха да довършат и новото стълбище пред главния вход. Северната стена, по която работеше Бабу, трябваше да се поправи, да се сложи и нов амвон и да се ремонтира покривът. Но той знаеше точно откъде трябва да започнат.

— Ще започнем от олтара.

Лицето на Русе изрази любопитство.

— Точно там гледат всички — поясни Сониер.

— Както кажете, абате.

Допадаше му уважението, което му засвидетелстваха по-възрастните енориаши, макар да бе само на трийсет и осем. През последните пет години бе заобичал Рен. Беше близо до дома си, разполагаше с предостатъчно възможности да изучава Светото писание и да усъвършенства латинския, гръцкия и еврейския. Освен това обичаше да се катери по планините, да ходи за риба и на лов. Но бе дошло време да извърши нещо градивно.

Приближи се до олтара. Горната му част бе от бял мрамор, издълбан от водата, която векове наред се бе стичала от пробития покрив. Мраморният къс се опираше на две декоративни колони, с издълбани вестготски кръстове и гръцки букви.

— Ще сменим горната част и колоните — обяви той.

— Как, абате? — попита Русе. — Няма начин да успеем да го повдигнем.

Той посочи към Бабу.

— Използвайте ковашкия чук. Няма нужда да сме прекалено деликатни.

Бабу домъкна тежкия инструмент и прецени ситуацията. С мощен замах вдигна чука и го стовари върху средата на олтара.

Дебелата повърхност се пропука, но камъкът не поддаде.

— Плътен е — каза Бабу.

— Давай пак — нареди Сониер с въодушевление.

Още един удар, и плочата се разцепи, а двете половини се срутиха една върху друга между все още изправените колони.

— Довършете — каза.

Набързо натрошиха двата къса на множество по-дребни. Сониер се наведе.

— Давайте да разчистим.

— Ние ще го направим, абате — каза Бабу, пускайки чука. — Вие само ги струпайте.

Двамата вдигнаха няколко едри къса и тръгнаха към вратата.

— Отнесете ги до гробището и ги подредете в купчина. Сигурно ще ни потрябват там — подвикна Сониер след тях.

Когато излязоха, той забеляза, че и двете колони бяха останали невредими. Изчисти прахта и парчетата от върха на едната с ръка. Върху другата все още лежеше къс мрамор и когато го захвърли в купчината, забеляза на върха на колоната плитък жлеб. Бе не по-голям от дланта му, явно предназначен да хване издатъка на горната част, но във вдлъбнатината проблясваше нещо.

Той се наведе и внимателно издуха прахта. Да, вътре имаше нещо. Стъкленица, която бе не по-дълга от показалеца му и съвсем малко по-дебела, а гърлото й беше запечатано с червен восък. Разгледа я отблизо и забеляза, че съдържа свитък хартия. Зачуди се колко ли време е стояла там. Не бе чувал олтарът да е ремонтиран наскоро, така че явно отдавна е била скрита вътре. Измъкна предмета от скривалището му.

— Всичко започна с тази стъкленица — каза Стефани.

— И аз съм чел книгите на Ларс — кимна Малоун. — Но мислех, че Сониер е открил три пергамента в колоната с някакви кодирани послания.

— Всичко това е част от мита, който други са добавили към историята — поклати тя глава. — Виж, по тази тема разговаряхме с Ларс. Повечето от слуховете плъзнали през петдесетте. Пуснал ги кръчмар от Рен, който искал да привлече повече клиенти. Лъжа след лъжа. Ларс така и не приел версията за тия пергаменти. Предполагаемото им съдържание е отпечатано в безброй книги, но никой никога не ги е виждал.

— Тогава защо е писал за тях?

— За да продава книгите си. Знам, че се чувстваше неудобно, но все пак го правеше. Винаги е повтарял, че каквото и богатство да е открил Сониер, то може да се проследи до 1891 година и до съдържанието на стъкленицата. Но само той вярваше в това. — Тя посочи една каменна сграда. — Това е къщата, в която е живял Сониер. Сега е превърната в музей. Колоната с жлеба е изложена на видно място.

Подминаха опашките пред будките и продължиха по калдъръма.

— Църквата „Мария Магдалена“ — каза тя, сочейки към една сграда в римски стил. — Някога била параклис на местните графове. А сега, само срещу няколко евро, можеш да видиш великото творение на абат Сониер.

— Май не одобряваш направеното.

Тя вдигна рамене.

— Никога не съм го одобрявала. Точно това беше проблемът.

Отдясно забеляза полусрутен замък, със спечени от слънцето мръсно кафяви стени.

— Това е имението на Отпул — каза тя. — По време на революцията попаднало в ръцете на правителството и оттогава е в окаяно състояние.

Заобиколиха източния край на църквата и минаха под каменна порта, върху която бе издълбан знак, напомнящ на череп с кръстосани кости. Малоун си припомни от книгата, която бе чел предишната вечер, че същият символ присъства върху много от надгробните плочи на тамплиерите.

Земята отвъд входа бе осеяна с камъчета. Знаеше как французите наричат това пространство. Enclos paroissiaux. Дворът на енорията. Не беше нищо особено — едната страна оградена от ниска стена, другата стигаща до църквата, а входът бе с формата на триумфална арка. Гробището приютяваше множество масивни камъни, надгробни плочи и паметници. Върху някои от гробовете бяха положени цветя, а много бяха украсени по френски обичай със снимки на покойниците.

Стефани се приближи към една от плочите, върху която нямаше нито цветя, нито снимка, а Малоун остана да я наблюдава отдалеч. Знаеше, че местните жители толкова са обичали Ларс Нел, че го бяха дарили с привилегията да бъде погребан в двора на любимата им църква.

Надгробната плоча бе проста и отбелязваше единствено името, датите и кратък епитаф за съпруга, бащата и учения.

Приближи се до нея.

— Въобще не се поколебаха да го погребат тук — промърмори тя.

Той разбра какво искаше да каже. В осветената земя.

— Кметът по онова време заяви, че липсвали неоспорими доказателства за самоубийство. С Ларс бяха близки и той искаше приятелят му да бъде погребан тук.

— Идеалното място — обади се той.

Знаеше, че тя изпитва болка и че би възприела всякаква проява на съчувствие като нарушаване на личното й пространство.

— Допуснах много грешки по отношение на Ларс — каза тя. — И повечето от тях впоследствие ми струваха и Марк.

— Бракът е трудно нещо. — Неговият собствен се бе провалил заради егоизма му. — Както и гледането на деца.

— Винаги съм смятала тази страст на Ларс за глупава. Аз бях юрист на държавна служба, занимавах се с важни задачи. А той търсеше невъзможното.

— Тогава защо дойде?

— Започнах да осъзнавам, че му го дължа. — Очите й останаха сведени към гроба.

— Или че го дължиш на самата себе си?

— Може би го дължа и на двама ни — промълви тя.

Той реши да не рови повече. Стефани посочи един отдалечен ъгъл.

— Любовницата на Сониер е погребана там.

Малоун бе разбрал за съществуването на любовница от книгите на Ларс. Била с шестнайсет години по-млада от Сониер, едва на осемнайсет, когато изоставила професията си на шапкарка и станала икономка на абата. Била край него в продължение на трийсет и една години до самата му смърт през 1917 г. Всичко, с което се бе сдобил Сониер, в крайна сметка било завещано на нейно име, включително земите и банковите му сметки. Ето защо впоследствие било невъзможно който и да е, включително и Църквата, да предяви претенции към тях. Продължила да живее в Рен, да се облича в траурни дрехи и да се държи също толкова странно, колкото и когато любовникът й бил жив, до смъртта си през 1953 г.

— Била странна птица — каза Стефани. — Години след смъртта на Сониер споменала, че богатството, което натрупал, можело да стигне за прехраната на целия Рен в продължение на сто години, но въпреки това тя живяла в мизерия до последния си ден.

— Някой разбрал ли е защо?

— Единствените й думи по въпроса били: Нямам право да го докосна.

— Нали уж не знаеше много?

— Не знаех до миналата седмица. Книгите и дневникът се оказаха пълни с информация. Ларс е отделил доста време да разпитва местните.

— Звучи ми като сведения от втора или трета ръка.

— Данните за Сониер действително не са автентични. Починал е толкова отдавна. Но любовницата му живяла чак до петдесетте, така че през седемдесетте и осемдесетте все още имало много хора, които я познавали. През 1946 година продала вила „Виталия“ на някакъв мъж на име Ноел Корбю. Именно той я превърнал в хотел — същият кръчмар, за когото споменах, че измислил голяма част от слуховете за Рен. Любовницата обещала да предаде на Корбю голямата тайна на Сониер, но към края на живота си получила удар, от който загубила говора си.

Тръгнаха по спечената земя, като на всяка крачка усещаха хрущенето на чакъла.

— Сониер също бил погребан тук по-рано, но кметът заявил, че гробът му е застрашен от търсачите на съкровища. — Тя поклати глава. — Така че преди няколко години изровили свещеника и го преместили в гробница в градината. Сега ще ти поискат три евро, за да видиш гроба му… цената, която гарантира безопасността на останките.

Долови сарказма й.

— Помня, че преди години идвах тук веднъж — посочи тя към гроба. — Когато Ларс дойде за пръв път в края на шейсетте, гробовете бяха обозначени само с два нащърбени кръста, обрасли с бурени. Никой не се грижеше за тях. Никой не се интересуваше. Сониер и любовницата му бяха напълно забравени.

Парцелът бе ограден с желязна верига, а в бетонните вази бяха поникнали цветя. Малоун забеляза епитафа върху един от камъните, който едва се разчиташе:

Тук почива Беранже Сониер

Енорийски свещеник на Рен-льо-Шато

1853–917

Починал на 22 януари 1917 г.

на 64-годишна възраст

— Някъде четох, че плочата била твърде трошлива, за да я преместят — каза тя. — Така че я оставили. Още една атракция за туристите.

Той посочи към надгробната плоча на любовницата.

— А тя не е ли представлявала интерес за любопитните?

— Явно не, щом са я оставили тук.

— Връзката им не се ли е възприемала като скандална?

Тя вдигна рамене.

— Сониер щедро раздавал придобитото богатство. Помниш ли водната кула край паркинга? Той я построил за града. Павирал пътища, ремонтирал къщи, давал заеми. Така че му прощавали всички слабости. А и по онова време не било толкова необичайно свещениците да имат икономки. Или поне Ларс така е писал в една от книгите си.

Група шумни туристи се показаха иззад ъгъла и се насочиха към гроба.

— Ето ги, идват да зяпат — каза Стефани с известно презрение в гласа. — Чудя се дали щяха да се държат така и у дома си, в гробището, където са погребани техните близки.

Развълнуваната тълпа се приближи и някакъв екскурзовод започна да обяснява за любовницата на Сониер. Стефани се отдръпна назад и Малоун я последва.

— Това е само атракция за тях — промълви Стефани. — Мястото, където абат Сониер открил съкровището си и уж украсил църквата с послания, които някак насочват към местоположението му. Трудно е да си представиш, че някой може да вярва на подобни глупости.

— А Ларс не е ли писал точно това?

— До известна степен. Но помисли само, Котън. Дори и свещеникът да е открил богатство, защо ще оставя карта, та някой друг да може да го намери? Построил е всичко сам. Последното нещо, което би искал, е някой да посегне на богатството му. — Тя поклати глава. — Материалът е страхотен за книги, но значително се разминава с истината.

Тъкмо се канеше да разпита още, но забеляза как погледът й се отклонява към другия край на гробището, където няколко каменни стъпала водеха, надолу към сянката на дъб, надвесен над група плочи. В сенките забеляза пресен гроб, украсен с пъстри букети, а сребърните букви върху надгробната плоча светеха на фона на чистата сива повърхност.

Стефани тръгна натам и той я последва.

— О, боже — каза тя и лицето й доби загрижено изражение.

Той прочете текста. Ърнст Сковил. По отбелязаните дати изчисли, че мъжът е бил на седемдесет и три, когато е починал. Миналата седмица.

— Познаваше ли го? — попита я той.

— Разговарях с него преди три седмици. Точно след като получих дневника на Ларс. — Погледът й бе прикован върху гроба. — Беше един от хората, работили с Ларс, с които исках да се видя.

— Каза ли му какво възнамеряваш да направиш?

Тя бавно кимна.

— Съобщих му за търга, за книгата и че ще идвам в Европа.

Малоун не можеше да повярва на ушите си.

— Доколкото си спомням, снощи заяви, че никой не е знаел.

— Излъгах.

17

Абатство „Де Фонтен“, 13:00 ч.

Дьо Рокфор бе доволен. В първия си сблъсък със сенешала бе постигнал решителна победа. Досега в ордена бе имало успешни възражения само срещу шестима магистри, като греховете им варираха от кражба и страхливост до страст по някоя жена. Всичко това датираше отпреди векове, в десетилетията след чистката, когато братството бе слабо и неорганизирано. За съжаление значението на възражението бе по-скоро символично. Мандатът му като магистър все пак щеше да бъде отбелязан в Хрониките, успехите и постиженията му щяха да бъдат старателно описани, но в отделен текст щеше да се добави, че братята са го сметнали за недостоен за памет.

През последните няколко седмици помощниците му се бяха погрижили необходимите две трети от братята да са готови да гласуват за него и това да стане достояние на сенешала. Този жалък глупак трябваше да осъзнае колко тежка ще бъде предстоящата битка. Обидата от възражението бе без значение за магистъра. Независимо от всичко щяха да го положат в гробницата редом до предшествениците му. Възражението бе по-скоро начин да смаже предполагаемия му наследник и да спечели съюзници. Това бе древен инструмент, създаден от устава по времето, когато честта и паметта все още са означавали нещо. Но той бе успял да го възкреси успешно, за да го използва като първи залп във войната, която трябваше да приключи по залез-слънце. Той щеше да бъде новият магистър.

Орденът на бедните рицари на Христа и на Храма на Соломон съществуваше без прекъсване от 1118 г. Филип IV, крал на Франция, наричан с невероятно неуместното прозвище Филип Хубави, се бе опитал да го унищожи през 1307 г. Но и той, подобно на сенешала, бе подценил врага си и бе успял единствено да изпрати ордена в нелегалност.

Някога десетки хиляди братя ръководели комендантства, ферми, храмове и замъци на територията на девет хиляди имения из цяла Европа и Светите земи. Само видът на брата рицар, облечен в бяло, с червения кръст на гърдите, будел страх у враговете. Братята притежавали имунитет срещу отлъчване от Църквата и не били задължени да плащат феодални данъци. Орденът имал правото да задържи цялата плячка от войните. Подвластни единствено на папата, рицарите тамплиери представлявали самостоятелна държава.

Но в продължение на седемстотин години не бяха водили битки. Орденът се бе оттеглил в едно абатство в Пиренеите под прикритието на обикновена монашеска общност. Връзките с епископите в Тулуза и Перпинян бяха запазени, изпълняваха се и всички необходими задължения към Римската църква. Не се случваше нищо, което да привлече внимание, да отличи абатството или да възбуди любопитство към случващото се зад стените му. Всички братя полагаха два вида обети. Един към Църквата, който се полагаше по необходимост. И друг към братството, който означаваше всичко. Древните ритуали все още се извършваха, макар и под прикритието на тъмнината, зад здравите укрепления, при затворени порти.

И всичко това заради Великата тайна. Парадоксалното безсилие на този дълг го отвращаваше. Орденът съществуваше, за да брани тайната, но тя нямаше да съществува, ако не беше орденът. Сериозно затруднение. Но все пак дълг. Целият му живот бе представлявал подготовка за следващите няколко часа. Изоставен от родителите си, той бе отгледан от йезуитите в едно църковно училище близо до Бордо. В Началото братята били предимно разкаяли се престъпници, разочаровани любовници, хора, отхвърлени от обществото. Днес идваха от всички прослойки. От светските среди идваха най-много кандидати, но религиозната общност раждаше истинските водачи. Последните десет магистри бяха получили религиозно образование. Той самият бе следвал в Париж, после бе завършил семинарията в Авиньон. След завършването бе останал да преподава още три години. Когато орденът се бе обърнал към него, той бе прегърнал устава с неподправен ентусиазъм.

През своите петдесет и шест години така и не бе опознал женска плът, нито пък бе изкушаван от мъж. Съзнаваше, че издигането му до ранга на маршал бе опит на предишния магистър да задоволи амбициите му, може би дори бе капан, чрез който да си спечели достатъчно врагове, та по-нататъшното му издигане да стане невъзможно. Но Рокфор бе използвал поста си мъдро, бе създал приятели, бе спечелил преданост, правил бе услуги. Монашеският живот му подхождаше. През последните десет години бе изчел задълбочено Хрониките и сега бе наясно с всеки аспект — и добър, и лош — от историята на ордена. Не смяташе да повтаря грешките от миналото. Твърдо вярваше, че в Началото именно самоналожената изолация на братството бе ускорила падението му. Тайнствеността му бе създала аура и събудила подозрения; оттук крачката към обвиненията бе твърде малка. Затова трябваше да сложи край. Седемстотингодишното мълчание трябваше най-после да бъде нарушено. Правилникът бе съвсем ясен.

Да се знае, че когото магистърът нареди нещо, не бива да има колебание, заповедта трябва да се изпълни мигновено, сякаш идва от небето.

Телефонът на бюрото му издаде тих звън и той вдигна слушалката.

— Нашите двама братя в Рен-льо-Шато — съобщи заместникът му — докладваха, че Стефани Нел и Малоун в момента се намират там. Както предвидихте, Стефани отишла право на гробището и открила гроба на Ърнст Сковил.

Хубаво е да познаваш врага си.

— Нека братята ни само наблюдават, но да бъдат готови да действат.

— Относно другия въпрос, който поръчахте да разследваме. Все още нямаме представа кой извади от строя братята в Копенхаген.

Мразеше да му докладват за неуспехи.

— Готово ли е всичко за довечера?

— Ще бъде.

— Колко души придружиха сенешала до Залата на предците?

— Трийсет и четири.

— Знаем ли кои са?

— Всички до един.

— Трябва да получат възможност да се присъединят към нас. Ако не пожелаят, разправете се с тях. Но нека първо се постараем да привлечем по-голямата част. Което не би трябвало да представлява проблем. Малцина предпочитат да са на страната на губещите.

— Консисторията започва в шест.

Сенешалът явно следваше задълженията си и свикваше конклава преди падането на нощта. Изходът от консисторията бе единственото неизвестно в уравнението — процедурата бе организирана така, че да направи манипулациите невъзможни, — но той дълго я бе изучавал и се бе подготвил за нея.

— Бъдете готови — нареди Дьо Рокфор. — Сенешалът ще бърза, за да предизвика объркване. Господарят му бе избран по същия начин.

— Няма да понесе лесно поражението.

— Аз и не очаквам подобно нещо. Именно затова съм му подготвил изненада.

18

Рен-льо-Шато, 13:30 ч.

Малоун и Стефани си запробиваха път през претъпканото селце. По централната улица забръмча поредният автобус на път за паркинга. Стефани влезе в някакъв ресторант и размени няколко думи със собственика. Малоун се загледа в апетитно изглеждащата риба, която похапваха гостите, но осъзна, че храната ще трябва да почака. Ядосан бе, че Стефани го е излъгала. Тя явно не осъзнаваше сериозността на положението. Тези решителни мъже, готови да умират и да убиват, преследваха нещо. Неведнъж се бе сблъсквал с хора като тях и знаеше, че с колкото повече информация разполага, толкова по-големи бяха шансовете му за успех. Достатъчно трудно бе да се справиш с врага, но притесненията по повод съюзника само усложняваха положението.

Излизайки от ресторанта, Стефани съобщи:

— Ърнст Сковил бил блъснат от кола миналата седмица, докато правел обичайната си разходка отвъд стените. Местните го харесвали. Отдавна живеел тук.

— Някаква информация за колата?

— Нямало свидетели. Нищо, с което да се захванем.

— Ти всъщност познаваше ли го?

Тя кимна.

— Но той не ме харесваше особено. Рядко разговаряхме. Вземаше страната на Ларс при споровете ни.

— Тогава защо му се обади?

— Защото беше единственият, когото можех да разпитам за дневника на Ларс. Беше доста любезен, като се има предвид, че не бяхме разговаряли от години. Искаше да види дневника. Възнамерявах да се сдобрим, докато съм тук.

Не можеше да я разбере. Лоши отношения със съпруга, сина и с приятелите на съпруга. Източникът на вината й бе съвсем ясен, но какво точно възнамеряваше да направи по въпроса, бе твърде мъгляво. Тя го подкани с жест да продължат да вървят.

— Искам да проверя къщата на Ърнст. Притежаваше голяма библиотека. Искам да видя дали книгите му още са там.

— Женен ли беше?

Тя поклати глава.

— Самотник. Чудесен отшелник ставаше от него.

Тръгнаха по една от страничните улички между сгради, които сякаш бяха построени за отдавна починали обитатели.

— Наистина ли вярваш, че някъде тук има скрито съкровище?

— Трудно е да се каже, Котън. Ларс твърдеше, че деветдесет процента от историята за Сониер са измислица. А аз му се карах, че си губи времето с глупости. Но той вечно ми изтъкваше десетте процента истина. Именно това го бе запленило, а до голяма степен и Марк. Изглежда, преди стотина години тук са се случили странни неща.

— Сониер ли имаш предвид?

Тя кимна.

— Обясни ми.

— Всъщност и на мен не ми е съвсем ясно. Но мога да ти разкажа какво още знам за Беранже Сониер.

— Не мога да изоставя енория, където ме задържат интересите ми — заяви Сониер на епископа, когато се изправи пред възрастния мъж в двореца му в Каркасон, на 35 километра северно от Рен-льо-Шато.

В продължение на няколко месеца бе отлагал срещата с оправдания, че не е в състояние да пътува поради заболяване. Но епископът бе настоятелен и последната покана за аудиенция му бе връчена от човек, инструктиран да го придружи лично.

— Начинът ви на живот е доста по-разточителен от моя — заяви епископът. — Бих искал да получа информация за източника на средствата ви, които ми се струват едновременно неочаквани и значителни.

— Уви, монсеньор, питате ме за единственото нещо, което не съм в състояние да разкрия. Много грешници, на които с божията помощ съм показал пътя към покаянието, ми дариха тези значителни суми. Не бих искал да издам тайните на изповедта, като назова имената им.

Епископът като че ли обмисляше аргумента. Беше добре построен и бе възможно да мине.

— Тогава да поговорим за начина ви на живот. Той не е защитен от тайните на изповедта.

Сониер се престори на невинен.

— Начинът ми на живот е доста скромен.

— Слуховете говорят друго.

— Погрешно са ви информирали.

— Да видим. — Епископът отгърна корицата на дебелия тефтер, който лежеше пред него. — Поръчах да ми изготвят списък, който се оказа твърде интересен.

Сониер усети, че настръхва. Отношенията му с предишния епископ се характеризираха с разбиране и добронамереност и той се бе радвал на голяма свобода. Новият епископ бе съвсем различен.

— През 1891 година сте започнали ремонт на енорийската църква. Сменили сте прозорците, построили сте ново стълбище, сложили сте нов олтар и амвон и сте поправили покрива. Разходите са били приблизително две хиляди и двеста франка. Следващата година са укрепени външните стени и е сменен подът отвътре. Следват нова изповедалня, седемстотин франка, статуи и кръстове, изработени в Тулуза от Жискар за три хиляди и двеста франка. През 1898 година сте добавили кутия за дарения на стойност четиристотин франка. През 1900 година пред олтара е поставен доста пищен барелеф на света Мария Магдалина.

Сониер слушаше мълчаливо. Очевидно епископът бе посветен в тайните на енорийските архиви. Бившият ковчежник бе подал оставка преди няколко години, заявявайки, че задълженията му противоречат на вярванията му. Явно някой го бе открил.

— Дойдох тук през 1902 година — продължи епископът. — През последните осем години се опитвам — и мога да добавя напразно — да ви накарам да се явите пред мен и да дадете отговор на тревогите ми. Но през същото време вие сте успели да построите вила „Витания“ в съседство с църквата. Това, както ми казват, е внушителна сграда, имитация на различни стилове, цялата издялана от камък, с цветни стъкла, трапезария, салон и спални за гости. За доста гости, както научавам. Там организирате забавления.

Коментарът, изглежда, целеше да предизвика отговор, но Сониер мълчеше.

— После имаме и кулата „Магдала“, вашата приумица за библиотека над долината. Уведомиха ме, че съдържа някои от най-добрите образци на дърводелството в района, в допълнение към колекциите ви от марки и картички, които са огромни, и дори някои екзотични животни, които струват хиляди. — Епископът затвори тефтера. — Доходът ви от енорията не надвишава двеста и петдесет франка годишно. Как е възможно да построите всичко това?

— Както ви казах, монсеньор, получих множество частни дарения от хора, които биха се радвали на разцвета на енорията ми.

— Вие търгувате по време на литургиите — заяви епископът. — Продавате причастието. Престъплението ви е симония.

Бяха го предупредили, че именно такова обвинение ще му бъде отправено.

— Защо ме упреквате? Когато пристигнах, енорията бе в окаяно състояние. Все пак дълг на висшестоящите е да осигурят на Рен-льо-Шато църква, достойна за вярващите, както и прилично жилище за свещеника. В продължение на четвърт век аз се трудя, преустройвам и разширявам църквата, без да поискам дори и сантим от епархията. Струва ми се, че заслужавам похвала, а не обвинения.

— И колко твърдите, че сте похарчили за всичките тези подобрения?

Той реши да отговори.

— Сто деветдесет и три хиляди франка.

— Абате, с такива пари не бихте могли да купите само мебелите, статуите и цветните стъкла — изсмя се епископът. — По мои изчисления сте изхарчили повече от седемстотин хиляди франка.

— Не съм запознат със счетоводните принципи, така че не мога да ви кажа какви са били разходите. Зная само, че жителите на Рен обожават църквата си.

— Официални лица ми съобщават, че получавате между сто и сто и петдесет пощенски записа дневно. Идват от Белгия, Италия, Рейнланд, Швейцария и цяла Франция. Всеки на стойност между пет и четирийсет франка. Посещавате банката в Куиза, където ги осребрявате. Как обяснявате това?

— Цялата кореспонденция се движи от икономката ми. Тя отваря писмата и отговаря на всички запитвания. Този въпрос следва да зададете на нея.

— Вие сте този, който ходи в банката.

— Трябва да попитате нея — продължи да упорства Сониер.

— За съжаление тя не е служител на Църквата.

Сониер вдигна рамене.

— Абате, вие търгувате по време на литургия. Напълно е очевидно, поне за мен, че пликовете, пристигащи в енорията ви, не са послания от добронамерени лица. Но има и нещо още по-смущаващо.

Сониер запази мълчание.

— Направих някои изчисления. Освен ако не ви плащат невероятни суми за всяка литургия — а доколкото знам, стандартната тарифа сред грешниците е петдесет сантима, — трябва да изнасяте литургии по двайсет и четири часа дневно в продължение на около триста години, за да натрупате парите, които сте похарчили. Не, абате, вземането на пари при всяка служба е само фасада, която сам сте измислили, за да скриете истинския източник на богатството си.

Този човек бе много по-умен, отколкото изглеждаше.

— Ще ми отговорите ли нещо?

— Не, монсеньор.

— В такъв случай сте свободен от задълженията си в Рен и ще трябва незабавно да докладвате в енорията в Кустуж. Ще бъдете временно отстранен от служба, без да имате право да отслужвате литургии или да извършвате причестявания в църква до ново разпореждане.

— И колко дълго ще трае това? — попита Сониер спокойно.

— Докато Църковният съд разгледа жалбата ви, която, убеден съм, ще подадете.

— Сониер действително подал жалба — каза Стефани — чак във Ватикана, но починал през 1917 година, преди да бъде оправдан. Напуснал църквата, но не и Рен. Започнал да отслужва литургии във „Витания“. Местните го обичали и бойкотирали новия абат. Припомнете си, че земята около църквата, включително и самата вила, принадлежали на любовницата му. Проявил е голяма доза хитрост, така че Църквата не можела да направи нищо.

— И все пак, как е платил всичките тези подобрения? — полюбопитства Малоун.

Тя се усмихна.

— На този въпрос са се опитвали да отговорят мнозина, включително и съпругът ми.

Тръгнаха по поредната виеща се уличка, оградена от същите меланхолични къщи от камък с цвета на мъртво дърво с обелена кора.

— Ърнст живееше ето там — посочи тя.

Приближиха стара сграда, стоплена от пастелните цветове на рози, които пълзяха по беседка от ковано желязо. Вратата бе в ниша, над три стъпала.

Малоун ги изкачи, погледна през стъклото и не забеляза никакви следи от запуснатост.

— Местенцето изглежда доста спретнато.

— Ърнст беше маниак.

Той пробва дръжката. Заключено.

— Бих искала да вляза вътре — обади се тя от улицата. Той се огледа. На шест-седем метра вляво уличката свършваше. Над нея бе синьото небе, осеяно с пухкави облаци. Не се виждаше никой. Обърна се отново към вратата и изби стъклото с лакът. Провря ръка и освободи резето.

Стефани стоеше зад него.

— След теб — каза той.

19

Абатство „Де Фонтен“, 14:00 ч.

Сенешалът бутна желязната решетка и поведе опечалените през древната арка. Входът към подземната Зала на предците бе в края на дълъг коридор, където лежаха основите на една от най-старите сгради. Първите заселници в мрачните дълбини на пещерите преди хиляда и петстотин години били монаси. Пристигали все повече каещи се и се наложило да издигнат първите сгради. Абатствата по онова време или внезапно се разраствали, или пък западали, а това тук изникнало в резултат на строителен подем, който траял векове. По-късно било достроено от рицарите тамплиери. В края на XIII век те тихомълком си присвоили собствеността. Домът на ордена — maison chèvetaine — първоначално се намирал в Йерусалим, после в Акр, след това в Кипър и накрая, след чистката, се оказал именно тук. По-късно комплексът от сгради бил ограден с укрепени стени и бойни кули, а абатството се превърнало в едно от най-големите в Европа. Разположено високо в Пиренеите, то било изолирано както поради географското си местоположение, така и заради устава. Името му дошло от протичащата наблизо река, водопадите и изобилието от подземни води. Абатството на водопадите.

Сенешалът тръгна по тесните стъпала, издълбани в скалата. Подметките на платнените му сандали се хлъзгаха по влажния камък. Там, където навремето факли хвърляли светлина, сега пътят бе осветен от електрически лампи. Зад него пристъпваха трийсет и четиримата братя, избрали да го последват. Когато стигнаха подножието на стълбите, той тръгна напред, докато тунелът не се разшири в сводеста зала. В центъра й се издигаше каменна кула, прилична на дънера на старо дърво.

Братята бавно се събраха около дъбовия ковчег, който вече бе внесен и положен върху каменен блок. Меланхоличните песнопения се носеха през облаци тамян. Сенешалът пристъпи напред и песните спряха.

— Дошли сме тук, за да го почетем. Да се помолим — каза той на френски.

Така и направиха, а после изпяха химн.

— Нашият магистър ни ръководеше мъдро. Вие, които сте верни на паметта му, бъдете смели. Той би се гордял.

Настъпи кратко мълчание.

— Какво ни предстои? — попита тихо един от братята.

Дискусиите нямаха място в Залата на предците, но обхванат от мрачни предчувствия, той реши да допусне подобно заобикаляне на устава.

— Несигурност — заяви той. — Брат Дьо Рокфор е готов да поеме водачеството. Онези от вас, които бъдат избрани в конклава, трябва да положат доста усилия да го спрат.

— Той ще донесе гибел за ордена — продума друг брат.

— Съгласен съм — каза сенешалът. — Вярва, че можем да отмъстим за грехове отпреди седемстотин години. Дори да можехме, защо да го правим? Нали оцеляхме.

— Привържениците му действат доста грубо. Онези, които му се противопоставят, ще бъдат наказани.

Сенешалът знаеше, че именно по тази причина малцина присъстваха в залата.

— Предците ни са се изправяли пред много врагове. В Светите земи са се били срещу сарацините и са умирали с чест. Тук са търпели мъченията на Инквизицията. Магистър Дьо Моле бил изгорен на кладата. Нашата задача е да останем верни. — Знаеше, че тези думи издават слабост, но трябваше да ги изрече.

— Дьо Рокфор иска война срещу враговете ни. Един от последователите му ми каза, че дори смята да си възвърне плащаницата.

Той трепна. И по-рано радикални мислители бяха предлагали подобна демонстрация на неподчинение, но до този момент магистрите бяха успявали да ги възпрат.

— Трябва да го спрем на конклава. За щастие той не е в състояние да контролира избора на членовете.

— Плаши ме — промълви един от братята и мълчанието, което настъпи, ясно показваше, че и останалите изпитват същото.

След още час молитви сенешалът даде знак. Четирима носачи, облечени в алени роби, вдигнаха ковчега на магистъра.

Той се обърна и приближи две колони от червен порфир, между които бе поставена Златната порта. Названието идваше не от материала, от който бе направена, а от това, което някога се бе съхранявало зад нея.

Четирийсет и трима магистри лежаха в своите ниши под гладко полирания, оцветен в наситено синьо каменен таван, върху който на светлината на лампите искряха златни звезди. Телата отдавна се бяха превърнали в прах. Останали бяха само костите, поставени в костници, всяка носеща името на магистъра и годините на службата му. Отдясно имаше празни ниши, една от които щеше да приютява тялото на учителя му през следващата година. Едва в края й някой от братята щеше да се върне тук и да прехвърли костите в костница. Тази погребална практика, възприета отдавна от ордена, бе принадлежала на евреите в Светите земи още от времето на Христос.

Носачите поставиха ковчега в съответната ниша. В полумрака цареше дълбок покой.

Сенешалът мислеше за приятеля си. Магистърът бе най-младият син на заможен белгийски търговец. Насочил се към Църквата по неясни причини — просто защото чувствал потребност. Бил привлечен от един от многото пътуващи братя на ордена, обикалящи света в търсене на потенциални кандидати. Монашеският живот му прилягаше. И макар да не бе заемал висок пост след смъртта на предшественика си, всички братя единодушно бяха извикали: „Нека той бъде магистър.“ И той бе положил клетвата. Предавам се на всемогъщия Бог и на Дева Мария за спасението на душата си и така ще бъде през целия този свят живот през всичките ми дни до сетния ми ден. Сенешалът бе положил същия обет.

Остави мислите си да се понесат назад към времето, когато бе възникнал орденът — бойните викове в битките, стенанията на ранените и умиращите братя, изпълнените с мъка ридания при погребението на онези, които не бяха оцелели след поредния конфликт.

Такъв бе животът на тамплиерите. Първи се хвърляха в битките и последни напускаха бойното поле. Раймон дьо Рокфор копнееше по онези времена. Но защо? Безсилието на подобни действия бе доказано още когато Църквата и Държавата се бяха обърнали срещу тамплиерите по време на чистката, без да проявяват никаква благодарност за изминалите двеста години лоялна служба.

Братята бяха изгаряни на кладата, други бяха измъчвани и осакатявани за цял живот и всичко това от чиста алчност. За съвременния свят рицарите тамплиери бяха легенда. Отдавнашен спомен. Никой не се интересуваше дали все още съществуват, така че поправянето на несправедливостите му се струваше безнадеждна задача.

Покоят на мъртвите не трябваше да бъде нарушаван. Погледна отново към каменните ракли и освободи братята, с изключение на помощника си. Искаше да поговори с него насаме.

Младият мъж се приближи.

— Кажи ми, Джефри — заговори сенешалът, — крояхте ли нещо с магистъра?

Тъмните очи на мъжа изразяваха изненада.

— Какво искате да кажете?

— Карал ли те е магистърът да изпълняваш някакви задачи напоследък? Хайде, не ме лъжи. Него го няма, а аз съм тук. — Реши, че ако изтъкне поста си, ще му бъде по-лесно да научи истината.

— Да, сенешале. Изпратих два пакета от името на магистъра.

— Разкажи ми за първия.

— Дебел и тежък като книга. Изпратих го, докато бях в Авиньон, преди повече от месец.

— А вторият?

— Изпратих го в понеделник от Перпинян. Писмо.

— До кого беше адресирано?

— До Ърнст Сковил в Рен-льо-Шато.

Младият мъж бързо се прекръсти и потръпна.

— Какво има?

— Магистърът каза, че ще ми зададете тези въпроси. Каза също, че когато ме разпитате, трябва да говоря истината. Но добави, че трябва да бъдете нащрек. Мнозина са тръгвали по пътя, който възнамерявате да поемете, но никой не е успявал. Каза да ви пожелая късмет и Бог да е с вас.

Наставникът му бе велик човек, който явно е знаел много повече, отколкото е показвал.

— Каза също, че трябва да доведете това търсене до край. Това е вашата съдба. Независимо дали го съзнавате, или не.

Бе чул достатъчно. Празната дървена кутия от шкафа в спалнята на магистъра вече имаше своето обяснение. Книгата, която бе търсил в нея, бе изчезнала. Магистърът я бе изпратил извън абатството. С леко махване на ръка сенешалът освободи помощника си. Джефри се поклони и забърза към Златната порта.

— Почакай — спря го сенешалът. — Не ми каза къде си изпратил първия пакет, книгата.

Джефри се спря и се обърна, но не каза нищо.

— Защо не отговаряш?

— Не е редно да го обсъждаме. Не и тук. Толкова близо до него.

Очите на младия мъж се стрелнаха към ковчега.

— Нали каза, че сам той е искал да науча.

Погледът на помощника му бе изпълнен с тревога.

— Кажи ми къде си изпратил книгата. — Макар вече да се досещаше, все пак искаше да го чуе.

— В Америка. На една жена на име Стефани Нел.

20

Рен-льо-Шато, 14:30 ч.

Малоун заразглежда вътрешността на скромната къща на Ърнст Сковил. Видя еклектична колекция от британски антики, испанско изкуство от XII век и не особено впечатляващи френски картини. По негова преценка наоколо имаше около хиляда книги, повечето с пожълтели меки или овехтели твърди корици. Рафтовете покриваха всички стени, а книгите бяха педантично наредени по тема и размер. Стари вестници бяха наредени според годината на издаване. Същото важеше и за списанията. Абсолютно всичко бе свързано с Рен, Сониер, френската история, Църквата, тамплиерите и Исус Христос.

— Явно Сковил е бил познавач на Библията — отбеляза той, сочейки рафтовете с теологически анализи.

— Цял живот е изучавал Новия завет. Той беше източникът на библейска информация за Ларс.

— Къщата не ми изглежда да е претърсвана.

— Може да са го направили много внимателно.

— Вярно. Но какво биха търсили? Какво търсим самите ние?

— Не знам. Знам само, че разговарях със Сковил, а две седмици по-късно вече е мъртъв.

— Какво може да е знаел, че да се наложи да го убият?

Тя вдигна рамене.

— Разговорът ни беше приятен. Най-откровено смятах, че той ми е изпратил дневника. С Ларс работеха в тясно сътрудничество. Но се оказа, че той няма представа, че съм получила дневника, макар да прояви желание да го прочете. — Тя спря да оглежда. — Виж всички тези книги. Бил е напълно обсебен. — Тя поклати глава. — С Ларс години наред спорехме точно на тази тема. Винаги съм смятала, че пилее академичните си способности. Беше добър историк. Можеше да печели прилична заплата в някой университет, публикувайки достоверни проучвания. Вместо това кръстосваше света, за да гони сенките.

— Беше автор на бестселъри.

— Само първата му книга. Парите бяха още един повод за постоянни спорове.

— Звучиш като жена с много разочарования.

— Ти не си ли изпитвал такива? Помня, че прие развода с Пам доста тежко.

— Никой не обича да се проваля.

— Поне половинката ти не се е самоубила.

Права беше.

— По пътя насам спомена, че според Ларс Сониер извадил някакво послание от стъкленицата, която открил в колоната. От кого е било посланието?

— В дневника си пише, че вероятно е било от един от предшествениците на Сониер, Антоан Бигу, който служил като енорийски свещеник в Рен през втората половина на осемнайсети век, по времето на Френската революция. Споменах ти за него в колата. Той бил свещеникът, на когото Мари д’Отпул дьо Бланшфор изповядала семейната тайна на смъртното си легло.

— Значи според Ларс стъкленицата е съдържала тази семейна тайна?

— Не е толкова просто. Историята продължава. Мари се омъжила за последния маркиз Дьо Бланшфор през 1732 година. Потеклото на Дьо Бланшфор може да проследи френските си корени чак до тамплиерите. Семейството участвало както в кръстоносните походи, така и в Албигойските войни. В средата на дванайсети век един от прадедите им дори бил магистър и семейството контролирало Рен и заобикалящите го земи векове наред. Когато започнали да арестуват тамплиерите през 1307 година, семейство Дьо Бланшфор укрило много бегълци от хората на Филип Четвърти. Твърди се, макар никой да не знае със сигурност, че в редиците на тамплиерите винаги е имало членове на семейство Дьо Бланшфор.

— Звучиш като Хенрик. Наистина ли смяташ, че тамплиерите все още съществуват?

— Нямам представа. Но си спомням нещо, което каза мъжът от катедралата. Цитира свети Бернар от Клерво, монаха от дванайсети век, който изиграл ключова роля за издигането на тамплиерите във властта. Направих се, че не разбирам за какво ми говори. Но Ларс е писал много за него.

Малоун помнеше името от книгата, която бе чел в Копенхаген. Бернар дьо Фонтен бил цистерциански монах, който основал манастир в Клерво през XII век. Бил виден мислител, имал огромно влияние в Църквата и станал близък съветник на папа Инокентий II. Чичо му бил един от първите девет тамплиери и именно Бернар убедил Инокентий II да разреши на тамплиерите техния уникален устав.

— Мъжът от катедралата познаваше Ларс — каза Стефани. — Дори намекна, че са разговаряли за дневника и че са спорили. Човекът от Кръглата кула също е работил за него — държеше да го науча — и именно той нададе бойния вик на тамплиерите, преди да скочи.

— Може всичко да е било блъф, за да те объркат.

— Започвам да се съмнявам.

Съгласен бе, особено на фона на това, което бе забелязал по пътя от гробището насам. Но за момента бе решил да го запази за себе си.

— Ларс е писал в дневника за тайната на семейство Дьо Бланшфор от 1307 година и за гоненията на тамплиерите. Открил множество справки в документи от онзи период, но не и подробности. Предполагам, прекарал е доста време в местните манастири, ровейки се в архивите. Но, изглежда, ключът към загадката е в гроба на Мари, посочен в книгата, която купи Торвалдсен. Мари починала през 1781 година, но абат Бигу сложил надгробна плоча и надпис над останките й едва през 1791 година. Спомни си за какви времена става въпрос. Френската революция назрявала, навсякъде рушали католическите църкви. Бигу бил с антирепубликански убеждения, така че през 1793 година избягал в Испания и починал там две години по-късно! Така и не се завърнал в Рен-льо-Шато.

— И какво според Ларс е скрил Бигу в онази стъкленица?

— Вероятно не е било самата тайна на семейство Дьо Бланшфор, а по-скоро обяснение как да бъде научена. В дневника си Ларс пише, че твърдо вярва, че гробът на Мари съдържа ключа към тайната.

Малоун започваше да разбира.

— Ето защо книгата е била толкова важна.

Тя кимна.

— Сониер разровил много от гробовете в църковния двор, извадил костите и ги положил в общата костница, която все още стои зад църквата. Това обяснява, както пише Ларс, защо в момента там няма гробове, които да датират отпреди 1885 година. Местните вдигнали голям шум и градската управа му наредила да спре. Гробът на Мари дьо Бланшфор не бил разровен, но всички букви и символи били заличени от Сониер. Неизвестно за него, оцеляла скица на надписа и надгробната плоча, направена от един от кметовете, Йожен Стюблен. Ларс научил за скицата, но така и не успял да намери копие от книгата.

— Откъде е разбрал, че Сониер е заличил надписа?

— В някакъв архив се споменавало, че гробът на Мари бил осквернен през този период. Никой не отдал кой знае какво значение на събитието, но кой друг освен Сониер би го извършил?

— И Ларс смятал, че всичко това сочи към някакво съкровище?

— Записал е в дневника си, че Сониер е разшифровал посланието, оставено от абат Бигу, и че открил скривалището на тамплиерите. Споделил го единствено с любовницата си, а тя умряла, без да каже на никого.

— А ти какво смяташе да направиш? Да използваш дневника и книгата и да започнеш да го търсиш отново?

— Нямам представа какво щях да направя. Мога да кажа само, че нещо ми подсказваше да дойда тук, да купя книгата и да поогледам. — Тя замълча. — Така имах извинението да отседна в къщата му за известно време и да се отдам на спомени.

Това поне го разбираше.

— А защо трябваше да намесваш Петер Хансен? Защо просто не купи книгата сама?

— Все още работя за американското правителство. Мислех, че Хансен ще ми послужи за прикритие. Затова и името ми не се появява никъде. Естествено, нямах никаква представа за всички тези подробности.

Той размисли върху казаното.

— Значи Ларс е следвал стъпките на Сониер, точно както Сониер е следвал тези на Бигу.

Тя кимна.

— А явно и още някой е вървял по тези следи.

Той отново огледа къщата.

— Трябва внимателно да прегледаме всичко, за да имаме поне малка надежда, че ще успеем.

Нещо край входната врата привлече вниманието му. При влизането си бяха избутали купчината писма, падали през процепа на вратата и пръснати върху пода. Той се приближи и вдигна половин дузина пликове.

Стефани също се приближи.

— Дай да видя този — каза тя.

Той й подаде сивкав плик, надписан с черно мастило.

— Бележката в дневника на Ларс беше на същата хартия и почеркът ми изглежда познат.

Тя извади листчето от чантата си и двамата сравниха почерка.

— Съвсем същият е — каза тя.

— Убеден съм, че Сковил не би имал нищо против. — И той разкъса плика.

От него изпаднаха девет листа хартия. Върху единия имаше написан някакъв текст, като мастилото и почеркът бяха същите като в получения от Стефани.

Тя ще дойде. Бъди милостив. Дълго си търсил и заслужаваш да видиш. Заедно вероятно ще успеете. В Авиньон открий Кларидън. Той може да ти посочи пътя. И все пак prend garde l’Ingénieur.

Отново прочете последния ред.

— „Пази се от Инженера“. Какво ли значи това?

— Добър въпрос.

— В дневника не се ли споменава за някакъв инженер?

— Нито дума.

— Бъди милостив. Очевидно подателят е знаел, че двамата със Сковил не се понасяте особено.

— Доста стряскащо. Нямах представа, че някой е наясно с това.

Той разгледа останалите осем листа.

— Тези са от дневника на Ларс. Липсващите страници. — Той провери пощенското клеймо върху плика. — От Перпинян, на френското крайбрежие. Преди пет дни. Сковил така и не ги е получил. Дошли са твърде късно.

— Ърнст е бил убит, Котън. Вече няма съмнение.

Съгласен бе, но още нещо го тревожеше. Приближи се към един прозорец и внимателно се вгледа през щорите.

— Трябва да стигнем до Авиньон — каза тя.

Отново бе съгласен, но когато се взря навън към празната улица и видя онова, което очакваше да бъде там, рече:

— След като свършим още нещо.

21

Дьо Рокфор се изправи пред множеството. Братята рядко слагаха църковни одежди. Правилникът изискваше в повечето случаи да се обличат без каквато и да било суета или показност. Но съветът налагаше определена официалност и от всеки член се очакваше да носи облеклото, съответстващо на ранга му.

Гледката бе внушителна. Братята рицари бяха облечени с бели вълнени мантии върху къси бели свещенически раса, поръбени с декоративна алена бродерия. Сребристи чорапи проблясваха на краката им. Главите им бяха покрити с бели качулки. Емблемата с червения кръст с четири равни рамена, разширяващи се в края, красеше гърдите на всички. Ален пояс препасваше кръста, а там, където някога бе висял мечът, сега единствено шарфът разграничаваше рицарите от занаятчиите, фермерите, майсторите, чиновниците, свещениците и помощниците, които носеха сходно облекло, но в различен оттенък на зеленото, кафявото и черното. Духовниците се отличаваха по белите ръкавици.

Според устава консисторията се председателстваше от маршала. Така се балансираше влиянието на сенешала, който, като втори по ранг, лесно би могъл да доминира над събранието.

— Братя — провикна се Дьо Рокфор.

Залата онемя.

— Настъпи моментът на нашето обновление. Трябва да изберем магистър. Преди да започнем, нека помолим Бог за напътствия в часовете, които ни предстоят.

В отблясъка на бронзовите полилеи Дьо Рокфор наблюдаваше как 488-те братя свеждат глави. Сигналът за събранието бе отправен непосредствено след зазоряване и онези, които служеха извън абатството, бяха принудени да пътуват спешно до дома. Бяха се събрали в горната зала на замъка, огромна кръгла цитадела от XVI век, висока трийсет метра, с диаметър двайсет и три метра и стени, дебели над три метра. Някога бе служила като последна защитна линия на абатството в случай на нападение, но впоследствие бе превърната в тържествен церемониален център. Процепите за лъковете на стрелците сега бяха запълнени с витражи, жълтият хоросан бе покрит с изображения на свети Мартин, Карл Велики и Дева Мария. Кръглата зала имаше две опасани с перила галерии, побираше близо петстотин мъже и притежаваше почти съвършена акустика.

Дьо Рокфор вдигна глава и погледна другите четирима офицери. Командирът, който бе едновременно интендант и ковчежник, му бе личен приятел. Дьо Рокфор бе изградил отношенията си с този затворен човек в продължение на години и се надяваше усилията му скоро да бъдат възнаградени. Шивачът, който се грижеше за облеклото на ордена, очевидно бе готов да защитава каузата на маршала. Капеланът, който отговаряше за всички духовни аспекти, не бе обаче толкова сигурен. Дьо Рокфор така и не бе успял да получи нещо категорично от венецианеца, освен неясни обобщения на очевидното. До него стоеше сенешалът, който държеше beauseant, почетното черно-бяло знаме на ордена. Изглеждаше съвсем спокоен. Стомахът на Дьо Рокфор се преобърна. Този мъж нямаше никакво право да носи безценните одежди.

— Братя, консисторията е свикана. Време е да изберем членовете на конклава.

Процедурата бе измамно проста. От купа с имената на всички братя се избираше едно. Избраният оглеждаше събралите се и свободно избираше един от тях. После се връщаха към купата за друго име, следваше нов свободен избор и така, докато не се изберяха десетимата. Системата смесваше елемента на случайност с личното отношение и до голяма степен елиминираше всякаква възможност за организирано пристрастие. Дьо Рокфор като маршал и сенешалът се включваха автоматично, което правеше дванайсет. Нужно бе мнозинство от две трети, за да се стигне до избор.

Дьо Рокфор наблюдаваше процедурата. Когато приключиха, изборът бе паднал върху четирима рицари, свещеник, чиновник, фермер, двама занаятчии и работник. Много от тях бяха негови съмишленици. Но проклетата случайност бе допуснала и неколцина, чиято вярност в най-добрия случай бе съмнителна.

Десетимата пристъпиха напред и се наредиха в полукръг.

— Вече имаме конклав — обяви Дьо Рокфор. — Консисторията се закрива. Да започваме.

Всички братя смъкнаха качулките си, с което се даваше знак, че дебатът започва. Конклавът не бе таен. Номинациите, обсъждането и гласуването се провеждаха пред цялото братство. Но уставът изискваше зрителите да не издават нито звук.

Дьо Рокфор и сенешалът заеха местата си сред останалите. Дьо Рокфор вече не бе председател — в конклава всички братя бяха равни. Един от дванайсетте, възрастен рицар с гъста сива брада, заяви:

— Нашият маршал, човекът, който пази ордена години наред, трябва да бъде следващият магистър. Призовавам го да участва в надпреварата.

Още двама изразиха съгласието си. С наличието на необходимите три гласа номинацията бе приета.

Един от занаятчиите, майстор на оръжия, направи крачка напред.

— Не съм съгласен с отношението към магистъра. Той бе добър човек, който обичаше ордена си. Не биваше да се издига възражение срещу него. Призовавам сенешала да участва в надпреварата.

Други двама кимнаха в съгласие. Дьо Рокфор седеше сковано. Бойното поле бе очертано. Битката можеше да започне.

Дебатите навлизаха във втория си час. Уставът не поставяше ограничения във времето, но изискваше всички присъстващи да стоят изправени, като идеята бе продължителността на процедурата да зависи и от издръжливостта на участниците. Все още не се бе стигнало до гласуване. Всеки един от дванайсетте братя разполагаше с това право, но никой не искаше да губи предимство — би било знак за слабост, — така че към гласуване се пристъпваше едва когато двете трети изглеждаха гарантирани.

— Не съм особено впечатлен от намеренията ви — обърна се към сенешала един от членовете на конклава. Беше свещеник.

— Нямах представа, че съм заявил някакви намерения.

— Смятате да продължите по стъпките на магистъра. По стъпките на миналото. Вярно ли е?

— Ще остана верен на обета си, както следва да останете и вие, братко.

— Обетът ми не споменава нищо за слабост — възрази свещеникът. — Не изисква бездействието ми в свят, който тъне в невежество.

— Векове наред браним знанието си. Защо искате да се променим?

Друг член на конклава пристъпи напред.

— Уморих се от лицемерието. Отвращава ме. Почти ни унищожиха от алчност и невежество. Време е да се разплатим.

— С каква цел? — попита сенешалът. — Какво ще спечелим?

— Справедливост — извика друг рицар и още няколко от членовете на конклава изразиха съгласието си.

Дьо Рокфор прецени, че е време да се включи.

— Евангелието гласи: „Нека този, който търси, не се спре в своето търсене, докато не намери. Когато намери, той ще се смути, и когато се смути, той ще се изуми от възхита и ще царства над всичко“.

Сенешалът се обърна към него.

— Тома също така е казал: „Ако вашите водачи заявяват, че царството е на небесата, птиците на небето ще са там преди вас. Ако кажат, че то е в морето, рибите на морето ще са там преди вас.“

— Няма да стигнем доникъде, ако следваме настоящия курс — заяви Дьо Рокфор. Доста глави закимаха в съгласие, но не бяха достатъчно, за да поиска гласуване.

Сенешалът се поколеба за миг, после се намеси.

— Нека ви попитам, маршале. Какъв е вашият план, ако ви изберем? Можете ли да ни кажете? Или и вие като Исус ще споделите тайните си само с онези, които са достойни за тях, и няма да позволите на лявата ръка да научи какво върши дясната?

Възможността да разкаже пред братството какви са намеренията му бе добре дошла.

— Исус също така е казал: „Нищо покрито няма да остане неразкрито.“

— Тогава какво искате да направим?

Дьо Рокфор огледа стаята, а очите му пробягваха от пода до галериите. Настъпил бе неговият миг.

— Спомнете си за Началото, когато хиляди братя положили клетва. Били са смели мъже, отвоювали Светите земи. В Хрониките се разказва за един гарнизон, който изгубил битка срещу сарацините. След нея на двеста от тези рицари било предложено да спасят живота си, като се откажат от Христа и приемат исляма. Всички до един предпочели да коленичат пред мюсюлманите и да загубят главите си. Ето такова е нашето наследство. Кръстоносните походи са били наше дело.

Направи пауза за по-голям ефект.

— И затова нашият петък, тринайсети октомври 1307 година — ден толкова позорен, толкова презрян, че западната цивилизация продължава да го свързва с лош късмет, — трудно може да бъде възприет. Хиляди наши братя били арестувани по фалшиви обвинения. Един ден били бедните рицари на Христа и на Храма на Соломон, олицетворение на всичко добро, готови да умрат за своята Църква, за папата, за Бога. На следващия ден били заклеймени като еретици. И по какво обвинение? Че заплювали кръста, разменяли неприлични целувки, провеждали тайни срещи, обожествявали котка, практикували содомия, почитали някаква брадата мъжка глава. — Той направи нова пауза. — Във всички тези твърдения нямало и зрънце истина, но въпреки това братята ни били измъчвани, като много от тях не издържали и признали лъжите. Сто и двайсет били изгорени на кладата.

Той отново направи пауза.

— Нашето наследство е срамно, а историята ни свързва единствено с подозрения.

— И какво искате да кажете на света? — попита с равен тон сенешалът.

— Истината.

— А защо хората ще ви повярват?

— Няма да имат друг избор.

— Как така?

— Разполагам с доказателства.

— Нима сте открили нашата Велика тайна?

Сенешалът го удряше по единственото слабо място, но Дьо Рокфор не можеше да си позволи да прояви слабост.

— Почти в ръцете ми е.

От галерията се дочуха ахвания. Лицето на сенешала остана безизразно.

— Твърдите, че сте открили нашите изгубени архиви след цели седем века. А открихте ли също така и съкровището ни, убягнало на Филип Хубави?

— То също е почти в ръцете ми.

— Смели думи, маршале.

Дьо Рокфор се втренчи в братята пред себе си.

— Търся вече цяло десетилетие. Следите се разчитат трудно, но скоро ще разполагам с доказателства, които светът не ще може да отрече. Дали мнението на хората ще се промени, е без значение. Победата ни ще е най-вече в доказателството, че братята ни не са били еретици. Напротив, всеки един от тях е бил светец.

Множеството избухна в ръкопляскания. Дьо Рокфор се възползва от този миг.

— Римокатолическата църква ни прогони, оклевети ни, че сме идолопоклонници, но самата тя почита собствените си идоли досущ като езичниците. — Той направи пауза, после продължи с по-висок глас: — Ще си върнем плащаницата.

Нови ръкопляскания. По-шумни, по-продължителни. Беше в разрез с устава, но това сякаш не правеше впечатление на никого.

— Църквата няма право над нашата плащаница — извиси се гласът на Дьо Рокфор над ръкоплясканията. — Нашият магистър Жак дьо Моле е бил изтезаван, бит и изгорен на кладата. Какво е било престъплението му? Че е бил верен слуга на своя Бог и на своя папа. Неговото наследство не е тяхно, а наше. Разполагаме със средствата да постигнем тази цел. Така и ще стане под моето предводителство.

Сенешалът подаде знамето на мъжа до себе си, пристъпи до Дьо Рокфор и изчака ръкоплясканията да утихнат.

— Ами онези, които не мислят като вас?

— „Който търси, намира, и на тогоз, който хлопа, ще се отвори.“

— Ами онези, които предпочетат да не го направят?

— Евангелието е съвсем ясно и в този случай. „Тежко на вас, на които влияят злите демони.“

— Вие сте опасен човек.

— Не, сенешале, вие сте нашата опасност. Включихте се в редиците ни късно, с плахо сърце. Нямате представа за потребностите ни, а само за това, от което вашият магистър смяташе, че се нуждаем. Отдал съм живота си на този орден. Никой друг освен вас не е подлагал способностите ми на съмнение. Винаги съм се придържал към идеала, че е по-добре да се пречупя, отколкото да се огъна.

Той се извърна от съперника си и направи знак към конклава.

— Достатъчно. Призовавам към гласуване.

Уставът налагаше дебатите да приключат.

— Аз ще гласувам първи — заяви Дьо Рокфор. — За себе си. Всички, които са съгласни, да кажат.

Наблюдаваше как останалите десетима обмислят решението си. По време на конфронтацията му със сенешала бяха запазили мълчание, но всеки един бе слушал напрегнато, което свидетелстваше за разбиране.

Очите на Дьо Рокфор обходиха групата и се впиха в онези, които смяташе за абсолютно верни.

Един. Трима. Четирима. Шест. Седем.

Разполагаше с необходимите две трети, но искаше още, затова изчака, преди да обяви победата си. Всички десет участници гласуваха за него. Залата избухна в одобрителни викове.

Някога щяха да го вдигнат на ръце и да го отнесат в параклиса, където да бъде отслужена литургия в негова чест. Щеше да последва празненство, един от редките мигове, в които орденът се отдаваше на веселие. Но тази практика не съществуваше вече. Вместо това мъжете започнаха да подвикват името му и братята, които иначе съществуваха в свят, лишен от емоции, изразиха одобрението си с ръкопляскане. Една дума отекна в залата. Beauseant. Бъди благословен.

Докато братята се молеха, той се обърна към сенешала, който все още стоеше до него. Очите им се срещнаха. Погледът на Рокфор ясно показваше, че избраният от магистъра наследник не само е изгубил битката, но вече се намира в смъртна опасност.

22

Рен-льо-Шато, 21:30 ч.

Стефани обикаляше къщата на мъртвия си съпруг. Подредена бе в стил, типичен за региона. Солиден дървен под, греди на тавана, каменна камина, проста мебелировка от чам. Не бе особено просторна, но все пак достатъчно голяма, с две спални, кабинет, баня, кухня и работилница. Ларс бе обожавал да обработва дървото и тя забеляза, че всичките му стругове, длета и секачи все още бяха тук, всеки инструмент закачен на специалната дъска и посипан с тънък слой прах. Притежаваше талант за струговане. Тя още пазеше купи, кутии и свещници, които бе измайсторил.

През целия им брак бе идвала тук само няколко пъти. С Марк живееха във Вашингтон, после в Атланта. Ларс живееше предимно в Европа, а последните десет години бе прекарал в Рен. Двамата не нарушаваха личното си пространство без разрешение. Макар да имаха разногласия по много въпроси, винаги бяха любезни един към друг. Може би дори прекалено, често си бе мислила тя.

Винаги бе смятала, че Ларс е купил къщата с хонорара от първата си книга, но сега вече знаеше, че Хенрик Торвалдсен му е помогнал. Което бе типично за Ларс. Беше небрежен към парите, харчеше всичко спечелено за пътешествия и за маниакалните си интереси, оставяйки задачата по плащането на семейните сметки изцяло на нея. Едва наскоро бе изплатила заема, изтеглен, за да финансира следването на Марк в колежа и университета. Синът й на няколко пъти бе предлагал да прехвърли заема на собствено име, особено след като се отчуждиха, но тя винаги бе отказвала. Задължение на родителя е да осигури образованието на детето си и тя го приемаше сериозно. Може би твърде сериозно.

С Ларс не бяха разговаряли изобщо в месеците преди смъртта му. Последната им среща бе неприятна — поредната разправия за пари, отговорности, семейни задължения. Вчерашният й опит да го защити пред Хенрик Торвалдсен бе прозвучал твърде неубедително, но нямаше представа, че някой е бил запознат със семейните й проблеми. Очевидно обаче Торвалдсен е бил наясно. Може би са били близки с Ларс. За съжаление никога нямаше да разбере. Това бе най-ужасното при самоубийството — слагайки край на агонията си, само удължаваш терзанията на останалите след теб. Толкова й се искаше да се отърве от болезненото чувство, загнездило се в стомаха й. Болката от провала, както го бе описал някакъв писател. Напълно бе съгласна с определението. Завърши обиколката, влезе в кабинета и седна срещу Малоун, който още след вечерята бе започнал да чете дневника на Ларс.

— Съпругът ти е бил педантичен изследовател — отбеляза той.

— Голяма част от текста е твърде загадъчна. Точно като него самия.

Той като че ли долови раздразнението й.

— Искаш ли да ми обясниш защо се чувстваш виновна за самоубийството му?

Тя реши да допусне това вмешателство. Имаше потребност да говори.

— Не се чувствам виновна. Просто съм част от него. И двамата бяхме горди. И упорити. Аз работех в Министерството на правосъдието, Марк беше пораснал, носеха се слухове, че ще ми поверят цял отдел, така че се бях съсредоточила върху това, което смятах за важно. Ларс от своя страна — също. За съжаление нито единият от нас не оценяваше другия.

— Сега е лесно да го забележиш, след толкова години. Навремето е било невъзможно да го осъзнаеш.

— Точно в това е проблемът, Котън. Аз съм тук. А той не. — Чувстваше се неловко да говори за себе си, но някои неща трябваше да се изрекат. — Ларс беше талантлив писател и добър изследовател. Колко интересно всъщност е всичко, което ти разказах за Сониер и за градчето! Ако му бях обърнала повече внимание, докато беше жив, може би още щеше да е тук. — Тя се поколеба. — Беше толкова спокоен човек. Никога не повишаваше тон. Никога не е изричал грубост. Неговото оръжие беше мълчанието. Можеше да мълчи по цели седмици. Така ме вбесяваше.

— Виж това го разбирам. — Той се усмихна.

— Знам. Избухливият ми нрав. Ларс също не можеше да го понася. Накрая решихме, че ще е най-добре той да си живее неговия живот, а аз — моя. И двамата не искахме развод.

— Което говори много за мнението му за теб. Дълбоко в сърцето му.

— Аз не го разбрах така. Виждах само, че Марк се разкъсва. Беше привлечен към Ларс. Емоциите не са голямата ми сила. С Ларс не беше така. А и Марк беше наследил религиозното любопитство на баща си. Имаха много общо помежду си. Синът ми избра баща си вместо мен, но аз окуражих този избор. Торвалдсен беше прав. За човек, който е толкова внимателен в работата си, бях напълно неспособна да се справя със собствения си живот. Преди смъртта му не бях разговаряла с Марк цели три години. — Болката от тази истина разкъсваше душата й. — Можеш ли да си представиш, Котън? Не бях разменила нито дума със сина си в продължение на три години.

— Каква бе причината за разрива?

— Той взе страната на баща си, така че аз тръгнах по моя път, а те — по своя. Марк живееше във Франция. Аз останах в Америка. След известно време привикнах да не усещам отсъствието му. Не допускай това да се случи с теб и Гари. Направи всичко необходимо, за да не го допуснеш.

— Аз само се преместих на шест хиляди и петстотин километра.

— Но синът ти те обожава. Тези километри са без значение.

— Много съм се питал дали постъпих правилно.

— Трябва да живееш своя живот, Котън. По твоя начин. Синът ти явно уважава това, макар да е толкова млад. Моят бе много по-голям и много по-суров към мен.

Той погледна часовника си.

— Слънцето залезе преди двайсет минути. Почти е време.

— Кога забеляза, че ни следят?

— Точно след като пристигнахме. Двама. Приличат на онези от катедралата. Проследиха ни до гробището, после из целия град. И в момента са отвън.

— Няма ли опасност да влязат?

Той поклати глава.

— Изпратили са ги само да наблюдават.

— Сега разбирам защо напусна. Заради постоянното напрежение. Тежко е. Прав беше тогава в Копенхаген. Не ставам за оперативен агент.

— За мен проблемите тръгнаха, когато започнах да изпитвам удоволствие от адреналина. Именно това ще те убие.

— Всички водим относително безопасно съществувание. Но когато има хора, които следят всяка твоя крачка и са решени да те убият? Разбирам какво струва това. Накрая просто трябва да избягаш.

— Обучението помага срещу страха. Научаваш се как да се справяш с чувството на несигурност. Но теб не са те обучавали. — Той се усмихна. — Теб просто са те назначили за началник.

— Надявам се, разбираш, че нямах никакво намерение да те замесвам.

— Доста красноречиво ми го изтъкна.

— Но се радвам, че си тук.

— За нищо на света не бих пропуснал забавлението.

Тя се усмихна.

— Ти беше най-добрият агент, който съм имала.

— Просто имах най-голям късмет. И достатъчно съобразителност, за да сложа край.

— Петер Хансен и Ърнст Сковил са били убити. — Тя направи пауза и най-после изрече това, което бе започнала да възприема като факт. — Вероятно и Ларс. Мъжът от катедралата държеше да го разбера. Искаше да ми предаде някакво послание.

— Доста сериозен логически скок.

— Знам. Нямам доказателства. Но имам предчувствие и съм се научила да вярвам на инстинктите си. Все пак, както казвах и на теб навремето, не обичам да правя заключения въз основата на предположения. Трябват ни факти. Всичко е ужасно странно.

— На мен ли го казваш? Рицари тамплиери. Тайни, изписани върху надгробни камъни. Свещеници, открили изгубени съкровища.

Тя хвърли поглед към снимката на Марк върху една от масичките. Бе направена няколко месеца преди смъртта му. Ларс прозираше във всяка черта на младежа. Същата трапчинка на брадичката, същите светли очи и смугла кожа. Защо бе допуснала нещата да се влошат толкова много?

— Странно, че тази снимка е тук — отбеляза Малоун, забелязвайки интереса й.

— Аз я сложих последния път, когато идвах. Преди пет години. Точно след лавината. — Трудно бе да повярва, че единственото й дете бе мъртво от пет години. Децата не бива да умират с мисълта, че родителите им не са ги обичали. За разлика от отчуждения й съпруг, който имаше гроб, Марк лежеше погребан под тонове пиренейски сняг четирийсет и пет километра на юг. — Трябва да доведа това до край — промърмори тя към снимката с пресекващ глас.

— Не съм съвсем сигурен какво точно е то.

Тя също не беше. Малоун посочи дневника.

— Поне знаем къде в Авиньон да намерим Кларидън, както ни инструктира писмото до Ърнст Сковил. Казва се Ройс Кларидън. Споменат е в дневника. Има и адрес. С Ларс са били приятели.

— Чудех се кога ще забележиш.

— Нещо друго да съм изпуснал?

— Трудно е да се прецени кое е важно. Доста неща има вътре.

— Трябва да престанеш да ме лъжеш.

Тя отдавна чакаше да я смъмрят.

— Знам.

— Не мога да ти помогна, ако криеш разни неща.

Беше й ясно.

— Ами липсващите страници, изпратени на Сковил? Има ли нещо важно в тях?

— Ти ми кажи. — Той й подаде осемте страници.

Тя прецени, че малко умствено напрежение ще я разсее от мислите за Ларс и Марк, и набързо прегледа изписаните на ръка редове. Повечето от изреченията бяха напълно безсмислени, но някои фрази я удариха право в сърцето.

Сониер очевидно е обичал любовницата си. Дошла да работи при него, когото семейството й се преместило в Рен. Баща й и брат й били майстори занаятчии, а майка й поддържала енорийския дом. Това било през 1892-ра, година след като Сониер попаднал на находката. Когато семейството й напуснало Рен, тя останала със Сониер чак до смъртта му, двайсет години по-късно. В някакъв момент той прехвърлил всичко, което притежавал, на нейно име, което говори за безрезервното доверие, което изпитвал към нея. Била му напълно предана, пазила тайните му в продължение на 36 години след смъртта му. Завиждам на Сониер. Познавал е безусловната женска любов и й отвръщал със същото безусловно доверие и уважение. По всичко личи, че бил човек, на когото трудно можело да се угоди, който се стремял да постигне нещо, с което да бъде запомнен. Бляскавото му творение — църквата „Мария Магдалина“ — явно е неговото наследство. Няма данни любовницата му някога да е изразявала несъгласие с делата му. По всички сведения била всеотдайна жена, която подкрепяла благодетеля си във всичко. Със сигурност са имали недоразумения, но в крайна сметка тя останала до Сониер до деня на смъртта му, а и след това, почти четири десетилетия. За предаността може много да се говори. Един мъж ще извърши чудеса, когато жената, която обича, го подкрепя, дори и да смята, че интересите му са абсурдни. Със сигурност любовницата на Сониер неведнъж е клатела глава по повод нелепите му приумици. Вила „Витания“ и кулата „Магдала“ например са били абсурдни за времето си. Но тя не допуснала нищо да охлади неговия плам. Обичала го достатъчно, за да му позволи да бъде такъв, какъвто искал да бъде. Това виждат и днес хилядите посетители, които идват в Рен всяка година. Ето това е наследството на Сониер. А нейното е, че неговото все още съществува.

— Защо ми даде да го прочета? — попита тя Малоун, когато свърши.

— Мисля, че имаше нужда.

Откъде се бяха появили всички тези призраци? Рен-льо-Шато може би не криеше никакво съкровище, но тук имаше демони, които бяха твърдо решени да я измъчват.

— Когато получих дневника по пощата и го прочетох, осъзнах, че не съм била справедлива нито към Ларс, нито към Марк. Вярвали са в онова, което са търсели, точно както аз вярвах в работата си. Марк казваше, че винаги съм настроена негативно. — Тя млъкна за миг, надявайки се духовете им да я слушат. — Когато видях дневника отново, разбрах, че съм грешала. Каквото и да е търсел Ларс, било е важно за него, така че трябваше да е важно и за мен. Всъщност затова дойдох, Котън. Дължа им го. — Тя го погледна с уморени очи. — Бог знае, че им го дължа. Но и през ум не ми минаваше, че залогът е толкова висок.

Той отново погледна часовника си, а после тъмните прозорци.

— Време е да разберем точно колко висок. Ще се оправиш ли сама?

Тя се стегна и кимна.

— Ще гледам да ангажирам вниманието на моя преследвач. Ти се погрижи за другия.

23

Малоун излезе от къщата през предната врата, без да прави опит да се крие. Двамата мъже, които бе забелязал по-рано, бяха заели позиция в далечния край на улицата, зад един ъгъл близо до кметството, откъдето можеха да наблюдават къщата на Ларс Нел. Проблемът бе, че за да го последват, щеше да се наложи да се върнат по същата безлюдна улица. Аматьори. Професионалистите биха се разделили. По един във всеки край на улицата, готови да тръгнат във всяка посока. Точно както и в Роскилде, това заключение намали напрежението му. Все пак остана нащрек, с изострени сетива, питайки се кой ли се интересува толкова от действията на Стефани.

Възможно ли бе наистина да са съвременните рицари тамплиери?

В къщата тъгата на Стефани го бе накарала да се замисли за Гари. Смъртта на дете му се струваше немислима. Не можеше дори да си представи скръбта й. Може би след пенсионирането трябваше да остане в Джорджия, но Гари не искаше и да чуе. Не се тревожи за мен, беше казал синът му. Ще идвам да те виждам. Беше само на четиринайсет, но разсъждаваше трезво. И все пак, решението му го измъчваше, особено сега, когато отново рискуваше главата си за чужда кауза. Собственият му баща обаче бе същият — бе загинал, когато подводницата под негово командване потъна в Северния Атлантик по време на учения. Тогава Малоун бе на десет години и помнеше, че майка му понесе тежко загубата. По време на възпоменателната служба тя дори бе отказала сгънатия флаг, предложен й от почетния гвардеец. Но той го бе приел и оттогава насам вързопът в червено, бяло и синьо бе останал у него. Тъй като нямаше гроб, който да посещава, флагът бе единственият физически спомен за бащата, когото почти не познаваше.

Стигна края на улицата. Нямаше нужда да поглежда назад, за да види, че единият от мъжете го следва, а другият е останал пред къщата заради Стефани.

Свърна наляво и се отправи към дома на Сониер. Рен очевидно не бе град на нощния живот. От двете страни на улицата се виждаха само залостени порти и затворени капаци на прозорците. Ресторантът, книжарницата и будките бяха затворени. Мракът обвиваше уличката в гъсти сенки. Вятърът шушнеше зад стените като страдаща душа. Сцената бе като от произведение на Дюма, сякаш животът тук говореше само шепнешком.

Бавно тръгна нагоре по склона към църквата. Вила „Витания“ и домът на свещеника бяха плътно затворени, а градината зад тях — осветена от полускритата от препускащите облаци луна.

Портата на църковния двор беше отворена, както бе казала Стефани. Той тръгна право към нея с пълното съзнание, че преследвачът му ще направи същото. Влезе и възползвайки се от сгъстяващия се мрак, се скри зад огромен бряст. Надзърна иззад него и видя, че преследвачът му влиза в гробището със забързана крачка. Когато подмина дървото, Малоун изскочи и заби юмрук в корема му. С облекчение усети липсата на бронежилетка. Нанесе още един удар в челюстта, запращайки преследвача си на земята, след което рязко го дръпна нагоре.

Мъжът бе по-млад, набит, мускулест и гладко избръснат, с късо подстригана светла коса. Гледаше замаяно, докато Малоун го опипа набързо, за да открие издутината от оръжието. Пъхна ръка под сакото му и измъкна пистолета. „Берета Бобкат“. Италианско производство. Малък, полуавтоматичен, предназначен за защита в краен случай. Някога и той бе носил такъв. Опря дулото във врата на мъжа и го притисна плътно в дървото.

— Името на работодателя ви, моля.

Никакъв отговор.

— Разбирате ли английски?

Мъжът поклати глава, продължавайки шумно да си поема въздух и да се мъчи да се съвземе.

— Щом разбрахте въпроса ми, разбирате ли и това? — Той вдигна пистолета.

Лекото вдървяване подсказа, че мъжът схваща посланието.

— Работодателят ви?

Изсвистя изстрел и в дънера на дървото, току над главите им, се заби куршум. Малоун се извърна и зърна силует с пушка в ръка на около трийсетина метра от тях.

Последва нов изстрел и нов куршум, който отскочи от земята на сантиметри от крака му. Той пусна жертвата си и преследвачът му изхвърча през портата на оградата.

Но сега стрелецът представляваше по-сериозният проблем.

Видя фигурата да се отдалечава. Почувства прилив на нови сили. С пистолет в ръка, той хукна от гробището и затича към тясната алея между вила „Витания“ и църквата. Помнеше обстановката. Градината лежеше отзад, заобиколена от повдигната тераса, която се извиваше под формата на буквата П в посока към кула „Магдала“.

Влезе в градината и видя фигурата да тича през терасата. Единственият път нагоре бе по каменно стълбище. Той се втурна към него, вземайки по три стъпала наведнъж. Редкият въздух на върха проряза дробовете му, а силният вятър го заблъска, забавяйки крачката му.

Видя как нападателят му се отправя право към кула „Магдала“. Замисли се дали да не се опита да стреля, но внезапният порив на вятъра го блъсна отпред, сякаш го предупреждаваше да не го прави. Питаше се накъде ли се е отправил нападателят. Надолу нямаше други стълби, а и „Магдала“ със сигурност бе заключена за през нощта. От лявата му страна имаше перила от ковано желязо, зад които бяха дърветата и триметрова пропаст към градината. От дясната му страна, зад ниска каменна стена, бе пропастта, дълбока петстотин метра. В даден момент щеше да се сблъска лице в лице с неизвестния преследвач.

Заобиколи терасата, мина покрай парника и видя мъжа да влиза в кула „Магдала“.

Спря се.

Не бе очаквал такъв развой.

Спомни си казаното от Стефани за геометрията на сградата. Около девет квадратни метра с кръгла куличка, в която се виеше вътрешна стълба към назъбения с бойници покрив. Някога Сониер съхранявал личната си библиотека там.

Реши, че няма избор. Притича до вратата, видя, че е открехната, и застана от едната й страна. Ритна тежката дървена плоскост навътре и зачака изстрела.

Не се чу нищо.

Рискува да надникне и видя, че стаята е празна. Прозорци заемаха две от стените. Нямаше мебели, нито книги. Само голи дървени рафтове и две тапицирани скамейки.

Тухлената камина тъмнееше в ъгъла. Тогава се сети. На покрива.

Приближи каменното стълбище. Стъпалата бяха тесни и къси. Заизкачва се, стигна някаква стоманена врата и се опита да я отвори. Тя не помръдна. Натисна по-силно. Вратата беше заключена от външната страна. Долната порта шумно се затръшна. Той се спусна по стълбите и откри, че единственият му изход вече също е заключен отвън. Пристъпи към двата залостени прозореца, които гледаха към градината, и видя как черната фигура скача от терасата, сграбчва един дебел клон и се спуска на земята с учудваща пъргавина. После изтича между дърветата и се насочи към паркинга, на около двайсет и пет метра, където той по-рано бе оставил пежото.

Направи крачка назад и изстреля три куршума в лявата половина на двойните прозорци. Оловното стъкло се напука, после се свлече на земята. Той се втурна напред, използвайки пистолета, за да разчисти парчетата. Скочи върху скамейката под перваза и се промъкна през отвора. До земята нямаше и два метра. Скочи и се затича към паркинга.

Излизайки от градината, чу рева на двигател и видя черния силует върху мотоциклет. Шофьорът обърна мотора и пренебрегвайки единствената улица, която извеждаше от паркинга, се понесе с грохот надолу по една от страничните алеи към къщите.

Малоун незабавно реши да използва компактността на селцето в своя полза и хукна наляво. Втурна се по една къса алея и зави по главната улица. Наклонът надолу помагаше на движението му. Чу моторът да приближава от дясната му страна. Това щеше да е единствената му възможност, така че вдигна пистолета и забави крачка.

Щом мотоциклетистът се показа, той стреля два пъти. Единият куршум пропусна целта, но другият уцели рамката сред облак искри и рикошира.

Тук-там започнаха да се появяват светлини. Изстрелите явно не бяха обичайно явление тук. Пъхна пистолета под сакото си, отстъпи в друга уличка и тръгна обратно към къщата на Ларс Нел. Зад гърба си чуваше гласове. Наизлизаха хора да видят какво става. След няколко минути щеше да е в безопасност. Съмняваше се другите двама все още да са наоколо, а и да бяха, това едва ли щеше да представлява проблем.

Но нещо го глождеше.

Беше му хрумнало съвсем смътно, когато видя фигурата да скача от терасата и да побягва. Имаше нещо странно в движенията й.

Не беше сигурен, но мислеше, че нападателят му беше жена.

24

Абатство „Де Фонтен“, 22:00 ч.

Сенешалът откри Джефри. Търсеше го още откакто разпуснаха конклава и накрая научи, че се е оттеглил в един от по-малките параклиси в северното крило зад библиотеката.

Влезе в помещението, осветено единствено от свещи, и видя Джефри, легнал на пода. Братята често полагаха тялото си пред божия олтар по този начин. По време на церемонията на посвещението това действие показваше смирение, демонстрираше незначителността им пред небето, а по-нататъшното му използване бе един вид напомняне.

— Трябва да поговорим — каза той тихо.

Младият му помощник остана неподвижен няколко секунди, после бавно се изправи на колене, прекръсти се и стана.

— Разкажи ми съвсем точно какво планирахте с магистъра. — Не беше в настроение за преструвки и за щастие Джефри имаше по-спокоен вид, отколкото по-рано в Залата на предците.

— Искаше да е сигурен, че двата пакета ще бъдат изпратени по пощата.

— А спомена ли защо?

— Защо да споменава? Та той бе магистър. Аз съм обикновен брат.

— Вероятно е имал достатъчно доверие в теб, щом е поискал помощта ти.

— Каза, че това ще ви бъде неприятно.

— Не съм толкова дребнав. — Долавяше, че помощникът му не споделя всичко. — Разкажи ми.

— Не мога.

— Защо?

— Магистърът ме инструктира да отговоря на въпросите за пратките. Но не бива да казвам нищо повече, докато не се случи още нещо.

— Джефри, какво друго трябва да се случи? Дьо Рокфор пое водачеството. На практика с теб сме сами. Братята се съюзяват с Дьо Рокфор. Какво още трябва да стане?

— Не съм аз този, който преценява.

— Дьо Рокфор няма да успее без Великата тайна. Сам чу реакциите по време на конклава. Братята ще го изоставят, ако не успее да я открие. Обсъждахте ли го с магистъра? Знаеше ли нещо повече от това, което споделяше с мен?

Джефри мълчеше и сенешалът внезапно осъзна, че помощникът му е надарен със зрялост, каквато не бе забелязал у него по-рано.

— Срамувам се да призная, но магистърът ме бе предупредил, че маршалът ще ви победи на конклава.

— Какво друго ти каза?

— Нищо, което да мога да разкрия на този етап.

Тази уклончивост го дразнеше.

— Магистърът ни бе изключително интелигентен човек. Както сам казваш, предвидил е какво ще се случи. Явно е мислил доста напред в бъдещето, щом те е направил свой оракул. Кажи ми, какво се очаква да сторя? — Не успя да прикрие молбата в гласа си.

— Поръча ми да ви отговоря на този въпрос с думите на Исус: „Който не може да се откаже от майка си и баща си, както Аз правя, не може да Ми е ученик“.

Думите бяха от Евангелието на Тома. Но какво ли означаваха в този контекст? Сети се за друго, писано от Тома. „И който не обича майка си и баща си, както Аз правя, не може да е Мой ученик.“

— Искаше освен това да ви напомня думите на Исус: „Нека този, който търси, не се спре в своето търсене, докато не намери…“.

— „Когато намери, той ще се смути и когато се смути, той ще се изуми от възхита и ще царства над всичко“ — довърши той припряно. — Нима всичко, което е казал, е под формата на гатанки?

Джефри отново не отговори. Младият мъж бе с много по-нисък ранг от сенешала, пътят му към познанието тепърва започваше. Членуването в ордена представляваше плавен напредък към пълния гностицизъм, който обикновено отнемаше три години. Джефри бе дошъл в манастира едва преди осемнайсет месеца от дом на йезуитите в Нормандия. Бе изоставен там още като дете и бе отгледан от монасите. Магистърът веднага го бе забелязал и бе изискал включването му в административния персонал. Сенешалът се бе учудил на това прибързано решение, но старецът се бе усмихнал и бе казал: „Така постъпих и с теб.“

Сложи ръка върху рамото на помощника си.

— Щом магистърът е разчитал на помощта ти, явно е имал високо мнение за способностите ти.

Върху бледото лице се изписа решително изражение.

— Няма да го разочаровам.

Братята поемаха различни пътища. Някои се насочваха към администрацията. Други ставаха занаятчии. Трети се трудеха като майстори и фермери, така че абатството да е независимо от външния свят. Някои се посвещаваха изцяло на религията. Само около една трета ставаха рицари. Джефри бе предопределен да стане рицар през следващите пет години, в зависимост от постигнатия напредък. Вече бе изкарал чиракуването и бе завършил необходимото елементарно обучение. Сега му предстоеше едногодишно изучаване на Светото писание, преди да положи първата си клетва за вярност. Колко жалко, помисли си сенешалът, че може би ще загуби всичко, за което се е трудил.

— Сенешале, ами Великата тайна? Действително ли може да бъде открита, както твърди маршалът?

— Това е единственото ни спасение. Дьо Рокфор не я е намерил, но вероятно смята, че знаем нещо. А така ли е?

— Магистърът говореше за това. — Джефри изстреля думите с явно неудоволствие.

Сенешалът зачака да чуе още нещо.

— Каза ми, че мъжът на име Ларс Нел бил най-близо до откритието. Каза, че пътят на Нел бил правилният. — Бледото лице на Джефри бе изкривено от вълнение.

С магистъра неведнъж бяха обсъждали Великата тайна. Тя съществувала от древността, много преди 1307 г., но след чистката я укрили, за да лишат Филип IV от богатството и мъдростта на тамплиерите. В месеците преди 13 октомври Жак дьо Моле успял да скрие всичко ценно за ордена. За съжаление никъде не било записано местоположението на тайната, а впоследствие Черната смърт изтребила всяка душа, която знаела нещо. Единствената следа се съдържаше в един текст от Хрониките от 4 юни 1307 г. Къде е най-доброто място да скриеш камъче? Следващите магистри се бяха опитвали да отговорят на този въпрос и бяха търсили упорито, докато всякакво усилие не бе започнало да изглежда безсмислено. Но едва през XIX век на бял свят бяха излезли нови следи — не от ордена, а от двама енорийски свещеници в Рен-льо-Шато. Абат Антоан Бигу и Беранже Сониер. Сенешалът знаеше, че Ларс Нел бе възкресил тяхната невероятна история и бе написал книга по темата през седемдесетте години на XX век, която разказваше на света за малкото френско селце и предполагаемата му древна тайна. А сега научаваше, че той бил най-близо до откритието и че пътят му бил правилният. Направо не можеше да повярва. Канеше се да разпитва още, но се чуха стъпки. Обърна се точно когато четирима рицари, които познаваше, нахълтаха в стаята. Следваше ги Дьо Рокфор, вече облечен в бялото расо на магистър.

— Заговорничите ли, сенешале? — попита Дьо Рокфор със светнали очи.

— Вече не. — Зачуди се кому ли бе нужна подобна демонстрация на сила. — Публика ли ви трябва?

— Тук сме за твое добро. Макар да се надявам да свършим всичко цивилизовано. Арестуван си.

— По какво обвинение?

— Нарушаване на клетвата.

— Смяташ ли да ми обясниш?

— Пред подходящата аудитория. Тези братя ще те придружат до спалнята ти, където ще останеш през нощта. Утре ще намеря по-подходящо помещение за целта. Тогава заместникът ти ще иска да заеме стаята си.

— Колко мило от твоя страна.

— И аз така мисля. Но ти се радвай. Някога щяха да те настанят в килия за каещи се.

Чувал бе за такива килии. Бяха толкова тесни, че затворникът можеше само да стои приклекнал, а липсата на храна и вода усилваха мъчението.

— Смяташ да възстановиш използването на килията?

Видя, че предизвикателството подразни Дьо Рокфор, но французинът само се подсмихна. Този демон рядко се отпускаше дотам, че да си позволи истинска усмивка.

— Моите последователи, за разлика от твоите, са верни на клетвата си. Няма да има нужда от подобни мерки.

— Почти ти вярвам.

— Виждаш ли, точно това безочие бе причината да те предизвикам. Тези от нас, които са обучени в дисциплина и набожност, никога не биха говорили по този непочтителен начин.

— Нима да отречеш дължимото на нашия магистър е проява на почтителност?

— Това бе цената, която той плати за своята арогантност.

— Бил е възпитан точно като теб.

— Което показва, че и ние грешим.

Увъртанията на Дьо Рокфор го дразнеха, така че той се овладя и заяви:

— Настоявам на правото си на съд.

— Ще го получиш. Междувременно ще бъдеш затворен.

Дьо Рокфор направи знак с ръка. Четиримата братя пристъпиха напред и макар да изпитваше страх, сенешалът предпочете да запази достойнство и да тръгне с тях.

Излезе от параклиса, заобиколен от охраната, но на прага се спря за миг и се обърна назад, за да хвърли последен поглед към Джефри. Младият мъж бе останал безмълвен по време на размяната на реплики между него и Дьо Рокфор. Новият магистър проявяваше типичното си пренебрежение към толкова млад брат. Щяха да изминат доста години, преди Джефри да представлява някаква опасност.

Но сенешалът не бе съвсем сигурен в това.

Никаква сянка от страх, срам или опасения не помрачаваше лицето на Джефри.

Изражението му излъчваше непоколебима решителност.

25

Рен-льо-Шато, събота, 24 юни, 9:30 ч.

Малоун отвори вратата на пежото. Стефани вече беше в колата.

— Видя ли някого? — попита тя.

— Снощните ни двама приятели са се върнали. Издръжливи копелета.

— Някаква следа от момичето с мотоциклета?

Беше споделил подозренията си с нея.

— Не бих го очаквал.

— Къде са онези две приятелчета?

— В едно червено рено на другия край, зад водната кула. Не се обръщай. Да не ги подплашим.

Той нагласи страничното огледало, така че да вижда реното. Няколко туристически автобуса и десетина коли вече бяха изпълнили песъчливия паркинг. От ясното време от предния ден нямаше и следа и небето бе покрито с кафеникави дъждовни облаци. Щеше да вали, и то скоро. Тръгваха за Авиньон, на около сто и петдесет километра, за да открият Ройс Кларидън. Малоун вече бе направил справка с картата и бе избрал най-подходящия маршрут за измъкване от преследвачи.

Запали колата и двамата бавно излязоха от селото. Когато отминаха градската порта и поеха по виещия се надолу път, той забеляза, че реното пази дискретна дистанция.

— Как смяташ да се отървем от тях?

— По старомодния начин — усмихна се той.

— Винаги планираш поне една крачка напред, а?

— Един човек, за когото работех навремето, ме научи.

Откриха магистрала D118 и се отправиха на север. Според картата разстоянието до магистрала А61 беше трийсет и пет километра. Това беше платената магистрала южно от Каркасон, която водеше на североизток към Авиньон. На около десет километра напред, при Лиму, пътят се разделяше на две, като единият пресичаше река Од и влизаше в Лиму, а другият продължаваше на север. Реши, че това е шансът му. Заваля дъжд. Отначало слабо, после все по-силно.

Включи предните и задните чистачки. Шосето и в двете посоки бе пусто. Явно съботната утрин бе задържала хората по домовете им.

Със запалени фарове за мъгла реното се движеше с неговата скорост, а после започна да ускорява. Малоун видя в задното стъкло как задминава колата точно зад него, след това набира скорост и се изравнява с пежото в лентата за насрещно движение.

Прозорецът на спътника на шофьора се смъкна и оттам се показа дулото на пистолет.

— Дръж се — каза Малоун на Стефани.

Настъпи газта и взе завоя твърде рязко. Реното изгуби скорост и остана зад тях.

— Май има промяна в плановете. Сенките ни са станали агресивни. Защо не легнеш между седалките?

— Голямо момиче съм. Просто карай.

Той взе още един завой и реното започна да скъсява разстоянието помежду им.

С мъка задържаше гумите върху настилката на шосето. Асфалтът бе покрит от плътна пелена изпарения и с всяка изминала минута ставаше все по-хлъзгав. Нямаше жълта маркировка, а ръбът на асфалта бе частично скрит от локви, върху които колата лесно можеше да поднесе.

Един куршум удари и напука задното стъкло, без да го разтроши, но той се съмняваше, че ще понесе още един удар. Започна да кара на зигзаг, като само предполагаше докъде стига асфалтът от двете му страни. Забеляза приближаваща в насрещната лента кола и се прибра в своята.

— Можеш ли да стреляш с пистолет? — попита той, без да откъсва очи от пътя.

— Къде е?

— Под седалката. Взех го от онзи тип снощи. Пълнителят е непокътнат. Гледай да не стреляш напразно. Трябва малко да се отдалечим от тези типове.

Тя намери пистолета и смъкна стъклото на прозореца. Видя я как протяга ръка, прицелва се назад и изстрелва пет куршума.

Изстрелите постигнаха желания ефект. Реното изостана, но не се отказа от преследването. Той взе поредния завой, без да поднесе, действайки със спирачката и газта, както го бяха обучавали преди много години. Достатъчно бе играл ролята на лисицата.

Направи рязък завой към лентата в южна посока и удари спирачките. Гумите залепнаха върху влажния асфалт с остро изсвистяване. Реното прелетя покрай тях в съседната лента. Той отпусна спирачката, премина на втора и натисна педала на газта до край. Гумите се превъртяха, след това изстреляха колата напред. Смени на пета.

Реното вече беше пред него. Подаде още газ. Деветдесет и пет. Сто и пет. Сто и петнайсет километра в час. Гонитбата го зареждаше с адреналин. От доста време не бе участвал в подобен екшън. Изви волана към съседната лента и се изравни с реното. И двете коли се движеха със сто и двайсет километра в час по сравнително равен отрязък от пътя. Внезапно превалиха нисък хълм и се вдигнаха над асфалта, а гумите издадоха силен плясък, когато каучукът докосна мократа повърхност на пътя. Тялото му се изви нагоре, после рязко надолу, разтърсвайки мозъка му. Коланът го задържа на седалката.

— Забавно е — обади се Стефани.

Отляво и отдясно се простираха зелени поля — море от лавандула, аспержи и лози. Реното се изравни с него с рев. Хвърли още един поглед надясно. Един от късо подстриганите мъже тъкмо се провираше през страничния прозорец, за да се извие над покрива на колата за по-добър прицел.

— Стреляй в гумите — нареди Малоун на Стефани.

Тя тъкмо се накани да стреля, когато Малоун забеляза пред тях камион, изпълнил изцяло лентата, по която реното се движеше на север. Достатъчно бе пътувал из двулентовите главни пътища на Европа, за да знае, че за разлика от Америка, където камионите хвърчаха с безразсъдна скорост, тук те пълзяха като охлюви. Надявал се бе да засекат някой от тях по-близо до Лиму, но човек трябва да се възползва от шанса, когато му го поднесат. Камионът бе на по-малко от двеста метра разстояние. Всеки момент щяха да го връхлетят и за щастие неговата лента бе чиста.

— Чакай — извика той. — Продължи да кара успоредно, без да дава възможност на реното да се измъкне. Шофьорът трябваше да набие спирачки или да се удари в камиона, или пък да извие в откритото поле. Надяваше се камионът да не излезе от лентата, иначе той самият нямаше да има друг избор, освен да разчита на някоя нива. Шофьорът на реното явно осъзна вариантите, защото изви волана и излезе от асфалта.

Малоун профуча край камиона по празната лента за насрещното движение. Един поглед в огледалото потвърди, че реното е затънало в жълтеникавата кал.

Той се върна в правилната лента, пое си дъх, но запази скоростта и в крайна сметка изостави главния път при Лиму, както бе планирал.

Пристигнаха в Авиньон малко след единайсет. Дъждът бе спрял и ярката слънчева светлина заливаше гористата местност, а меките хълмове блестяха в зелено и златно като страница от стар ръкопис. Средновековна стена с кулички опасваше града, служил за столица на християнския свят в продължение на близо сто години. Малоун умело провря пежото през лабиринта от тесни улички до един подземен паркинг.

Изкачиха стълбите до приземното ниво и излязоха навън. Малоун бе поразен от църквите в римски стил, обградени от облени в слънце сгради, с покриви и стени с цвета на мръсен пясък. Атмосферата определено беше италианска. Тъй като бе краят на седмицата, туристите бяха придошли с хиляди, а пъстрите навеси и чинарите по площад „Л’Орлож“ криеха в сенките си шумни тълпи.

Следвайки указанията от дневника на Ларс Нел, те тръгнаха надолу по една от многото улички. Докато крачеха, Малоун се замисли за XIV век, когато папите сменили римската река Тибър за френската Рона и се настанили в огромния дворец на хълма. Авиньон се превърнал в убежище за еретиците. Евреите си купували търпимост на съвсем поносими цени, престъпниците живеели необезпокоявани, игралните домове и бордеите процъфтявали. Службите по реда били доста толерантни и разходките след мръкване можели да се окажат опасни за живота. Какво бе писал Петрарка? Обител на злочестия, отвсякъде бълват лъжи. Надяваше се, че за шестстотин години нещата са се променили.

Адресът на Ройс Кларидън всъщност беше антикварен магазин за книги и мебели, а витрината му бе изпълнена с томове на Жул Верн от началото на XX век. Входната врата бе заключена, но залепената на стъклото бележка гласеше, че днес търговията ще се извършва на пазара „Жан Жорес“ като част от ежемесечния панаир на книгата.

Помолиха да ги упътят към пазара, който бе разположен точно до главния булевард. Разнебитени метални маси бяха пръснати из осеяния с дръвчета площад. Пластмасови щайги приютяваха френски книги и някои английски заглавия, послужили за сценарии на филми. Панаирът явно привличаше по-различен тип посетители — късо подстригани, с очила, вратовръзки и бради, — не се виждаше нито един фотоапарат или камера.

Отстрани с мъка се изкачваха автобуси, натоварени с туристи на път към папския дворец, а ръмженето на дизелите заглушаваше думкането на ударните инструменти на оркестъра, който свиреше от другата страна на улицата. Празна кутийка от кока-кола издрънча по плочника и стресна Малоун. Беше доста напрегнат.

— Има ли нещо?

— Твърде много разсейващи елементи.

Тръгнаха бавно из пазара, а окото му на библиофил разучаваше стоката. Хубавите неща бяха увити в найлон. Отгоре имаше сложено картонче, посочващо произхода и цената на книгата, която, както забеляза, бе доста висока за ниското качество. Един продавач ги упъти до щанда на Ройс Кларидън в другия край на пазара, далеч от улицата. Жената, която се грижеше за масите, бе ниска и набита, с прибрана на кок сламеноруса коса. Носеше слънчеви очила и всякаква привлекателност бе заличена от цигарата между устните й. Пушенето никога не бе допадало на Малоун.

Разгледаха книгите й, всичките изложени върху разнебитен шкаф за телевизор. Повечето от подвързаните с плат томчета бяха в окаяно състояние. Съмняваше се, че някой би ги купил.

Представи себе си и Стефани. Жената не каза своето име и продължи да пуши.

— Минахме покрай магазина ви — каза той на френски.

— Днес е затворено. — Резкият й тон даваше да се разбере, че не желае да я занимават.

— Не се интересуваме от нещата в магазина — поясни той.

— Тогава порадвайте се на тези прекрасни книги.

— Толкова зле ли върви бизнесът?

Тя дръпна още веднъж от цигарата.

— Отвратително.

— Тогава защо стоите тук? Защо не заминахте за провинцията за през деня?

Тя го изгледа с подозрение.

— Не обичам въпросите. Особено от американци, които говорят лош френски.

— Мислех, че моят е добър.

— Не е.

Той реши да си дойде на думата.

— Търсим Ройс Кларидън.

Тя се разсмя.

— Че кой ли не го търси?

— А бихте ли ни осветлили кой друг го търси? — Тази кучка започваше да му лази по нервите.

Тя не отговори веднага. Вместо това погледът й се отклони към двама-трима души, които разглеждаха стоката й. Оркестърът от другата страна на улицата подхвана нова мелодия. Потенциалните й клиенти си тръгнаха.

— Трябва да ги следя непрекъснато — промърмори тя. — Всичко са готови да откраднат.

— Я да видим — каза той. — Ще купя цяла щайга, ако ми отговорите на един въпрос.

Предложението я заинтригува.

— Какво искате да знаете?

— Къде е Ройс Кларидън?

— Не съм го виждала от пет години.

— Това не е отговор.

— Замина.

— Къде?

— Стига ви за една щайга книги.

Явно нямаше да научат нищо от нея, а той нямаше намерение да й дава повече пари. Така че подхвърли банкнота от петдесет евро върху масата и вдигна една щайга.

— Отговорът ти не върши никаква работа, но ще спазя моята част от сделката.

Отиде до една отворена боклукчийска кофа, обърна щайгата и изсипа съдържанието вътре. След това я хвърли обратно върху масата.

— Да тръгваме — каза на Стефани.

— Хей, американецо.

Той спря и се обърна. Жената се изправи от стола си.

— Това ми хареса.

Той зачака.

— Ройс го търсят много кредитори, но е лесен за намиране. Проверете в лудницата във Вилньов-лез-Авиньон. — Тя врътна показалец до слепоочието си. — Ройс е смахнат.

26

Абатство „Де Фонтен“, 11:30 ч.

Сенешалът седеше в стаята си. Бе успял да поспи съвсем малко и сега размишляваше върху дилемата си. Двама братя пазеха вратата му и не пускаха никого, освен когато му носеха храна. Не му беше приятно да е затворен, макар, поне засега, в удобен затвор. Покоите му не бяха с размера на магистъра или на маршала, но бяха самостоятелни, с баня и прозорец. Нямаше опасност да се измъкне през прозореца, тъй като пропастта под перваза бе дълбока няколкостотин метра и водеше право към голите сиви скали.

Но съдбата му със сигурност щеше да се промени още днес, тъй като Дьо Рокфор нямаше да му позволи да броди из абатството. Вероятно щяха да го затворят в една от подземните зали, които отдавна използваха като студени складови помещения, съвършеното място за изолиране на врага. Каква щеше да е съдбата му в крайна сметка, можеше само да гадае.

Дълъг път бе извървял след посвещаването си.

Уставът бе ясен. Ако някой реши да напусне тълпите, лишени от надежда за възкресение, и да изостави светския живот, избирайки този на общността, не се съгласявайте веднага да го допуснете, защото ето какво е казал Свети Павел: „Проверете душата, за да видите дали идва от Бога.“ Ако му позволите да влезе в общността на братството, нека му бъде прочетен уставът, нека братята го приемат, нека разкрие желанията и стремежите си пред всички тях и да отправи молбата си с чисто сърце.

Всичко това се бе случило и той бе приет. С готовност бе положил клетва и бе служил с охота. А сега бе затворник. Арестуван по фалшиви обвинения, отправени от амбициозен политик. Почти като древните си братя, станали жертва на презрения Филип Хубави. Винаги бе смятал този епитет за твърде странен. В действителност прозвището Хубави нямаше нищо общо с темперамента на монарха, тъй като френският крал беше студен и потаен човек, стремящ се да контролира Католическата църква. Отнасяше се до светлата му коса и сините му очи. Отвън едно, а отвътре — съвсем друго, както при него самия, помисли си той.

Изправи се и закрачи из стаята. Този навик бе придобил в колежа. Движението му помагаше да разсъждава. Върху бюрото му лежаха двете книги, които бе взел от библиотеката преди две нощи. Хрумна му, че следващите няколко часа вероятно щяха да се окажат единствената му възможност да прелисти страниците им. Със сигурност щом липсата им бъдеше открита, обвинението в кражба на имущество на ордена щеше да бъде добавено към останалите. Наказанието — отлъчване — всъщност щеше да е добре дошло, но знаеше, че неговият отмъстител никога нямаше да му позволи да се измъкне толкова лесно.

Посегна към сборника с ръкописи от XV век, съкровище, за което всеки музей би заплатил скъпо и прескъпо. Страниците бяха изписани с типичния за онова време шрифт „ротунда“, използван в научните ръкописи. Нямаше кой знае какви препинателни знаци, просто дълги редове текст, които изпълваха всяка страница от долу до горе, от край до край. Писарят се бе трудил седмици наред, затворен в скриптория на абатството, с перо в ръка, и бавно беше изписвал с мастило всяка буква върху пергамента. Следи от изгаряне бяха обезобразили корицата, а капки восък бяха изпъстрили много от страниците, но все пак сборникът бе в удивително добро състояние. Една от великите мисии на ордена бе да съхранява знанието и той бе имал късмета да попадне на този извор на знания сред хилядите томове в библиотеката.

Трябва да довършиш търсенето. Това е съдбата ти. Независимо дали го съзнаваш, или не. Така бе казал магистърът на Джефри. Но бе казал също: Мнозина са тръгвали по пътя, който смятате да поемете, но никой не е успявал.

Но дали са знаели това, което знаеше той? Сигурно не.

Той се пресегна към другата книга. И тук текстът бе изписан на ръка. Но не от писари. Бе написана през ноември 1897 г. от тогавашния маршал на ордена, който имал преки контакти с абат Жан-Антоан-Морис Жели, свещеник в селцето Кустоса, което също се намираше по течението на река Од, недалеч от Рен-льо-Шато. Срещата им била една щастлива случайност, защото маршалът получил изключително важна информация.

Той седна отново и запрелиства книгата.

Няколко откъса привлякоха вниманието му. Бе ги прочел с интерес преди три години. Изправи се и пристъпи към прозореца с книгата в ръка.

С прискърбие научих, че абат Жели е бил убит в деня на Вси Светии. Бил намерен напълно облечен, с духовническата си шапка, в собствената си кръв на кухненския под. Часовникът му бил спрял на 12:15 през деня, но часът на смъртта му бил определен между три и четири сутринта. Представяйки се за приближен на епископа, разговарях с жители на селото и с местните стражи. Жели бил неспокоен човек, известен с това, че винаги държал прозорците си затворени, а щорите спуснати, дори през лятото. Никога не отварял вратата на презвитерството на непознати и тъй като липсвали следи от насилствено нахлуване, длъжностните лица заключили, че абатът е познавал нападателя си. Жели умрял на седемдесет и една годишна възраст. Бил удрян по главата с маша за камина, след това насечен с брадва. Кръв имало в изобилие, открити били пръски по пода и тавана, но сред локвите нямало нито една стъпка. Това озадачило стражите. Тялото било умишлено положено по гръб, ръцете скръстени на гърдите в обичайната поза на мъртъвците. В къщата били открити шестстотин и три франка в злато и банкноти, заедно с още сто и шест франка. Очевидно кражбата не е била мотив на престъплението. Единствената вещ, която можела да се приеме за евентуална следа, бил пакет с листчета за цигари. Върху кутията било написано с мастило „Вива Анджелина“. Това било важно, тъй като Жели не пушел и ненавиждал дори миризмата на цигари.

По мое мнение истинският мотив за престъплението е бил този, който открили в спалнята на свещеника. Там нападателят успял да отвори със сила едно куфарче. Вътре имало документи, но било невъзможно да се прецени дали нещо е взето. В и около куфарчето имало капки кръв. Стражарят заключил, че убиецът е търсел нещо, и аз се досещам какво е било то. Две седмици преди убийството се видях с абат Жели. Месец преди това той бе разговарял с епископа в Каркасон. Появих се в дома на Жели, представяйки се за приближен на епископа, и двамата надълго разисквахме тревогите му. Накрая той пожела да изслушам изповедта му. Тъй като на практика не съм свещеник и следователно не съм обвързан с обета на изповедта, мога да кажа какво сподели той с мен.

През лятото на 1896 г. Жели открил стъкленица в църквата си. Парапетът на подиума за хористите се нуждаел от подмяна и когато отстранили дървото, открили скривалище, което съдържало запечатана с восък стъкленица с едно-единствено листче хартия, върху което било нарисувано следното:

Подобни криптограми били обичайно средство за кодиране през миналия век. Жели сподели, че шест години преди това абат Сониер от Рен-льо-Шато също открил криптограма в своята църква. При сравнението се оказало, че двете са напълно идентични. Сониер вярвал, че криптограмите са оставени от абат Бигу, който служил в Рен-льо-Шато по време на Френската революция. По времето на Бигу църквата в Кустоса се обслужвала от свещеника на Рен. Така че Бигу със сигурност е бил чест посетител в настоящата енория на Жели. Сониер също смятал, че съществувала връзка между криптограмите и гробницата на Мари д’Отпул дьо Бланшфор, починала през 1781 г. Абат Бигу бил неин изповедник и бил поръчал надгробната й плоча и текста върху нея, който представлява комбинация от уникални думи и символи. За съжаление Сониер не успял да разчете нищо, но след едногодишни усилия Жели разшифровал криптограмата. Каза ми, че не бил напълно искрен със Сониер, смятайки, че мотивите на колегата му не били съвсем чисти. Затова не му разкрил решението.

Абат Жели искаше епископът да научи пълното решение на криптограмата и смяташе, че ще постигне тази цел, споделяйки всичко с мен.

За съжаление маршалът не бе записал какво му е казал Жели. Може би е решил, че информацията е твърде важна, за да я запише, а може би и той е бил интригант като Дьо Рокфор. Странното бе, че според Хрониките самият маршал също изчезнал година по-късно, през 1898-а. Напуснал абатството един ден по служебни дела и така и не се завърнал. Търсенето не довело до резултат. Но, слава богу, той бе записал криптограмата.

Камбаните започнаха да бият за третата служба. Всички освен кухненския персонал щяха да се съберат в параклиса за псалми, химни и молитви до един часа следобед. Сенешалът реши и той да отдели време за медитация, но бе прекъснат от леко почукване на вратата. Обърна се и видя Джефри, понесъл поднос с храна и напитка.

— Пожелах аз да ви го донеса — каза младият мъж. — Казаха ми, че не сте закусвали. Сигурно сте гладен. — Тонът на Джефри бе озадачаващо жизнерадостен.

Вратата бе оставена отворена и отвън се виждаха двамата пазачи.

— И на тях донесох нещо за пиене — каза Джефри.

— Днес си щедър.

— Исус е казал, че първият аспект на Словото е вярата, вторият е любовта, третият са добрите дела и от тях тръгва животът.

Той се усмихна.

— Точно така, приятелю мой. — Постара се гласът му да звучи бодро заради двата чифта уши на няколко метра от тях.

— Добре ли сте? — попита Джефри.

— Доколкото може да се очаква. — Той пое подноса и го постави върху бюрото.

— Молих се за вас, сенешале.

— Опасявам се, че вече не притежавам тази титла. Със сигурност Дьо Рокфор е назначил нов сенешал.

Джефри кимна.

— Главният си лейтенант.

— Тежко ни и горко…

Внезапно видя как единият от мъжете пред вратата се свлича на земята. Секунда по-късно тялото на другия също се отпусна и се присъедини към другаря му на пода.

Две чаши изтракаха върху плочите.

— Доста време им отне — каза Джефри.

— Какво си направил?

— Приспивателно. Лекарят ми го даде. Без вкус и мирис, но за сметка на това бързодействащо. Лекарят е наш приятел. Желае ви сполука. А сега трябва да вървим. Магистърът бе взел мерки и е мой дълг да се погрижа да бъдат изпълнени.

Джефри пъхна ръка под дрехата си и измъкна два пистолета.

— Оръжейникът също ни е приятел. Може да ни потрябват.

Сенешалът умееше да борави с оръжие, това бе част от основното обучение, през което преминаваше всеки брат. Хвана оръжието.

— Напускаме абатството ли?

Джефри кимна.

— Необходимо е, за да изпълним нашата задача.

— Нашата задача?

— Да, сенешале. Отдавна се обучавам за това.

Долови готовността му и макар да бе почти десет години по-възрастен, обзе го чувство за малоценност. По-нискостоящият брат бе нещо много повече, отколкото изглеждаше.

— Както казах вчера, магистърът е направил добър избор с теб.

Джефри се усмихна.

— Мисля, че е направил добър избор и с двама ни.

Намери една раница и набързо натъпка в нея малко тоалетни принадлежности, няколко лични вещи и двете книги от библиотеката.

— Нямам други дрехи, освен расото.

— Можем да купим, когато се измъкнем.

— Имаш ли пари?

— Магистърът бе изключително организиран човек.

Джефри се промъкна до прага и се огледа в двете посоки.

— Всички братя ще са на молитва. Би трябвало пътят ни да е чист.

Преди да последва Джефри по коридора, сенешалът хвърли последен поглед към стаята. Бе прекарал някои от най-хубавите мигове от живота си тук и му беше мъчно да изостави тези спомени. Но една друга част от душата му го подтикваше напред, към неизвестното, навън, към истината, която магистърът очевидно знаеше.

27

Вилньов-лез-Авиньон, 12:30 ч.

Малоун изучаваше Ройс Кларидън. Беше облечен с широки кадифени панталони, изцапани със зелена боя. Шарен пуловер скриваше мършавите му гърди. Вероятно наближаваше шейсетте, кльощав като богомолка, с приятно лице с тесни черти. Тъмните му очи бяха хлътнали дълбоко, вече загубили блясъка на интелекта, но все още пронизващи. Стъпалата му бяха боси и мръсни, ноктите на ръцете — неподдържани, а сивеещата му коса и брада — сплъстени. Служителят ги бе предупредил, че Кларидън е умопобъркан, но безобиден и почти всички в болничното заведение го отбягват.

— Кои сте вие? — попита Кларидън на френски и ги огледа с празен, объркан поглед.

Санаториумът заемаше огромен замък, който, както поясняваше табелката отпред, бил собственост на френското правителство от революцията насам. Много от някогашните салони бяха превърнати в болнични стаи. В момента бяха в солариума. Обедното слънце бе забулено от сгъстяващите се облаци. Един от служителите бе споменал, че Кларидън прекарва повечето време тук.

— От командването ли сте? — попита Кларидън. — Магистърът ли ви изпрати? Имам да му предавам много сведения.

Малоун реши да се включи в играта.

— Идваме по поръка на магистъра. Изпрати ни да разговаряме с теб.

— О, най-после. Толкова отдавна чакам — извика лудият.

Малоун направи знак с ръка и Стефани отстъпи назад.

Човекът явно се смяташе за тамплиер, а жените не бяха част от братството.

— Кажете ми, братко, каквото имате да ми казвате. Разкажете ми всичко.

Кларидън се размърда на стола, после скочи на крака и започна да се клати напред-назад.

— Беше ужасно — каза. — Заобиколени бяхме от всички посоки. Докъдето стига погледът — само врагове. Останали ни бяха няколко стрели, храната се беше развалила от жегата, водата свърши. Мнозина бяха покосени от болести. Никой нямаше да оцелее дълго.

— Звучи страшно. И какво направихте?

— Видяхме най-странното нещо. Отвъд стените се издигна бяло знаме. Ние се спогледахме, а учудените ни изражения изразяваха мислите на всеки един. Искат да преговарят.

Малоун познаваше средновековната история. Преговорите на бойното поле бяха обичайно явление по време на кръстоносните походи. Войските, попаднали в безизходно положение, многократно уточняваха условията, при които всяка може да отстъпи, и същевременно да претендира за победа.

— Събрахте ли се? — попита Малоун.

Възрастният мъж кимна и вдигна четири мръсни пръста.

— Всеки път, когато излизахме отвъд стените, сред ордите им, те ни приемаха сърдечно и преговорите напредваха. Накрая се споразумяхме.

— Кажете ми тогава, какво е посланието, което трябва да стигне до магистъра?

Кларидън го погледна раздразнено.

— Нагъл сте.

— Какво искате да кажете? Дълбоко ви уважавам, братко. Именно затова съм тук. Брат Ларс Нел ми каза, че сте човек, на когото може да се има доверие.

Въпросите явно затормозиха съзнанието на мъжа. После лицето му се проясни.

— Помня го. Храбър воин. Воюва почтено. Да. Помня го. Брат Ларс Нел. Бог да даде покой на душата му.

— Защо говорите така?

— Не сте ли чули? — Гласът му прозвуча невярващо. — Та той загина в битка.

— Къде?

Кларидън поклати глава.

— Не зная. Зная само, че сега е при Бог. Отслужихме литургия в негова памет и отправихме много молитви.

— Яли ли сте хляба си с брат Нел?

— Много пъти.

— Споменавал ли е за проучванията си?

Кларидън се приближи до дясната му страна, без да откъсва поглед от него.

— Защо ме питате?

Нервният човечец започна да обикаля в кръг около него като котка. Малоун реши да вдигне мизата в непонятната игра, която се вихреше в обърканото съзнание на мъжа. Сграбчи Кларидън за дрехата и го повдигна от земята. Стефани направи крачка назад, но той я спря с поглед.

— Магистърът не е доволен — каза. — Изобщо не е доволен.

— В какъв смисъл? — Кларидън силно се изчерви от срам.

— От вас.

— Нищо не съм направил.

— Не желаете да отговорите на въпроса ми.

— Какво е желанието ви? — Отново недоумение.

— Кажете ми какво търсеше брат Нел.

Кларидън поклати глава.

— Не знам нищо. Братът не ми се е доверявал.

Очите, втренчени в него, се замъглиха от ужас и пълно объркване. Малоун освободи хватката си. Кларидън се сви до стъклената стена и вдигна руло хартия и спрей. Напръска стъклата и започна да ги лъска, макар да бяха безупречно чисти.

Малоун се обърна към Стефани.

— Губим си времето тук.

— Защо се разпали толкова?

— Струваше си да опитам.

Сети се за бележката, изпратена на Ърнст Сковил, и реши да направи последен опит. Измъкна листа от джоба си и се приближи до Кларидън. Зад стъклото, на няколко километра на запад, се издигаха бледосивите стени на Вилньов-лез-Авиньон.

— Там живеят кардиналите — отбеляза Кларидън, без да спира да търка. — Безочливи принцове, всички до един.

Малоун знаеше, че някога кардиналите се събрали на хълмовете извън градските стени на Авиньон и построили имения, за да избягат от пренаселения град и вечно бдящото око на папата. Те бяха изчезнали, но древният град бе останал, все така тих и рушащ се.

— Ние сме защитниците на кардиналите — каза Малоун, продължавайки с преструвките.

Кларидън се изплю на пода.

— Чумата да ги тръшне всичките.

— Прочетете това.

Дребничкият мъж пое листа и погледът му пробяга по думите. Разширените му очи се изпълниха с изумление.

— Не съм откраднал нищо от ордена. Кълна се. — Гласът му се извиси. — Това обвинение е лъжливо. С готовност ще се закълна в Бога. Нищо не съм откраднал. — Явно виждаше в хартията само каквото му се искаше. Малоун взе листа.

— Само си губим времето, Котън — каза Стефани.

Кларидън се приближи към него.

— Коя е тази лисица? Защо е тук?

Малоун сдържа усмивката си.

— Вдовицата на брат Нел.

— Не знаех, че братът е бил женен.

Той си припомни прочетеното преди две вечери в книгата за тамплиерите.

— Както знаете, мнозина от братята са били женени. Но тя не му била вярна, така че бракът бил разтрогнат и била изпратена в манастир.

Кларидън поклати глава.

— Своенравна изглежда. Какво търси тук?

— Търси истината за съпруга си.

Кларидън се изправи срещу Стефани и вдигна костелив пръст.

— Вие сте зла — извика той. — Брат Нел дойде в братството, за да дири покаяние заради вашите грехове. Засрамете се.

Стефани прояви благоразумието просто да сведе глава.

— Търся единствено прошка.

Кларидън омекна пред смирението й.

— От мен имаш прошка, сестро. Върви си в мир.

Малоун й направи знак и двамата тръгнаха към вратата. Кларидън се върна при стола си.

— Колко тъжно — каза тя. — И колко страшно. Да загубиш ума си е ужасяващо. Ларс често говореше за това и се страхуваше.

— Нима не се страхуваме всички? — Все още държеше бележката от къщата на Ърнст Сковил. Погледна пак написаното и препрочете последните три реда:

В Авиньон открийте Кларидън. Той може да ви посочи пътя. Но се пазете от Инженера.

— Чудя се защо изпращачът на бележката е смятал, че Кларидън може да ни посочи път накъдето и да било? — попита. — Не разполагаме с нищо. Тази следа явно води до задънена улица.

— Не е така.

Думите прозвучаха на английски и идваха от другия край на стаята. Малоун се извърна точно когато Ройс Кларидън се изправяше от стола си. Объркването бе изчезнало от брадатото му лице.

— Мога да ви упътя. А съветът, даден в тази бележка, трябва да се следва. Пазете се от Инженера. Тя и други като нея са причината да се крия тук.

28

Абатство „Де Фонтен“

Сенешалът последва Джефри през лабиринта от сводести коридори. Надяваше се преценката му да е точна и всички братя действително да са в параклиса за обедните молитви.

До този момент не бяха видели никого.

Стигнаха до етажа, който приютяваше горната зала, канцелариите и общите помещения. В отминали времена, когато абатството било недостъпно за външни лица, никой от членовете на ордена нямал право да пристъпва отвъд входа на приземния етаж. Но през XX век, когато туризмът започнал да процъфтява и другите абатства отворили портите си, Абатството на водопадите ги последвало, за да не буди подозрения, и започнало да организира посещения и лекции, много от които се провеждали именно тук.

Влязоха в просторното фоайе. Прозорците с грапаво зеленикаво стъкло хвърляха мътни снопове светлина върху пода с шахматно наредени плочки. Едната стена бе почти изцяло закрита от чудовищно голямо дървено разпятие, друга — от гоблен. На изхода към друг коридор, отвъд широкото пространство, на трийсетина метра от тях, стоеше Раймон дьо Рокфор, зад него петима братя, въоръжени с пистолети.

— Тръгвате ли си? — попита Дьо Рокфор.

Сенешалът замръзна, но Джефри вдигна своя пистолет и стреля два пъти. Мъжете в другия край се хвърлиха на земята, докато куршумите отскачаха от стената.

— Натам — извика Джефри и посочи наляво към друг коридор.

Два куршума изсвириха покрай тях.

Джефри изпрати още един към другия край на фоайето и двамата заеха отбранителна позиция на входа на коридора, до един от салоните, в които някога търговците предлагали стоките си за продан.

— Е, добре — провикна се Дьо Рокфор. — Вече привлякохте вниманието ми. Нужно ли е да се стига до кръвопролитие?

— От теб зависи — отвърна сенешалът.

— Мислех, че високо цениш клетвата си. Нима не е твой дълг да се подчиняваш на магистъра? Заповядах ти да останеш в стаята си.

— Така ли? Забравил съм.

— Интересно как за теб важат едни правила, а за нас останалите — други. Но дори и така да е, не можем ли да проявим разум?

Тази проява на любезност бе доста озадачаваща.

— Какво предлагаш?

— Очаквах, че ще се опиташ да избягаш. Най-подходящото време са обедните молитви, така че бях нащрек. Виждаш ли, добре те познавам. Но твоят съюзник ме изненадва. Проявява смелост и вярност. Бих искал и двамата да се присъедините към каузата ми.

— И какво се очаква да направим?

— Да ни помогнете да си възвърнем миналото, вместо да спъвате усилията ни.

Нещо не беше съвсем наред. Дьо Рокфор се преструваше. Явно искаше да спечели време.

Сенешалът се извърна бързо назад.

Иззад ъгъла се показа въоръжен мъж. Джефри също го забеляза. Сенешалът стреля веднъж към полите на расото му. Чу изплющяването на куршума, раздиращ плътта, и писъка на мъжа, който се свлече върху плочите. Дано Бог му прости. Уставът забраняваше да се наранява друг християнин. Но нямаше избор. Трябваше да избяга от този затвор.

— Да вървим.

Джефри мина отпред и двамата хукнаха, прескачайки гърчещия се от болки брат.

Свиха зад ъгъла и продължиха напред.

Зад гърба им се носеха стъпки.

— Надявам се, че знаеш какво правиш — каза той на Джефри.

Изтичаха покрай поредната извивка в коридора. Джефри спря пред една открехната врата и двамата се вмъкнаха вътре, затваряйки я внимателно. Миг по-късно мъжете тичешком ги подминаха, а стъпките им постепенно заглъхнаха.

— Коридорът свършва при гимнастическия салон. Скоро ще разберат, че ни няма там — прошепна той.

Хукнаха отново, запъхтени от възбуда, и се отправиха към гимнастическия салон, но при следващото разклонение, вместо да свият надясно, поеха наляво към трапезарията.

Сенешалът се питаше защо изстрелите не бяха смутили останалите братя.

Но музиката в параклиса винаги бе силна и трудно можеше да се чуе нещо отвън. И все пак, ако Дьо Рокфор бе очаквал бягството му, можеше да се предположи, че и други братя щяха да патрулират из абатството.

Дългите скамейки и маси в трапезарията бяха пусти. Откъм кухнята се носеше ароматът на задушени домати и бамя. В нишата за оратора, издълбана на метър и половина височина в една от стените, стоеше облечен в расо брат с пушка в ръка. Сенешалът се хвърли под една маса, използвайки раницата си, за да омекоти удара, а Джефри се пъхна под съседната.

В дебелата дъбова повърхност се заби куршум.

Джефри изскочи изпод масата и бързо изстреля два куршума, единият от които уцели стрелеца. Мъжът в нишата се олюля и падна на пода.

— Уби ли го? — попита сенешалът.

— Надявам се, че не. Май го уцелих в рамото.

— Нещата излизат извън контрол.

— Вече е твърде късно.

Изправиха се. От кухнята наизскачаха мъже, облечени в изцапани престилки. Кухненският персонал. Не представляваха опасност.

— Връщайте се обратно, веднага — извика сенешалът и всички го послушаха.

— Сенешале — каза Джефри с глас, изпълнен с лоши предчувствия.

— Хайде, води ме.

Излязоха от трапезарията по друг коридор. Зад тях се чуваха гласове, придружавани от забързаното шляпане на кожени подметки по каменния под. Стрелбата по двама от братята би мотивирала и най-кротките им преследвачи. Сенешалът бе бесен, че бе паднал право в клопката на Дьо Рокфор. Каквото и доверие да бе внушавал някога на братята, то вече безвъзвратно бе изчезнало. Никой не би се съгласил да го следва и той проклинаше глупостта си.

Влязоха в спалното крило. В дъното на коридора имаше затворена врата. Джефри изтича пред него и провери резето. Заключено.

— Май нямаме голям избор — отбеляза сенешалът.

— Хайде — каза Джефри.

Втурнаха се в спалнята, голяма овална стая с тесни легла, наредени под прозорците успоредно едно на друго като в казарма.

От коридора се дочу вик. Нови възбудени гласове. Идваха хора.

— Оттук няма друг изход — каза той.

Стояха сред редицата празни легла. Зад тях бе входът, който всеки миг щеше да се изпълни с врагове. Отпред бяха тоалетните.

— В банята — каза той. — Да се надяваме да ни подминат.

Джефри изтича към другия край на стаята, където две врати водеха към отделните помещения.

— Насам.

— Не. Да се разделим. Ти влез в едната. Скрий се в някоя кабина и стъпи върху чинията. Аз ще вляза в другата. Ако сме тихи, може и да извадим късмет. Освен това — той се поколеба, тъй като истината не му се нравеше… — нямаме друг шанс.

Дьо Рокфор разгледа раната от куршума. Рамото на мъжа кървеше, братът се гърчеше от болки, но проявяваше забележително самообладание, като с всичка сила се мъчеше да не загуби съзнание. Беше поставил стрелец в трапезарията с идеята, че вероятно сенешалът в крайна сметка ще успее да си пробие път дотам. И се бе оказал прав. Но бе подценил решимостта на врага си. Братята полагаха клетва никога да не нараняват друг брат. Бе вярвал, че сенешалът е прекалено голям идеалист, за да изневери на клетвата си. Но ето че вече отнасяха двама братя към лазарета. Надяваше се да не се наложи да закарат някой от тях до болницата в Перпинян или Мон Луи. Можеха да изникнат въпроси. Лекарят на абатството бе квалифициран хирург и разполагаше с добре оборудвана операционна зала, която неведнъж бе използвана в предходните години, но все пак уменията му имаха граници.

— Отнесете го при лекаря и му кажете да се погрижи за ранените — нареди Дьо Рокфор на един лейтенант. Погледна часовника си. Оставаха четирийсет минути до края на обедните молитви.

Приближи се друг брат.

— Вратата в дъното на коридора, след входа на спалнята, все още е заключена, както наредихте.

Сигурен бе, че не са се връщали през трапезарията. Раненият не бе съобщил за подобно нещо. Оставаше една-единствена възможност. Взе пистолета на новодошлия.

— Остани тук. Не пускай никого. Ще се оправя сам.

Сенешалът влезе в ярко осветеното помещение с редици тоалетни кабини, писоари и умивалници от неръждаема стомана, монтирани в мраморни плотове. Чу как Джефри влиза в една от кабините в съседното помещение. Остана неподвижно и се опита да успокои нервите си. Никога не бе изпадал в такава ситуация. Пое няколко дълбоки глътки въздух, обърна се и хвана дръжката на вратата, открехна я един сантиметър и погледна през процепа.

Спалнята все още беше празна.

Може би преследвачите бяха отминали. Абатството бе прорязано от коридори като мравуняк. Трябваха им само няколко безценни минути, за да се измъкнат. Отново се прокле за слабостта си. Всичките години размисли и стремления бяха пропилени. Сега бе беглец и всеки миг повече от четиристотин братя щяха да се превърнат в негови врагове. Аз просто уважавам силата на враговете ни. Така бе казал на магистъра само преди ден. Поклати глава. Голямо уважение бе проявил, няма що. До този миг бе проявил единствено глупост.

Вратата към спалнята се отвори и Раймон дьо Рокфор прекрачи вътре.

Съперникът му дръпна масивното резе на вратата.

Каквито и надежди да бе хранил сенешалът, сега вече бяха безсмислени.

Финалната сцена щеше да се разиграе тук и сега.

Рокфор, с пистолет в ръка, започна да обхожда помещението, чудейки се къде е плячката му. Не бяха успели да го заблудят. Но сенешалът нямаше намерение да рискува живота на Джефри. Искаше да привлече вниманието на преследвача си. Отпусна дръжката на вратата и я остави да се затвори с тихо хлопване.

Дьо Рокфор долови някакво движение с периферното си зрение, чу как вратата леко се завърта на хидравличните си панти и тихо хлопва в металната рамка. Погледът му се стрелна към дъното на спалнята и вратите към тоалетните.

Прав беше.

Те бяха тук.

Време бе да приключи с този проблем.

Сенешалът огледа банята. Флуоресцентните лампи заливаха всичко с ярка светлина. Помещението изглеждаше още по-голямо от дългото огледало над плота с умивалниците. Подът бе застлан с плочки, а тоалетните бяха отделени с мраморни прегради. Всичко бе старателно направено, за да трае дълго.

Пъхна се във втората кабина и затвори люлеещата се врата. Скочи върху тоалетната чиния и се повдигна над преградата, така че да успее да затвори и заключи вратите на първата и третата кабина. След това се сви обратно, все така върху тоалетната чиния, надявайки се Дьо Рокфор да захапе въдицата.

Искаше да привлече вниманието му с нещо. Измъкна рулото тоалетна хартия от стойката му.

Усети раздвижване на въздуха при отварянето на вратата.

Чу стъпките по пода.

Изправи се върху тоалетната чиния с пистолет в ръка и си наложи да диша бавно.

Дьо Рокфор насочи автоматичния пистолет с късо дуло към кабините. Сенешалът бе вътре. Знаеше го. Но в коя точно? Смееше ли да губи време и да се наведе, за да разгледа пространството под вратата?

Три от вратите бяха затворени, три — отворени.

Не. Реши да стреля.

Сенешалът прецени, че разполага само с няколко секунди, преди Дьо Рокфор да започне да стреля, така че запрати стойката за тоалетна хартия под преградата към първата кабина.

Металът издрънча върху плочките.

Дьо Рокфор стреля в първата кабина и ритна вратата навътре. Мраморен прах се вдигна във въздуха. Той изстреля още един откос, който срина тоалетната чиния и мазилката от стената.

Потече вода.

Но кабината беше празна.

В мига, преди Дьо Рокфор да осъзнае грешката си, сенешалът стреля над преградата, изпращайки два куршума в гърдите на врага си. Изстрелите отекнаха в стените и звукът сякаш раздра мозъка му.

Видя как Дьо Рокфор пада назад върху мраморния плот и се превива като ударен в гърдите. Но не забеляза от раните да тече кръв. Мъжът изглеждаше по-скоро зашеметен. След това зърна синьо-сивата материя под дупките в бялото расо.

Бронирана жилетка.

Прицели се отново и стреля в главата.

Дьо Рокфор усети новия изстрел и събра сили да се търкулне от плота в мига, в който куршумът полетя от дулото. Тялото му се хлъзна по мокрия под, през локвите вода, към външната врата.

Късчета порцелан и камък захрущяха под него. Огледалото изтрещя, като първо се напука, а после се изсипа на прах върху плота. Тоалетната бе твърде тясна, а врагът му се бе оказал неочаквано смел. Отстъпи към вратата и се измъкна точно когато втори изстрел рикошира в стената зад него.

Сенешалът скочи от тоалетната чиния и изхвръкна от кабината. Промъкна се към вратата и се приготви да излезе. Дьо Рокфор със сигурност го чакаше. Но нямаше намерение да показва страх. Не и сега. Дължеше тази битка на своя магистър. Евангелието бе ясно. Исус бе дошъл не да донесе мир, а меч. Той също.

Стисна зъби, приготви пистолета и рязко отвори вратата.

Първото нещо, което видя, бе Раймон дьо Рокфор. Второто бе Джефри, с пистолет опрян плътно във врата на магистъра, а оръжието на Дьо Рокфор лежеше на пода.

29

Вилньов-лез-Авиньон

Малоун се втренчи в Ройс Кларидън и накрая каза:

— Бива си ви.

— Доста съм тренирал. — Кларидън погледна към Стефани. — Вие сте съпругата на Ларс, нали?

Тя кимна.

— Той беше страхотен човек и мой приятел. Толкова интелигентен. И същевременно толкова наивен. Подценяваше противниците си.

Все още бяха в солариума и Кларидън забеляза интереса на Малоун към входната врата.

— Никой няма да ни безпокои. Никой не иска да слуша несвързаните ми брътвежи. Постарах се да бъда доста досаден. Всеки ден с нетърпение чакат да се оттегля тук.

— Откога живеете в санаториума?

— От пет години.

Малоун бе смаян.

— Но защо?

Кларидън бавно закрачи сред саксиите с буйни растения. Зад стъклото хоризонтът на запад бе опасан от черни облаци, а слънцето пламтеше в пролуките като огън в пещ.

— И други търсят това, което търсеше Ларс. Не открито, за да не привлекат вниманието, но жестоко се разправят с тези, които застанат на пътя им. Така че дойдох тук и се престорих на болен. Хранят ме добре, грижат се за нуждите ми и най-важното — не задават въпроси. Не съм водил смислен разговор, освен със самия себе си, от пет години. А ви уверявам, такива разговори не са особено интересни.

— А защо разговаряте с нас? — попита Стефани.

— Вие сте вдовицата на Ларс. За него бих направил всичко. А и тази бележка. Изпратена е от човек, който е наясно с нещата. Възможно е да е от хората, които не допускат никой да застане на пътя им. От онези, за които ви споменах.

— Ларс застана ли на пътя им? — попита Стефани.

Кларидън кимна.

— Мнозина искаха да разберат какво е научил.

— Каква беше връзката ви с него? — попита Стефани.

— Имах достъп до книжния пазар, а той търсеше много редки материали.

Малоун знаеше, че антикварните книжарници са свърталище както на колекционери, така и на изследователи.

— В крайна сметка станахме приятели и аз започнах да споделям страстта му. Този район е родното ми място. Семейството ми живее тук от средновековието. Някои от предците ми били катари, изгорени живи от католиците. Но, от друга страна, Ларс също умря. Толкова жалко. След него също загинаха хора. Затова дойдох тук.

— Какви хора?

— Един книжар от Севиля. Един библиотекар в Марсилия. Един студент в Рим. Да не говорим за Марк.

— Ърнст Сковил също е мъртъв — каза Стефани. — Прегазила го е кола миналата седмица, точно след като разговарях с него.

Кларидън бързо се прекръсти.

— Онези, които търсят, определено биват наказвани. Кажете ми, мила госпожо, вие знаете ли нещо?

— Разполагам с дневника на Ларс.

Изражението му помръкна от тревога.

— Значи сте в смъртна опасност.

— Защо? — попита Малоун.

— Това е ужасно — каза забързано Кларидън. — Толкова ужасно. Не е редно да ви замесват. Изгубили сте съпруга и сина си…

— Какво знаете за Марк?

— Именно след неговата смърт дойдох тук.

— Синът ми загина в лавина.

— Не е вярно. Убиха го. Както и другите, които споменах.

Малоун и Стефани млъкнаха, изчаквайки чудатият възрастен човек да поясни.

— Марк тръгна по следите, открити много по-рано от баща му. Не притежаваше неговата страст и му трябваха години, за да разшифрова бележките на Ларс, но накрая успя да извлече някакъв смисъл от тях. Тръгна на юг в планините, за да търси, но така и не се върна. Точно като баща си.

— Съпругът ми се обеси от мост.

— Знам, мила госпожо. Но винаги съм се питал какво точно е станало.

Стефани не каза нищо, но мълчанието й означаваше, че и тя си задава същия въпрос.

— Казахте, че сте дошли тук, за да избягате от тях. Кои са те? — попита Малоун. — Рицарите тамплиери?

Кларидън кимна.

— На два пъти се сблъсках лице в лице с тях. Не беше приятно.

Малоун реши да остави тази идея да се поуталожи за известно време. Все още държеше бележката, изпратена на Ърнст Сковил в Рен-льо-Шато. Размаха листа.

— А как ще ни посочите пътя? Къде би трябвало да отидем? И какъв е този инженер, от който трябва да се пазим?

— Тази. Жена е. И тя търси това, за което копнееше Ларс. Името й е Касиопея Вит.

— Добре ли борави с пушката?

— Притежава много таланти. Сигурен съм, че и стрелбата е един от тях. Живее в Живор, място на древна крепост. Цветнокожа е, мюсюлманка и притежава огромно богатство. Опитва се да възстанови един замък в гората, използвайки строителни техники от тринайсети век. Нейният дом се намира наблизо и тя лично ръководи проекта. Затова я наричат Инженера. Срещали ли сте я?

— Два пъти. Спаси ми кожата в Копенхаген и в Авиньон. Което ме кара да се чудя защо някой ни предупреждава да се пазим от нея.

— Мотивите й са подозрителни. Търси онова, което търсеше и Ларс, но по други причини.

— И какво търси тя? — попита Малоун, уморен от загадки.

— Това, което братята от Храма на Соломон оставили след себе си преди много години. Тяхната Велика тайна. Това, което е открил свещеникът Сониер. Това, което братята търсят от векове.

Малоун не вярваше на нито дума от казаното, но отново размаха листа хартия.

— Е, тогава посочете ни правилния път.

— Не е толкова просто. Пътят е осеян с пречки.

— Знаете ли поне откъде трябва да започнем?

— Щом разполагате с дневника на Ларс, значи знаете повече от мен. Често говореше за дневника си, но никога не ми е позволявал да го видя.

— Разполагаме също така с копие от „Надгробните паметници на Лангедок“ — каза Стефани.

Кларидън ахна.

— Никога не съм вярвал, че тази книга съществува.

Тя отвори чантата си и му показа томчето.

— Истинска е.

— Може ли да видя надгробния камък?

Тя отвори на съответната страница и му показа рисунката. Кларидън я разгледа с интерес. После се усмихна.

— Ларс щеше да остане доволен. Рисунката е добра.

— Бихте ли пояснили? — попита Малоун.

— Абат Бигу научил някаква тайна от Мари д’Отпул дьо Бланшфор точно преди смъртта й. Побягнал за Франция през 1793-та, знаел е, че никога няма да се върне, затова скрил наученото в църквата в Рен-льо-Шато. По-късно, през 1891 година, Сониер открил информацията в една стъкленица.

— Това го знаем — прекъсна го Малоун. — Не знаем обаче каква е била тайната на Бигу.

— Напротив, знаете — възрази Кларидън. — Я дайте да видя дневника на Ларс.

Стефани му подаде дневника. Той нетърпеливо запрелиства и им показа една от страниците.

— Предполага се, че в стъкленицата е била ето тази криптограма.

— Откъде знаете? — запита Малоун.

— За да сме сигурни, трябва да познаваме Сониер.

— Целите сме слух.

— Докато Сониер бил жив, не била написана и дума за парите, които похарчил за църквата и другите сгради. Никой извън Рен дори не знаел за съществуването им. Когато починал през 1917 година, напълно го забравили. Документите и вещите му били откраднати или изгубени. През 1947 година любовницата му продала цялото имение на някакъв мъж на име Ноел Корбю. Самата тя починала шест години по-късно. Така наречената легенда за Сониер и голямото съкровище, което открил, се появила в печата за първи път през 1956 година. Местен вестник публикувал три поредни статии, които уж разказвали истинската история. Но източникът на материала бил същият Корбю.

— Знаем това — каза Стефани. — Разкрасил историята, добавил разни случки, променил други. Последвали нови вестникарски статии и историята постепенно станала още по-фантастична.

— Измислиците напълно заменили фактите — кимна Кларидън.

— За пергаментите ли говорите? — попита Малоун.

— Чудесен пример. Сониер никога не е откривал пергаменти в колоната на олтара. Корбю и другите след него измислили тази подробност. Никой никога не е виждал тези пергаменти и въпреки това текстът им е отпечатан в безброй книги, като уж всеки от тях криел някакво кодирано послание. Пълни глупости и Ларс го знаеше.

— Но Ларс също е публикувал текстовете от пергаментите в книгите си — отбеляза Малоун.

— Разговаряхме за това и той винаги ми казваше: „Хората обичат загадките.“ Но знам, че не му беше приятно.

Малоун се обърка.

— Значи историята за Сониер е лъжа?

Кларидън кимна.

— Съвременната версия е фалшива в по-голямата си част. Повечето от написаните книги също така свързват Сониер с картините на Никола Пусен, особено с „Пастирите на Аркадия“. През 1893 година Сониер уж отнесъл двата намерени пергамента в Париж, за да бъдат разшифровани, и докато бил там, закупил репродукция на тази картина и на още две от Лувъра. Говори се, че съдържат скрити послания. Проблемът е, че по онова време Лувърът не продавал репродукции на картини, а и липсват сведения „Пастирите на Аркадия“ да е била излагана там през 1893 година. Но хората, които разпространявали тази измислица, не се притеснявали особено от несъответствията. Просто предполагали, че никой няма да провери фактите, и поне известно време действително било така.

— Ларс къде е намерил криптограмата? — попита Малоун.

— Корбю написал цял ръкопис, посветен на Сониер.

Малоун си спомни отделни изречения от изпратените на Ърнст Сковил осем страници. Написаното от Ларс за любовницата. В един момент тя все пак разкрила на Ноел Корбю едно от скривалищата на Сониер. Корбю го е споменал в ръкописа, който успях да намеря.

— Макар Корбю да отделил доста време, за да разказва на репортерите измислици за Рен, в ръкописа си се постарал да опише истинската история така, както я научил от любовницата.

Още изречения изскочиха в съзнанието на Малоун. Корбю така и не разкрил какво е научил, ако въобще е имало нещо. Но богатството от информация, съдържащо се в ръкописа му, кара човек да се запита откъде е могъл да научи всичко, за което е писал.

— Корбю, естествено, не допуснал никой да види ръкописа, тъй като истината съвсем не била така впечатляваща като лъжите. Умрял в края на шейсетте в катастрофа и ръкописът му изчезнал. Но Ларс го открил.

Малоун заразглежда редиците букви и символи в криптограмата.

— И какво всъщност е това? Някакъв код?

— И то доста използван през осемнайсети и деветнайсети век. Случайни букви и символи, подредени в решетка. И някъде сред целия този хаос се крие послание. Просто и лесно за изработване, но дори за времето си доста трудно за дешифриране. Както и днес, ако нямаше ключ.

— Какво искате да кажете?

— Необходима е някаква цифрова последователност, за да се открият точните букви на посланието. Понякога, за да се усложни още повече криптограмата, началната точка в решетката също е съвсем случайна.

— Ларс успял ли е да я дешифрира? — попита Стефани.

— Не успя — поклати глава Кларидън. — И това го вбесяваше. Но накрая, няколко седмици преди да умре, реши, че е открил нова следа.

Търпението на Малоун започваше да се изчерпва.

— Предполагам, не е споделил каква.

— Не, мосю. Такъв си беше той.

— Е, накъде да тръгнем оттук? Посочете ни пътя, както се очакваше да направите.

— Върнете се отново в пет следобед, на шосето точно зад главната сграда и чакайте. Ще дойда при вас.

— Нима можете да излизате?

— Тук никой няма да се натъжи, ако си тръгна.

Малоун и Стефани се спогледаха. Тя сигурно също се питаше дали е разумно да следват указанията на Кларидън. До момента цялата авантюра включваше опасни или параноични личности, но не и налудничави хипотези. Определено имаше нещо и ако Малоун искаше да научи повече, щеше да се наложи да играе според правилата, наложени от странния човечец срещу него.

Все пак държеше да разбере.

— Къде отиваме?

Кларидън се обърна към прозореца и посочи на изток. На километри в далечината, върху един надвесен над Авиньон хълм, се издигаше дворец крепост с ориенталски вид като изваден от арабските приказки. Златистото му сияние изпъкваше на фона на източното небе и създаваше впечатлението за няколко постройки, скупчени една върху друга, всяка издигнала се върху скалите, предизвикателно изправена. Точно както и обитателите му преди почти сто години — седем папи французи, които господствали над християнския свят иззад укрепените стени.

— В двореца на папите — каза Кларидън.

30

Абатство „Де Фонтен“

Сенешалът съзря такава омраза в очите на Джефри, каквато никога по-рано не бе виждал.

— Обясних на новия ни магистър — каза Джефри и натисна пистолета по-силно във врата на Дьо Рокфор — да стои мирно, иначе ще го застрелям.

Сенешалът пристъпи към тях и пъхна пръст под бялата мантия, право в защитната жилетка.

— Ако не бяхме започнали да стреляме, щяхте да започнете вие, нали? Идеята е била да ни застрелят по време на бягството. По този начин решавате проблемите си. Аз съм отстранен, а ти си спасителят на ордена.

Дьо Рокфор не отговори.

— Затова и влезе сам. Да довършиш лично работата. Видях как заключи вратата на спалнята. За да няма свидетели.

— Трябва да тръгваме — каза Джефри.

Осъзнаваше опасността на подобно начинание, но, от друга страна, се съмняваше някой брат да рискува живота на магистъра.

— Къде отиваме?

— Ще ви покажа.

С пистолет, все така опрян в шията на Дьо Рокфор, Джефри поведе заложника си към другия край на спалнята. Сенешалът извади собствения си пистолет и когато стигнаха вратата, дръпна резето. В коридора стояха петима въоръжени мъже. Виждайки водача си в опасност, те вдигнаха оръжие, готови да стрелят.

— Свалете пистолетите — нареди Дьо Рокфор.

Не му се подчиниха.

— Заповядвам ви да свалите оръжието. Не искам повече кръвопролитие.

Галантният жест предизвика желания ефект.

— Отстъпете — каза Джефри.

Братята се подчиниха.

Джефри посочи с пистолета и заедно с Дьо Рокфор излязоха в коридора. Сенешалът ги последва. В далечината се чуха камбани. Беше един часът следобед. Обедните молитви щяха да приключат скоро и коридорите отново щяха да се изпълнят с мъже в раса.

— Трябва да се движим бързо — каза сенешалът.

Джефри тръгна заедно с пленника по коридора. Сенешалът го следваше, пристъпвайки заднишком, с поглед, впит в петимата братя.

— Останете там — нареди им той.

— Правете каквото ви казва — провикна се Дьо Рокфор. Тримата се скриха зад завоя.

Гризеше го любопитство. Как точно очакваха да се измъкнат от абатството? Какво бе казал Джефри?_Ще ви покажа._ Сметна, че единственият начин да разбере нещо е да тръгне с тях, затова нареди на мъжете да останат на място.

Сенешалът бе стрелял в него два пъти. Ако не бе проявил нужната пъргавина, третият куршум щеше да се забие в черепа му. Залозите очевидно се бяха вдигнали. Похитителите му имаха някаква мисия, която вероятно бе свързана с предшественика му, тайна, която отчаяно искаше да разкрие.

Пътешествието до Дания се бе оказало безрезултатно. Засега нищо не бяха научили и в Рен-льо-Шато. И макар да бе успял да дискредитира предишния магистър след смъртта му, можеше да се окаже, че старецът ще се смее последен.

Освен това хич не му харесваше, че двама от хората му бяха ранени. Не бе най-подходящият начин да започне мандата си. Братята се стремяха към ред. На безредието се гледаше като на слабост. Последният опит на хаоса да нахлуе зад стените на абатството бе по време на Френската революция, когато разярените тълпи се опитали да си проправят път. Но след като неколцина бяха намерили смъртта си, бяха отстъпили. Абатството бе място на спокойствие и усамотение. Наистина, обучаваха се на насилие — понякога дори го използваха, — но винаги го укротяваха с дисциплина. Сенешалът обаче бе демонстрирал пълна липса на дисциплина. Неколцината братя, които може би проявяваха някаква вярност към него, сега щяха да бъдат спечелени за собствената му кауза заради тежките нарушения на устава.

Но накъде все пак се бяха отправили двамата?

Продължиха по различни коридори, покрай работилниците, библиотеката, после по други пусти коридори. Чуваше стъпки зад гърба им, петимата братя ги следваха, готови да действат при първа възможност. Ако някой от тях се намесеше, преди да им бе наредил, щеше да се разрази истински ад. Спряха пред богато резбована врата с обикновена желязна дръжка.

Покоите на магистъра. Неговите покои.

— Ето тук — каза Джефри.

— Но защо? — попита сенешалът. — Сами влизаме в капан.

— Моля ви, влезте.

Сенешалът бутна вратата, след това дръпна резето зад гърба им.

Дьо Рокфор бе смаян. И безкрайно любопитен.

Сенешалът бе притеснен. Бяха затворени в капана на стаята на магистъра, чийто единствен изход бе самотният кръгъл прозорец, отворен над нищото. На челото му избиха капки пот и той избърса солената влага от очите си.

— Седнете — нареди Джефри на Дьо Рокфор и новият магистър седна до бюрото.

Сенешалът огледа стаята.

— Виждам, че вече сте променили някои неща.

До стените имаше нови тапицирани столове. И нова маса. Покривката на леглото бе сменена, както и някои от вещите върху масите и бюрото.

— Това вече е моят дом — заяви Дьо Рокфор.

Забеляза лист хартия върху дървото с почерка на учителя му. Посланието до наследника, оставено според устава. Вдигна написаната на машина страница и зачете.

Нима мислиш, че това, което смяташ за нетленно, няма да изтлее? Възлагаш всичките си надежди върху светското и твоят бог е в този живот. Не съзнаваш, че ще бъдеш унищожен. Живееш сред смърт и тъмнина, опиянен от пожари, изпълнен с горчилка. Умът ти е помрачен заради тлеещия пожар в душата ти, а радостта ти е да тровиш и побеждаваш враговете си. Над главата ти вместо слънце се е надигнала тъма, защото си разменил свободата си с робство. Ще се провалиш, това е ясно.

— Учителят ти смяташе пасажите от Евангелието на Тома за особено подходящи — отбеляза Дьо Рокфор. — И очевидно е смятал, че аз, а не ти, ще облека бялата мантия след смъртта му. Тези думи със сигурност не са били предопределени за избраника му.

Така беше. Интересно защо учителят му бе имал толкова малко вяра в него, след като дори в последните си часове го бе насърчавал да се стреми към високия пост.

— Трябва да го послушаш — каза той.

— Съветът му е съвет на слаба душа.

Чу се думкане по вратата.

— Магистре? Вътре ли сте? — Ако братята не възнамеряваха да взривят вратата, нямаше голяма опасност да успеят да я разбият.

Дьо Рокфор вдигна очи към него.

— Отговори им — нареди сенешалът.

— Добре съм. Отдръпнете се.

Джефри пристъпи към прозореца. Дьо Рокфор кръстоса крака и се облегна на стола си.

— Какво се надявате да постигнете? Това е глупост.

— Млъкни. — Но сенешалът си мислеше същото.

— Магистърът остави и други слова — обади се Джефри от другия край на стаята.

Сенешалът и Дьо Рокфор се обърнаха към него, а Джефри бръкна под расото си и измъкна плик за писмо.

— Ето истинското му последно послание.

— Дай ми го — нареди Дьо Рокфор, надигайки се от стола.

Джефри насочи пистолета си.

— Седнете.

Дьо Рокфор остана прав. Джефри наклони дулото и се прицели в краката.

— Жилетката няма да ви свърши работа.

— Ще ме убиеш ли?

— Ще ви осакатя.

Дьо Рокфор седна.

— Смел помощник имаш — обърна се той към сенешала.

— Той е брат от Храма.

— Жалко, че няма да стигне до клетва.

Ако думите имаха за цел да предизвикат реакция у Джефри, то определено не я постигнаха.

— Никъде няма да отидете — каза Дьо Рокфор.

Сенешалът наблюдаваше помощника си. Джефри отново се взираше навън, сякаш чакаше нещо.

— Ще ми бъде приятно да ви видя наказани и двамата — подхвърли Дьо Рокфор.

— Казах ти да мълчиш — нареди сенешалът.

— Твоят магистър се смяташе за много хитър. Знам, че съвсем не беше така.

Личеше си, че Дьо Рокфор иска да каже още нещо.

— Е, добре, ще захапя въдицата. Какво има още?

— Великата тайна. Тази идея го беше погълнала, както и всички останали магистри. Всеки искаше да я открие, но нито един не успя. Учителят ти прекара доста време в проучване, а твоят млад приятел му помагаше.

Сенешалът хвърли поглед към Джефри. Помощникът му не откъсваше очи от прозореца. Обърна се към Дьо Рокфор.

— Нали самият ти си бил на път да го откриеш. Така поне каза на конклава.

— Истина е.

Сенешалът не му повярва.

— Твоят млад приятел и покойният магистър бяха чудесен екип. Научих, че наскоро са претърсили архивите ни с подновен ентусиазъм, което доста ме заинтригува.

Джефри се обърна, прекоси ядосано спалнята и напъха плика обратно под расото си.

— Нищо няма да научите. — Гласът му бе преминал в крясък. — Това, което ще бъде намерено, не е за вас.

— Така ли? — попита Дьо Рокфор. — А какво точно ще бъде намерено?

— Такива като вас не ще тържествуват. Магистърът бе прав. Вие сте опиянен от пожари и изпълнен с горчилка.

Дьо Рокфор изгледа Джефри с каменно изражение.

— Двамата с магистъра сте открили нещо, нали? Знам, че си изпратил две пратки по пощата и дори знам на кого. Погрижих се за единия от получателите, ще се погрижа и за втория. Много скоро ще знам всичко, което сте знаели вие двамата.

Дясната ръка на Джефри замахна и пистолетът се стовари върху слепоочието на Дьо Рокфор. Магистърът се олюля зашеметен, после подбели очи и се свлече на пода.

— Нужно ли беше? — попита сенешалът.

— Трябва да е доволен, че не го застрелях. Но магистърът ме накара да обещая, че няма да нараня този глупак.

— Двамата с теб трябва сериозно да си поговорим.

— Първо трябва да се измъкнем оттук.

— Не мисля, че братята в коридора ще го допуснат.

— Те не са проблем.

Долавяше някакъв намек.

— Знаеш ли друг изход?

Джефри се усмихна.

— Магистърът бе съвсем ясен.

Трета част

31

Абатство „Де Фонтен“, 14:05 ч.

Дьо Рокфор отвори очи. Едната страна на главата му пулсираше и той се закле, че брат Джефри ще си плати за удара. Изправи се с мъка от пода и се опита да разсее мъглата в главата си. Иззад вратата дочу френетични викове. Избърса слепоочието си с ръкава на расото и видя, че е изцапано с кръв. Влезе в банята и намокри една кърпа с вода, за да почисти раната.

Съвзе се. Важно бе да си даде вид, че контролира положението. Бавно прекоси спалнята и отвори вратата.

— Магистре, добре ли сте? — попита новият му маршал.

— Влез — нареди той.

Другите четирима останаха отвън. Добре знаеха, че не бива да влизат в спалнята на магистъра без позволение.

— Затвори вратата.

Маршалът се подчини.

— Удариха ме и съм бил в безсъзнание. Преди колко време избягаха?

— Отвътре спряха да се чуват звуци преди двайсетина минути. Затова така се изплашихме.

— Какво искаш да кажеш?

Изражението на маршала се изпълни с недоумение.

— Тишина. Мълчание.

— Къде отидоха сенешалът и брат Джефри?

— Магистре, та те бяха тук вътре, при вас. Ние бяхме отвън.

— Огледай се наоколо. Да ги виждаш някъде? Кога избягаха?

Настъпи още по-голямо объркване.

— Не са минавали покрай нас.

— Искаш да ми кажеш, че двамата не са излизали през тази врата?

— Щяхме да ги застреляме, ако бяха излезли, както ни наредихте.

Главата отново го заболя. Започна да масажира пулсиращата подутина с мократа кърпа. Беше се учудил защо Джефри ги доведе право тук.

— Имаме новини от Рен-льо-Шато — каза маршалът.

Тази информация събуди интереса му.

— Двамата братя разкрили присъствието си и Малоун, както предвидихте, успял да им избяга на магистралата.

Правилно бе заключил, че най-добрият начин да преследва Стефани Нел и Котън Малоун бе да ги накара да мислят, че са се отървали от преследвачите си.

— А снощният стрелец от църковния двор?

— Избягал с мотоциклет. Нашите хора видели как Малоун хукнал след него. Инцидентът и нападението над братята в Копенхаген определено са свързани.

Съгласен беше.

— Някаква представа кой го е направил?

— Все още не.

Не желаеше да чува подобни отговори.

— Ами днес? Къде са ходили Малоун и Нел?

— Електронното устройство, което прикрепихме към колата на Малоун, работи отлично. Отидоха право в Авиньон. Току-що излязоха от санаториума, в който се лекува Ройс Кларидън.

Дьо Рокфор чудесно знаеше кой е Кларидън и през ум не му минаваше, че е умопобъркан. Затова имаше свой човек в санаториума. Преди месец, когато магистърът бе изпратил Джефри в Авиньон да пусне пратката за Стефани Нел, бе решил, че двамата вероятно са осъществили контакт. Но Джефри не бе посетил санаториума. Подозираше, че вторият пакет, онзи за Ърнст Сковил в Рен, за който все още не знаеше достатъчно, е довел Стефани Нел и Малоун при Кларидън. Едно беше сигурно. Кларидън и Ларс Нел бяха работили рамо до рамо и когато синът се бе захванал любителски с проучванията след смъртта на Ларс, Кларидън бе помагал и на него.

Магистърът явно е знаел всичко това. А сега вдовицата на Ларс Нел бе отишла право при Кларидън.

Време бе да се заеме с този проблем.

— Тръгвам към Авиньон след половин час. Приготви екип от четирима братя. Поддържайте електронното наблюдение и кажи на хората ни да не носят микрофони. Устройството има широк обхват, да го използваме в наша полза.

Но имаше още нещо и той заоглежда стаята.

— А сега ме остави.

Маршалът се поклони и напусна стаята.

Той се изправи с все още замаяна глава и заразглежда продълговатата стая. Две от стените бяха от камък, останалите две с ламперия от явор. Едната стена бе почти закрита от декоративен шкаф, а другите — от тоалетна масичка, втори шкаф и маса със столове. Погледът му се спря на камината. Изглеждаше най-логичното място. Знаеше, че в древността стаите са имали повече от един вход и изход. Тази стая бе приютявала магистри от XVI век насам и ако си спомняше правилно, камината бе добавена през XVII век на мястото на старо каменно огнище. Рядко се използваше, тъй като в цялото абатство бе прокарано централно отопление.

Приближи се към полицата над камината и огледа дървените части, после внимателно прегледа каменната плоча отдолу, забелязвайки бледи бели линии, проточили се перпендикулярно към стената.

Наведе се и се взря в тъмната плоча. Със свита ръка започна да опипва вътрешната част на комина. И накрая го откри. Кръгла стъклена топка. Опита се да я завърти, но нищо не се раздвижи. Побутна я нагоре, после надолу. Пак нищо. Накрая дръпна и тя се отмести. Не много, може би със сантиметър, при което чу механично изщракване. Пусна я и усети нещо хлъзгаво по пръстите си. Масло. Някой бе взел необходимите мерки.

Огледа камината. По цялата дължина на задната стена вървеше пукнатина. Той натисна и каменната плоча се завъртя навътре. Отворът бе достатъчно голям, за да мине през него, така че запълзя. От този вход започваше коридор с човешки ръст.

Той се изправи.

Тесният коридор продължаваше едва няколко метра до каменна стълба, която се виеше надолу в плътна спирала. Не можеше да предположи накъде води. Несъмнено из цялото абатство бяха пръснати тайни входове и изходи. От двайсет и две години заемаше поста маршал и никога не бе чувал за тях.

Магистърът обаче явно знаеше и бе казал на Джефри.

Удари с юмрук по камъка и даде воля на гнева си. Трябваше да открие Великата тайна. Цялата му власт се крепеше на това откритие. От години знаеше, че магистърът разполага с дневника на Ларс Нел, но нямаше начин да се сдобие с него. Вярваше, че след смъртта на стареца щеше да настъпи неговият час, но магистърът бе предвидил действията му и бе изпратил ръкописа извън абатството. Сега вдовицата на Ларс Нел и нейният бивш служител — отлично трениран правителствен агент — се бяха свързали с Ройс Кларидън.

Нищо добро нямаше да излезе от тяхното сътрудничество.

Опита се да се успокои. От години се трудеше в сянката на магистъра. Сега самият той беше магистър. И нямаше да позволи един призрак да направлява действията му.

Пое няколко дълбоки глътки от влажния въздух и се замисли за Началото. Било през 1118 г. след Христа. Светите земи най-после били изтръгнати от ръцете на сарацините и било положено началото на християнското царство, но все още съществувала огромна опасност. Затова девет рицари се обединили и дали обет пред новия християнски цар на Йерусалим, че маршрутът от и към Светите земи ще бъдат безопасен за поклонниците. Но как биха могли деветима мъже на средна възраст, дали обет за бедност, да защитят дългия път от Яфа до Йерусалим, особено след като по него се движели стотици разбойници? Още по-странно бе, че през първите десет години от съществуването на ордена към него не се включили нови рицари, а Хрониките не описваха случаи на оказана помощ на поклонниците. Вместо това първите девет рицари се захванали с много по-голяма задача. Щабът им се намирал под един стар храм, на място, което някога служело за конюшните на цар Соломон. Помещението, съдържащо безброй арки и сводове, било толкова огромно, че някога приютявало две хиляди животни. Там те открили подземни коридори, изсечени преди векове в скалите, много от които съдържали пергаментови свитъци, трактати, разработки върху науките и изкуството и много неща, свързани с юдейско-египетското наследство.

Както и най-важната находка.

Разкопките погълнали вниманието на деветимата рицари. По-късно, през 1127 г., те натоварили безценната си плячка на кораби и отплавали към Франция. Това, което открили, им донесло слава, богатство и мощни съюзници. Мнозина искали да станат част от ордена и през 1128 г., едва десет години след създаването си, Орденът на тамплиерите получил от папата законна автономия, която нямала равна на себе си в западния свят.

И всичко това заради знанията, които били получили.

И все пак били особено предпазливи по отношение на наученото. Само онези, които се издигали до най-висок ранг, имали привилегията да знаят. Преди векове дълг на всеки магистър било да предаде знанието, преди да умре. Но това било преди чистката. След нея всички магистри търсели знанието, но без резултат.

Отново удари с юмрук камъка.

Тамплиерите бяха изковали съдбата си в забравените пещери с непоколебимата решимост на фанатици. Той щеше да направи същото. Великата тайна бе някъде там. Почти бе стигнал до нея. Сигурен беше.

А отговорите бяха в Авиньон.

32

Авиньон, 17:00 ч.

Малоун спря пежото. Ройс Кларидън чакаше отстрани на шосето, южно от санаториума, точно както бе казал. Неравната му брада бе изчезнала, както и мърлявите дрехи и пуловерът. Лицето му бе гладко избръснато, ноктите подрязани и беше облечен с джинси и риза. Дългата му коса бе пригладена назад и вързана на опашка, а в крачката му се долавяше енергичност.

— Приятно е без тази брада — каза той, докато се качваше отзад. — За да се преструвам на тамплиер, трябваше и да заприличам на такъв. Нали знаете, че никога не са се къпели. Уставът го забранявал. За да няма голота сред братята и така нататък. Каква ли вонлива пасмина са били?

Малоун превключи на първа и потегли по магистралата. В небето буреносните облаци се сгъстяваха. Бурята над Рен-льо-Шато най-после си бе пробила път на изток. В далечината светкавици протягаха пипала през скупчените облаци, следвани от ръмженето на гръмотевиците. Всеки момент щеше да завали. Той размени със Стефани поглед, който ясно говореше, че трябва да поразпитат мъжа отзад.

Тя се обърна.

— Мистър Кларидън…

— Наричайте ме Ройс.

— Добре. Ройс, можете ли да ми кажете нещо повече за идеите на Ларс? Важно е да го разберем.

— Нима не знаете?

— С Ларс доста се бяхме отчуждили през последните години преди смъртта му. Не споделяше много с мен. Но наскоро прочетох книгите му и дневника.

— Мога ли да попитам тогава защо сте тук? Той почина преди доста време.

— Нека кажа само, че ми се иска да вярвам, че Ларс би останал доволен, ако някой довърши труда му.

— В това отношение сте права, госпожо. Съпругът ви бе блестящ учен. Теориите му бяха добре обосновани и съм убеден, че щеше да постигне успех. Ако бе оживял.

— Разкажете ми за тези теории.

— Следваше пътя на абат Сониер. Този свещеник е бил голям хитрец. От една страна, не искал никой да научи какво е знаел. От друга, оставил е доста следи. — Кларидън поклати глава. — Говори се, че споделял всичко с любовницата си, но тя издъхнала, без да каже и дума. Точно преди смъртта си Ларс смяташе, че е постигнал известен напредък. Запозната ли сте с цялата история, госпожо? Със самата истина?

— Страхувам се, че знанията ми се ограничават до написаното от Ларс в книгите му. Но в дневника му има интересна информация, която така и не е публикувал.

— Може ли да погледна тези страници?

Тя запрелиства дневника, после му го подаде. Малоун наблюдаваше в огледалото как мъжът чете с интерес.

— Какви чудеса — отбеляза Кларидън.

— Бихте ли ни обяснили? — попита Стефани.

— Разбира се, госпожо. Както казах днес следобед, измислиците на Ноел Корбю и останалите като него за Сониер били загадъчни и вълнуващи. Но за мен и Ларс истината бе още по-вълнуваща.

Сониер огледа новия олтар на църквата, доволен от промените. Старата мраморна плоча бе изчезнала, лежеше натрошена в двора на църквата, а вестготските колони вече бяха определени за други цели. Новият олтар излъчваше елегантност и красота. Преди три месеца, през юни, той бе организирал пищна церемония за първо причастие. Няколко мъже от селото бяха понесли статуя на Девата в тържествено шествие през улиците на Рен, завършило пред църквата, където скулптурата бе поставена върху една от изнесените в двора колони. За да увековечи събитието, той бе издълбал думите РАЗКАЯНИЕ, РАЗКАЯНИЕ върху колоната, за да напомня на енориашите за нуждата от смирение, и МИСИЯТА 1891 г., за да увековечи годината на тяхното колективно постижение. Покривът на църквата най-после бе поправен, а външните стени укрепени. Старият амвон бе изчезнал и в момента се подготвяше новият. Скоро щяха да положат нова шахматно наредена настилка на пода и нови скамейки. Но преди това основата на пода се нуждаеше от ремонт. Водата, процеждала се от покрива, бе разяла повечето камъни от основата. На места ги бяха позакърпили, но доста от тях се нуждаеха от подмяна.

Навън бе влажна, ветровита септемврийска утрин, затова си бе осигурил помощта на пет-шест местни жители. Задачата им бе да избият повредените каменни плочи и да сложат новите преди идването на майсторите за пода след две седмици. В момента в нефа се работеше на три различни места. Самият Сониер се бе захванал с една изкривена плоча пред стъпалата на олтара, която открай време се клатеше.

Откритата преди известно време стъкленица все още го озадачаваше. Когато разтопи восъчния печат и извади навитото късче хартия, той откри не послание, а тринайсет реда с букви и символи. Когато ги показа на абат Жели, свещеника от съседното село, той му бе казал, че тази подредба на букви и символи се нарича криптограма и че някъде сред привидно безсмислените букви се крие послание. Нужен бил само математически ключ за разшифроването му, но след като се бе мъчил в продължение на много месеци, той бе все така далеч от намирането на отговора. Искаше му се да разбере както смисъла, така и причината посланието да бъде скрито. Очевидно то бе от голямо значение. Нужно бе и голямо търпение. Точно това си повтаряше всяка вечер, след като за пореден път неуспешно се опитваше да открие отговора. Ако не друго, той бе търпелив.

Хвана чук с къса дръжка и реши да провери дали дебелата плоча на пода може да бъде натрошена. Колкото по-малки бяха парчетата, толкова по-лесно щяха да ги извадят. Подпря се на колене и нанесе три удара върху единия край на дългата почти метър плоча. По дължината й плъзнаха пукнатини. Новите удари ги превърнаха в процепи. Хвърли чука и грабна един метален прът, за да разкърти по-малките парчета. Подпъхна го под един дълъг тесен къс и успя да измъкне дебелото парче от мястото му. Подритна го, за да не му пречи.

После забеляза нещо.

Остави металния прът и приближи газената лампа към оголената основа на пода. Пъхна ръка, внимателно разчисти парчетата и осъзна, че това, което се показваше, бе панта. Приведе се и избърса останалата прах и отломки, разкривайки по-голяма площ от разяденото желязо, а пръстите му се изцапаха с ръжда.

Формата започна да приема познати очертания. Бе врата, водеща надолу. Но накъде?

Огледа се. Останалите мъже работеха съсредоточено, шепнейки си. Той премести лампата настрана и спокойно върна отломките, които току-що бе извадил, в дупката.

— Добрият свещеник не искал никой да разбере какво е открил — отбеляза Кларидън. — Първо стъкленица, а после цяла врата. Църквата му се оказала пълна с чудеса.

— Врата към какво? — полюбопитства Стефани.

— Точно това е интересната част. Ларс така и не ми разказа всичко. Но сега, като чета дневника му, започвам да разбирам.

Сониер отстрани и последния камък от желязната врата в пода. Църквата бе заключена, а слънцето бе залязло преди часове. Цял ден бе умувал какво ли се крие под вратата, но не обели и дума пред работниците, а само им благодари за усилията, обяснявайки, че смята да си почине няколко дни, така че нямаше да има нужда от тях преди следващата седмица. Не бе споделил дори и със скъпата си любовница, а само спомена след вечеря, че иска да огледа църквата, преди да си легне.

Дъждът барабанеше по покрива.

На светлината на газената лампа пресметна, че желязната врата е дълга около метър и широка не повече от четирийсет сантиметра. Беше на нивото на пода и нямаше ключалка. За щастие рамката бе каменна, но се притесняваше за състоянието на пантите, затова бе донесъл шише с газ за лампи. Не че беше най-подходяща за смазка, но само това бе успял да набави за толкова кратко време.

Намаза пантите с надеждата да разхлаби хватката на времето. Вмъкна края на един железен прът под ръба на вратата и дръпна нагоре.

Тя не помръдна. Дръпна по-силно. Пантите започнаха да поддават.

Размърда пръта, натисна ръждясалия метал и добави още газ. След няколко опита пантите изскърцаха, вратата се завъртя на оста си и замръзна, сочейки право към тавана.

Той освети тъмния отвор с лампата. Тесни стъпала се спускаха 4–5 метра надолу до груба каменна площадка.

Разтрепери се от вълнение. Чувал бе разкази от други свещеници за намерени от тях предмети. Повечето били от времето на революцията, когато духовниците криели реликви, икони и украшения от плячкосващите републиканци. Много от църквите на Лангедок станали тяхна жертва. Но тази в Рен-льо-Шато била толкова западнала, че просто нямало какво да грабят.

Може би всички са грешали.

Изпробва най-горното стъпало и реши, че е изсечено в скалната основа на църквата. С лампа в ръка, бавно заслиза, взирайки се в правоъгълното пространство, също изсечено в скалата. Свод разделяше помещението на две. След това видя костите. Външните стени бяха покрити с наподобяващи пещи кухини, всяка съдържаща скелет, наред с останките от дрехи, обувки, мечове и погребални плащаници.

Насочи светлината към няколко от гробниците и забеляза, че всяка е обозначена с издялано в камъка име. Всички бяха от рода Д’Отпул. Датите варираха от XVI до XVIII век. Започна да брои. Двайсет и трима почиваха в криптата. Знаеше кои са. Господарите на Рен.

Погледът му бе привлечен отвъд централния свод, към голям сандък редом до желязна купа. Пристъпи натам с лампа в ръка и подскочи, когато нещо проблесна насреща му. Първо реши, че очите го лъжат, но бързо осъзна, че видението бе истина.

Наведе се.

Железният съд бе пълен с монети. Вдигна една и видя, че са френски златни монети, повечето от 1768 г. Нямаше представа каква е стойността им, но предполагаше, че е значителна. Трудно бе да се прецени колко имаше в купата, но когато изпробва тежестта й, установи, че не е в състояние да я помръдне. Посегна към сандъка и видя, че ключалката му е отворена. Избута капака и видя подвързани в кожа томове и нещо, увито в импрегниран плат. Внимателно опипа с пръсти и прецени, че съдържанието представлява множество дребни и твърди предмети.

Остави лампата на земята и отгърна плата.

Светлината отново улови някакъв блясък. Диамант. Той разгъна диплите на плата и дъхът му секна. В сандъка имаше цяло съкровище. Несъмнено плячкосващите републиканци преди стотина години бяха направили огромна грешка, подминавайки полусрутената църква на Рен-льо-Шато. Или може би просто човекът или хората, избрали това място за свое скривалище, бяха постъпили мъдро.

— Криптата е съществувала — заяви Кларидън. — Току-що прочетох в дневника, че Ларс открил църковен регистър, обхващащ периода от 1694 до 1726 година, в който се споменавало за криптата, но не и местоположението на входа към нея. Сониер отбелязал в личния си дневник, че е открил гробница. По-късно е записал: Годината 1891-ва донесе най-големите плодове за онова, за което говоря. Ларс винаги бе смятал, че този текст е много важен.

Малоун отби встрани и спря, после се обърна към Кларидън.

— Значи това злато и скъпоценните камъни са били източникът на богатството на Сониер. С тях ли е финансирал ремонта на църквата?

Кларидън се разсмя.

— В началото — да. Но историята продължава.

Сониер се изправи.

Никога не бе виждал такива богатства на едно място. На какво съкровище бе попаднал! Но трябваше да го измъкне, без да събуди подозрения. А за да го направи, му беше необходимо време. И никой друг не трябваше да открие криптата. Наведе се, взе лампата и реши, че нищо не пречи да започне още същата вечер. Можеше да изнесе златото и камъните и да ги скрие в дома си. А как точно щеше да ги обърне в пари, щеше да реши по-късно. Тръгна обратно към стълбите, като хвърли последен поглед наоколо.

Една от нишите привлече вниманието му.

Приближи се и видя, че в нея има останки на жена. Под погребалната рокля имаше кости и череп. Вдигна лампата и прочете надписа отдолу:

Мари д’Отпул дьо Бланшфор

Чувал бе за графинята. Бе последната от наследниците на рода Д’Отпул. Когато починала през 1781 г., семейството й изгубило контрола си над селото и околните земи. Революцията, започнала десетина години по-късно, завинаги премахнала аристократите земевладелци.

Но тук имаше нещо странно.

Той бързо се изкачи догоре. Отключи вратите на църквата, втурна се през заслепяващия дъжд, тичешком заобиколи сградата, влезе в двора и се запровира между гробовете, чиито плочи сякаш плуваха в оживялата тъмнина.

Спря пред един от тях и се наведе.

Светейки си с лампата, той прочете надписа.

— Мари д’Отпул дьо Бланшфор била погребана и отвън — отбеляза Кларидън.

— Два гроба за една и съща жена? — попита Стефани.

— Явно да. Но тялото било в криптата.

Малоун си спомни какво бе казала предишния ден Стефани за Сониер и любовницата му, как разровили гробовете в двора на църквата и после изличили с длето надписа върху плочата на графинята.

— Затова Сониер е разкопал гроба в двора.

— Така смяташе Ларс.

— И той се оказал празен?

— Няма как да разберем, но Ларс вярвал, че било точно така. А и историята сякаш подкрепя подобно заключение. Жена с положението на графинята никога нямало да бъде погребана в земята. Щели да я положат в крипта, както всъщност се оказало. Гробът отвън бил нещо съвсем друго.

— Надгробният камък всъщност бил послание — каза Стефани. — Това го знаем. — Ето защо книгата на Йожен Стюблен е толкова важна.

— Но ако човек не е знаел за криптата, гробът не би предизвикал интерес. Просто поредната паметна плоча. Абат Бигу бил хитър. Криел е посланието си пред очите на всички.

— И Сониер го е открил?

— Така смяташе Ларс.

Малоун завъртя ключа и подкара колата. Изминаха последната отсечка от магистралата, после завиха наляво и пресякоха буйната река Рона. Намираха се пред укрепените стени на Авиньон, а папският дворец се издигаше високо горе. Малоун се отклони от задръстения булевард и навлезе в стария град, подминавайки пазара с книжния панаир, който бяха посетили по-рано. Изкачи една виеща се алея към двореца и паркира в същия подземен гараж.

— Имам един глупав въпрос — каза той. — Защо някой просто не разкопае основите на църквата в Рен или не използва радар, за да докаже съществуването на криптата?

— Местните власти не позволяват. Помислете само. Ако се окаже, че няма нищо, какво ще стане със загадката? Рен, както и Лангедок, се изхранват от легендата за Сониер. Последното, което биха искали, е някакво доказателство. Твърде добре печелят от мита.

Малоун бръкна под седалката и извади пистолета, който бе измъкнал от преследвача си предишната нощ. Провери пълнителя. Още три патрона.

— Необходимо ли е? — попита Кларидън.

— Чувствам се много по-спокоен с него. — Той отвори вратата и се измъкна навън, пъхайки пистолета под сакото.

— Защо трябва да влизаме в двореца на папите? — попита Стефани.

— Защото там се съхранява информацията.

— Може ли да поясните?

Кларидън отвори своята врата.

— Елате, и ще ви покажа.

33

Лавлане, Франция, 19:00 ч.

Сенешалът спря колата в центъра на селото. С Джефри пътуваха на север по виещия се път в продължение на пет часа. Умишлено подминаха по-големите градове като Фоа, Кийан и Лиму и спряха в малко село, сгушено в закътана долчинка, което явно рядко бе посещавано от туристи.

След бягството от покоите на магистъра тайните коридори ги бяха извели близо до главната кухня, където изходът хитроумно бе прикрит с тухлена стена. Джефри обясни как магистърът му бе показал тайните коридори, използвани в отминалите векове за бягство от абатството. През последните сто години съществуването им било известно само на магистрите и те рядко били използвани.

Щом се озоваха навън, двамата бързо откриха гаража, качиха се в един от автомобилите на абатството и се измъкнаха през главната порта преди братята, определени да пазят, да се завърнат на поста си след обедните молитви. Тъй като Дьо Рокфор беше в безсъзнание, а антуражът му очакваше някой да отвори заключената врата, те бяха спечелили значително предимство.

— Време е да поговорим — каза сенешалът с нетърпящ възражение тон.

— Готов съм.

Слязоха от колата и влязоха в едно кафе, чиито външни маси, засенчвани от величествени брястове, бяха заети от клиенти на средна възраст. Бяха хвърлили рицарските одежди и бяха облекли обикновени дрехи, купени набързо преди час. Появи се сервитьорът и те поръчаха. Вечерта бе топла и приятна.

— Осъзнаваш ли какво направихме в абатството току-що? — възкликна сенешалът. — Застреляхме двама братя.

— Магистърът ми каза, че насилието ще бъде неизбежно.

— Ясно ми е от какво бягаме, но къде отиваме?

Джефри бръкна в джоба си и извади плика, който бе показал на Дьо Рокфор.

— Магистърът ми нареди да ви го предам, щом успеем да се измъкнем.

Сенешалът взе плика и го отвори със смесица от нетърпение и тревога.

Сине мой, в много отношения те имах точно за такъв. Знаех, че Дьо Рокфор ще спечели надпреварата, но беше важно да му се противопоставиш. Братята ще си спомнят това, когато твоят час действително настъпи. Засега съдбата ти те води другаде. Брат Джефри ще бъде твоят спътник.

Вярвам, че преди да напуснеш абатството, си взел две книги, които силно привличаха любопитството ти през последните няколко години. Аз също ги прочетох, и то преди много години. Кражбата на имущество на ордена е сериозно нарушение на устава, но нека не смятаме, че си ги откраднал, а че просто си ги взел назаем, тъй като съм уверен, че ще ги върнеш. Информацията, която съдържат, наред с това, което вече си научил, представлява огромна сила. За съжаление загадката не може да бъде разплетена само с нея. Противно на впечатленията ти аз не знам отговора. Но не можем да позволим на Дьо Рокфор да се сдобие с Великата тайна. Той знае доста, включително всичко, което си успял да извлечеш от архивите, така че не го подценявай. Важно бе да напуснеш ограниченията на затворения живот. Очакват те много изпитания. Макар да пиша тези думи в последните седмици преди смъртта си, мога само да предполагам, че бягството ти няма да мине без проява на насилие. Направи нужното, за да завършиш търсенето си. От векове насам магистрите оставят послание за наследника си, включително и моят предшественик. От всички преди мен само ти притежаваш достатъчно фрагменти, за да сглобиш пълната картина. Искаше ми се да постигна тази цел заедно с теб, но явно не е било съдено да стане. Дьо Рокфор никога не би ни позволил да успеем. С помощта на брат Джефри този път можеш да успееш. На добър час. Пази се, а също и Джефри. Бъди търпелив с момчето, защото прави единствено това, за което съм го обвързал с клетва.

Сенешалът вдигна поглед към Джефри и го попита:

— На колко години си?

— На двайсет и девет.

— Поел си доста отговорности за възрастта си.

— Уплаших се, когато магистърът сподели какво се очаква от мен. Не исках да поемам такива задължения.

— Защо ли не го е казал направо на мен?

Джефри не отговори веднага.

— Магистърът заяви, че предпочитате да отстъпвате пред опасността от противоречия и бягате от конфликти. Че все още не познавате напълно самия себе си.

Упрекът го жегна, но изражението на искреност и невинност върху лицето на Джефри придаваше огромна тежест на думите му. А и наистина беше така.

Никога не бе търсил преднамерено конфронтация и бе избягвал всякакви спорове.

Но не и този път.

Бе се изправил срещу Дьо Рокфор и щеше да го застреля, ако французинът не бе реагирал толкова бързо. Този път възнамеряваше да се бори. Прокашля се и попита:

— Какво трябва да направя?

Сервитьорът се върна с две салати, препечен хляб и сирене.

— Първо да хапнем. Умирам от глад — усмихна се Джефри.

— А после?

— Само вие можете да кажете.

Сенешалът поклати глава при тази пламенна надежда. Всъщност вече бе мислил за следващия им ход по пътя. Решението, което се бе оформило, му действаше успокоително, защото съзнаваше, че можеха да отидат на едно-единствено място.

34

Авиньон, 17:30 ч.

Малоун вдигна поглед към двореца на папите, който се издигаше на стотина метра от тях. Тримата със Стефани и Кларидън седяха в едно открито кафе на оживения площад до главния вход. От отсрещния бряг на Рона се носеше силен северен вятър — мистрал, както го наричаха местните — и безпрепятствено вилнееше из града. Малоун си спомни една средновековна поговорка, в която се намекваше за неприятната миризма, изпълвала някога тези улици. Ветровитият Авиньон, при вятър омразен, без вятър отровен. А как го бе нарекъл Петрарка? Най-зловонният на земята.

Бе прочел в един пътеводител, че издигащият се пред него едновременно дворец, крепост и светилище в действителност се състоеше от две сгради — някогашния дворец, построен от папа Бенедикт XII, започнат през 1334 г., и новия дворец, издигнат при управлението на Климент VI и завършен през 1352 г. И двете постройки отразяваха личността на създателя си. Старият дворец бе образец за консерватизъм в римски стил, с твърде малко вкус, докато новият излъчваше готическа пищност. За съжаление и двете сгради били опожарявани, а по време на Френската революция и плячкосвани. Скулптурната им украса била унищожена, а всички фрески — замазани с боя. През 1810 г. дворецът бил превърнат в казарма. Авиньон си възвърнал контрол върху него през 1906 г., но реставрацията била отложена чак до шейсетте години на XX век. Понастоящем две от крилата бяха конгресен център, а останалата част — туристическа атракция, предлагаща само бегъл поглед към някогашното великолепие.

— Време е да влизаме — обади се Кларидън. — Последната обиколка започва след десет минути. Трябва да се включим в нея.

Малоун се надигна.

— Какво точно ще правим?

Над главите им изтрещя гръмотевица.

— Абат Бигу, на когото Мари д’Отпул дьо Бланшфор изповядала голямата семейна тайна, от време на време идвал да съзерцава картините в двореца. Това било преди революцията, така че много от тях все още са тук. Ларс особено харесвал една от тях. Когато открил криптограмата, намерил също и бележка за картината.

— Каква бележка? — попита Малоун.

— В деня, когато напуснал Франция, за да замине за Испания през 1793 година, абат Бигу написал в църковния регистър за църквата в Рен-льо-Шато последните си думи, които гласят: Lisez les Règles du Caridad.

Малоун си преведе фразата наум. „Прочетете правилата на Каридад.“

— Сониер попаднал на този текст и го скрил. За щастие регистърът оцелял и в крайна сметка Ларс го намерил. Явно Сониер е разбрал, че Бигу често посещавал Авиньон. По времето на Сониер, в края на деветнайсети век, дворецът представлявал само изкорубена черупка. Но Сониер лесно можел да разбере, че по времето на Бигу там е била изложена картината на Хуан де Валдес Леал „Правилата на Каридад“.

— Предполагам, картината все още е вътре? — попита Малоун, загледан в широкия двор, простиращ се към Шапо Гало, главния вход на двореца.

— Отдавна я няма — поклати глава Кларидън. — Унищожена е от пожар преди петдесет години.

Изтрещяха нови гръмотевици.

— Тогава какво правим тук? — попита Стефани.

Малоун хвърли няколко евро върху масата и погледна към съседното открито кафе. Докато всички останали бързаха да си тръгнат, подплашени от задаващата се буря, една жена седеше под сенника и отпиваше от чашата си. Погледът му се спря на нея само за секунда, която беше достатъчна, за да забележи правилните черти и леко изпъкналите очи. Кожата й бе с цвета на кафе с мляко, а обноските й към сервитьора — изтънчени. Беше я забелязал преди десетина минути, още когато седнаха, и се бе зачудил. А сега щеше да я подложи на проверка. Взе една хартиена салфетка от масата и я смачка на топка в ръката си.

— В непубликувания ръкопис — тъкмо обясняваше Кларидън, — същия, който Ноел Корбю написал за Сониер и Рен и който Ларс открил, се споменава за картината. Корбю явно е знаел, че Бигу е писал за нея в църковния регистър. Той също така отбелязал, че литография на картината все още се съхранява в архивите на двореца. Лично я бил виждал. Седмица преди смъртта си Ларс най-после научил къде точно в архивите се намира тя. Трябваше да влезем и да я видим, но Ларс така и не се завърна в Авиньон.

— И не ви е казал къде трябва да я търсим? — попита Малоун.

— Не.

— В дневника не се споменава за никаква картина — каза Малоун. — Изчетох го целия. Нито дума за Авиньон.

— Щом Ларс не ви е казал къде е литографията, защо изобщо ще влизаме? — попита Стефани. — Няма да знаете къде да търсите.

— Но синът ви научи точно преди да умре. Двамата възнамерявахме да влезем в двореца и да я потърсим веднага щом се завърне от планините. Но, госпожо, както знаете…

— Той също не се завърна.

Малоун наблюдаваше как Стефани се опитва да потисне чувствата си.

— А защо не влязохте сам?

— Реших, че е по-важно да спася живота си. Така че се скрих в лудницата.

— Човекът загинал от лавина — уточни Малоун. — Не е бил убит.

— Не можете да знаете със сигурност — каза Кларидън. — Всъщност не знаете нищо.

Той огледа площада.

— Трябва да побързаме. Педантични са при последната обиколка. Повечето служители са възрастни жители на града. Голяма част са доброволци. Заключват вратите точно в седем. В двореца няма охранителна система. Вече не се излага нищо ценно, а и самите стени са най-голямата охрана. Ще се отделим от групата и ще изчакаме всичко да утихне.

Тръгнаха.

Капки дъжд убодоха тила на Малоун. С гръб към жената, която би трябвало все още да седи трийсетина метра зад него, той разтвори юмрук и остави вятъра да отнесе смачканата салфетка. Извъртя се рязко и се престори, че хуква след изпуснатата хартия, докато тя танцуваше по плочките, подхваната от вятъра. Когато я догони, той хвърли поглед към кафето.

Жената бе станала от масата.

Бе тръгнала небрежно в същата посока, към двореца.

Дьо Рокфор свали бинокъла. Стоеше изправен върху Роше де Дом, скалата на папите, най-живописното кътче в Авиньон. Още от неолита тук живеели хора. По времето на папската окупация огромната оголена скала служела като естествена защита срещу вездесъщия мистрал. Днес хълмът, който се намираше в пряко съседство с папския дворец, бе превърнат в разкошен парк с езера, фонтани, статуи и изкуствени пещери. Гледката беше зашеметяваща. Идвал бе много пъти, когато служеше в семинарията наблизо, в дните, преди да постъпи в ордена.

На запад и на юг се простираха хълмове и долини. Бързоструйната Рона бе издълбала път отдолу, под прочутия мост „Сен Бенезе“, който някога я разделял на две и свързвал папския град с кралския от другата й страна. Когато през 1226 г. Авиньон взел страната на графа на Тулуза срещу Луи VIII по време на Албигойските войни, френският крал опожарил моста. В крайна сметка той бил реставриран и сега Дьо Рокфор си представяше как през XIV век кардиналите го прекосявали на мулета на път към провинциалните си дворци във Вилньов-лез-Авиньон. През XVI век дъждовете и наводненията оставили от моста само четири подпорни сегмента и той така и не бил довършен. Поредната липса на воля от страна на Авиньон, както винаги бе смятал. Град, който сякаш бе обречен да постига успех едва наполовина.

— Тръгват към двореца — каза той на брата до него. Погледна часовника си. Почти шест. — Който затваря в седем.

Вдигна пак бинокъла към площада на четиристотин и петдесет метра под него. Потеглил бе на север от абатството и бе пристигнал преди четирийсет минути. Електронното устройство в колата на Малоун все още действаше и бе издало пътуването до Вилньов-лез-Авиньон и после обратно до Авиньон. Явно бяха отишли да вземат Кларидън.

Дьо Рокфор бе изкачил оградената от дървета алея, започваща от папския дворец, и бе решил да изчака тук, на върха, от който се разкриваше идеална гледка към стария град. Съдбата му се бе усмихнала, когато Стефани Нел и двамата й спътници се появиха от подземния паркинг точно под него, после се настаниха в открито кафе, към което имаше директен изглед. Свали бинокъла.

Мистралът вилнееше около него, бръснеше кейовете, издуваше реката, шибаше буреносните облаци, които се носеха все по-ниско в небето.

— Явно смятат да останат в двореца след края на работното време. Ларс Нел и Кларидън веднъж направиха същото. Разполагаме ли все още с ключ от вратата?

— Нашият брат тук, в града, го пази.

— Вземи го.

Отдавна си бе подсигурил достъп до двореца през катедралата след края на работното време. Архивите бяха привлекли интереса на Ларс Нел, както и на Дьо Рокфор. На два пъти бе пращал братя да тършуват през нощта, за да разбере какво бе заинтригувало Ларс Нел. Но обемът на материалите бе внушителен и така и не успяха да разберат нищо. Може би тази вечер щеше да научи повече.

Отново погледна през бинокъла. Някакво листче се изплъзна от ръката на Малоун и адвокатът хукна след него.

След това тримата изчезнаха от погледа му.

35

21:00 ч.

Някакво особено чувство обзе Малоун, докато крачеше из празните зали. Бяха се отделили от групата по средата на обиколката и Кларидън ги бе повел към горните етажи. Изчакаха в една от кулите зад заключена врата докъм осем и половина, когато повечето от вътрешните лампи вече бяха угасени и не се долавяше никакво движение. Кларидън като че ли бе наясно с действията на персонала и остана доволен, че пет години по-късно нищо не бе променено.

Лабиринтът от празни зали и дълги коридори сега бе осветен единствено от отделни петна бледа светлина. Малоун можеше само да си представи какво ли е било някогашното обзавеждане, стените с пищни цветни фрески и гоблени, изобразяващи хора, събрали се да служат или да просят милост от божия наместник. Бяха идвали пратеници на хана, на императора на Константинопол, дори самият Петрарка и света Катерина от Сиена, жената, която в крайна сметка бе убедила последния папа от Авиньон да се завърне в Рим. Историята бе пуснала дълбоки корени тук, но сега от нея имаше само останки.

Отвън бурята най-после се бе развихрила и дъждът биеше яростно покрива, а стъклата звънтяха от гръмотевиците.

— Някога този дворец бил пищен като Ватикана — прошепна Кларидън. — Всичко обаче е изчезнало. Унищожено от невежество и алчност.

Малоун не бе съгласен.

— Някои биха казали, че именно невежеството и алчността са били причината за построяването му — възрази той.

— О, мосю Малоун, да не сте следвали история?

— Чел съм доста.

— Тогава нека ви покажа нещо.

Кларидън ги поведе през отворени портали в зали с протрит под, всяка с табелка с името си. Спряха насред подобна на пещера правоъгълна зала със сводест таван.

— Тук е била банкетната зала на папата. Събирала стотици гости — каза Кларидън, а гласът му отекна в празнотата. — Климент Шести окачил на тавана синя завеса, осеяна със златни звезди, наподобяваща небесния свод. Стените били украсени с фрески. Всичко било унищожено в пожара през 1413 година.

— И не са го възстановили? — учуди се Стефани.

— Папите на Авиньон вече ги нямало, така че и дворецът нямал същата стойност. — Кларидън посочи към другия край на залата. — Палата се хранел сам точно отсреща, върху подиум, седнал на трон, под балдахин, украсен с алено кадифе и хермелин. Гостите седели на дървени скамейки покрай стените — кардиналите в източната част, останалите в западната. Дървените маси били наредени под формата на буквата „П“, а храната се сервирала по средата. Всичко било доста строго и церемониално.

— Както и целият дворец — отбеляза Малоун. — Имам чувството, че се разхождам през бомбардиран град, сякаш душата на сградата е унищожена. Един съвсем отделен свят в света.

— Такава била идеята. Френските крале искали папите им да бъдат изолирани. Само те контролирали мислите и действията им. Нито един от папите не бил посещавал Рим, тъй като италианците биха ги съсекли на място. Така че седмината мъже, служили като папи в този дворец, си изградили собствена крепост и не оспорвали френския трон. Дължали съществуването си на краля и се наслаждавали на това убежище — тяхното авиньонско пленничество, както наричали службата си тук.

Следващото помещение бе доста по-малко. Залата с гоблените бе мястото, където папата и кардиналите се срещали на тайни съвети.

— Тук дарявали Златната роза — каза Кларидън.

— Особено арогантен жест от страна на авиньонските папи. В четвъртата неделя от постите папата почитал една специална личност, обикновено владетел, като я дарявал със Златната роза.

— Не одобряваш ли това? — попита го Стефани.

— Христос не е имал нужда от златни рози. А защо папите да имат? Просто поредното кощунство, типично за това място. Климент Шести купил целия град от Йоана, кралица на Неапол. Което било част от сделката, която тя сключила, за да изкупи опрощение за съучастничество в убийството на съпруга си. В продължение на сто години престъпници, авантюристи, фалшификатори и контрабандисти можели да се укриват от правосъдието тук, стига да отдавали нужната почит на папата.

През съседна зала влязоха в Залата на елените. Кларидън щракна няколко лампи, хвърлящи мека, приглушена светлина. Малоун се забави на входа достатъчно дълго, за да хвърли поглед назад към Банкетната зала. Някаква сянка пробяга по стената, но това му бе достатъчно да разбере, че не са сами. Знаеше кой ги следва. Висока, привлекателна, атлетична жена — цветнокожа, както бе казал Кларидън по-рано в колата. Жената, която ги бе последвала в двореца.

— … Ето тук се съединяват старият и новият дворец — тъкмо казваше Кларидън. — Зад нас е старият, а новият започва през онзи портал. А тук е бил кабинетът на Климент Шести.

Малоун бе прочел в пътеводителя за Климент, човек, който обичал картините и стиховете, приятните звуци, редките животни и рицарската любов. Имаше и негов цитат: Предшествениците ми не са знаели как трябва да живее един папа. Той превърнал старата крепост на Бенедикт в пищен дворец. В момента Малоун бе заобиколен от идеални примери за материалните потребности на Климент под формата на изображения, изрисувани върху лишените от прозорци стени. Ниви, гори и потоци, всичко това под яркосиньо небе. Мъже с мрежи край езеро, гъмжащо от щуки. Бретон шпаньоли. Млад благородник със своя сокол. Дете, покатерило се на дърво. Треви, птици, къпещи се хора. Преобладаваше зеленото и кафявото, но тук-там някоя оранжева дреха, синкава риба и плодовете по дърветата обогатяваха цветовата гама.

— Климент поръчал фреските през 1344 година. Открили ги под пластовете вар, наплескани от войниците, когато дворецът бил превърнат в казарма през деветнайсети век. Тази зала прекрасно отразява нагласата на авиньонските папи, особено на Климент Шести. Някои дори го наричали Климент Великолепния. Не изпитвал никакво влечение към религиозния живот. Уреждането на покаянията, отменянето на отлъчванията от църквата, опрощаването на греховете, дори съкращаването на престоя в чистилището и за живи, и за покойници — всичко било за продан. Забелязвате ли нещо да липсва?

Малоун отново заразглежда фреските. Ловните сцени определено говореха за склонност към бягство от реалността — хора, които се забавляват, — но нищо по-особено не му направи впечатление.

След това внезапно му просветна.

— Къде е Бог?

— Набито око имате. — Кларидън разпери ръце. — Никъде в дома на Климент Шести няма нито един религиозен символ. Този пропуск е много красноречив. Това е спалня за крал, а не за папа. Точно за такива се смятали авиньонските прелати. Те унищожили тамплиерите. Като започнали през 1307 година с Климент Пети, който бил съконспиратор на Филип Хубави, и завършили с Григорий Единайсети през 1378 година, тези корумпирани личности смазали ордена. Ларс през цялото време вярваше, а и аз съм съгласен с него, че тази зала доказва какво всъщност са ценели тези мъже.

— Смяташ ли, че тамплиерите са оцелели? — полюбопитства Стефани.

— Oui. Те са около нас. Виждал съм ги. Какво точно представляват, не зная. Но са около нас.

Малоун не можеше да прецени дали тази декларация отговаря на истината, или просто изразява предположенията на човек, на когото навсякъде се привиждат заговори. Знаеше само, че ги следва жена, която бе достатъчно умела да забие куршум на сантиметри от главата му в дънера на дърво от разстояние, по-голямо от петнайсет метра, и то посред нощ и при вятър със скорост шейсет и пет километра в час. Може би тя бе спасила кожата му в Копенхаген.

— Да продължаваме — каза Малоун.

Кларидън изгаси лампите.

— Следвайте ме.

Тръгнаха през старата част на двореца към северното крило и конгресния център. Една табелка уведомяваше, че залата е създадена наскоро от градската управа като начин за набиране на средства за по-нататъшни реставрации. Някогашната Зала на конклава, Залата на ковчежника и Голямата изба сега бяха оборудвани с голи скамейки, сцена и аудио-визуална техника. По други коридори минаха покрай каменни изображения на папи от Авиньон. Накрая Кларидън спря пред солидна дървена врата и пробва резето, което се отвори.

— Чудесно. Явно все още не заключват за през нощта.

— А защо не? — попита Малоун.

— Тук няма нищо ценно, освен информация, а малцина са крадците, които се интересуват от такива неща.

Пристъпиха в мастиленочерното пространство.

— Някога тук е бил параклисът на Бенедикт Дванайсети, папата, който замислил и построил основната част на стария дворец. В края на деветнайсети век, заедно със стаята точно над нас, параклисът бил превърнат в хранилище за архивите на областта. Дворецът също пази своите архиви тук.

Светлината от коридора разкри висока стая с безкрайни редици рафтове. Зад рафтовете се извисяваха сводести прозорци, по чиито черни стъкла почукваше неспирният дъжд.

— Четири километра рафтове — каза Кларидън. — Невероятно изобилие от информация.

— Но вие знаете къде да търсите, нали? — попита Малоун.

— Надявам се.

Кларидън се втурна по централната пътека. Малоун и Стефани изчакаха да светне лампата някъде на петнайсетина метра навътре в стаята.

— Насам — провикна се Кларидън.

Малоун затвори вратата към коридора, питайки се как ли жената ще успее да се вмъкне незабелязано. Поведе Стефани към светлината и двамата завариха Кларидън, седнал край една масичка за четене.

— За радост на историята — отбеляза той — през осемнайсети век всички предмети в двореца били описани. После, в края на деветнайсети, били направени снимки и рисунки на всичко, оцеляло след революцията. С Ларс успяхме да разберем как е организирана информацията.

— А след смъртта на Марк не сте търсили, защото сте смятали, че рицарите тамплиери ще ви убият? — попита Малоун.

— Съзнавам, че не вярвате на голяма част от тези неща. Но ви уверявам, че постъпих правилно. Архивите са тук от векове. Затова реших, че могат да останат необезпокоявани още малко. Струваше ми се по-важно да запазя живота си.

— Тогава защо дойдохме сега? — попита Стефани.

— Много време мина. — Кларидън стана от стола. — Всичко около нас са дворцови архиви. Ще ми отнеме няколко минути. Защо не седнете, пък да видим дали ще открия каквото ни трябва. — Той извади от джоба си фенерче. — Взех го от лудницата. Реших, че може да ни потрябва.

Малоун дръпна един стол и Стефани последва примера му. Кларидън изчезна в полумрака. Седяха, а Малоун слушаше как французинът тършува и гледаше танцуващия лъч от фенерчето върху свода над главите им.

— Ето какво е правел съпругът ми — зашепна тя. — Криел се е в забравен от бога дворец и е търсел нещо наистина безсмислено.

Долови остротата в гласа й.

— Докато бракът ни се проваляше. Докато самата аз работех по двайсет часа в денонощието. Ето какво е правел той.

От трясъка на гръмотевицата го побиха тръпки, които сякаш преминаха през цялата стая.

— Било е важно за него — отбеляза той и също снижи глас. — Възможно е действително да има нещо във всичко това.

— Какво например, Котън? Съкровище? Ако Сониер действително е открил диаманти в криптата, окей. От време на време късметът спохожда хората. Но няма нищо повече. Бигу, Сониер, Ларс, Марк, Кларидън. Всички те са мечтатели.

— Мечтателите доста пъти са променяли света.

— Напълно нелепо преследване на нещо, което дори не съществува.

Кларидън изникна от тъмнината и тупна една прашна папка върху масата. Корицата й бе осеяна с петна. Вътре бе наредена осемсантиметрова купчинка с черно-бели фотографии и скици с молив.

— Само на метър от мястото, за което говореше Марк. Слава богу, че старците, които управляват това място, не променят нищо.

— А Марк как го е открил? — попита Стефани.

— Търсеше през почивните дни. Не беше така всеотдаен като баща си, но често идваше в къщата в Рен и действахме заедно. В университета в Тулуза бе попаднал на информация за авиньонските архиви. Свърза нещата и ето, сега разполагаме с отговора.

Малоун разстла съдържанието върху масата.

— Какво точно търсим?

— Никога не съм виждал картината. Да се надяваме да има надпис.

Започнаха да разглеждат изображенията.

— Ето я — каза Кларидън с треперещ от вълнение глас.

Малоун спря поглед върху литографията, черно-бяла, потъмняла от времето, с оръфани краища. Написаните на ръка думи в горната част гласяха: „ДОН МИГЕЛ ДЕ МАНЯРА ЧЕТЕ ПРАВИЛАТА НА КАРИДАД“.

Бе изобразен възрастен мъж с рехава брадица и редки мустаци, облечен в свещенически одежди, седнал до някаква маса. Върху единия ръкав на дрехата му, от лакътя до рамото, бе пришита сложна емблема. Лявата му ръка докосваше подпряна вертикално книга, а дясната бе протегната с дланта нагоре, сочейки през бюро с пищна покривка към дребен човечец в монашеско расо, кацнал върху ниско столче с пръст върху устните, в знак за мълчание. Върху скута му лежеше разтворена книга. Подът, който се простираше от единия до другия край на картината, бе на квадрати, като шахматна дъска, а на столчето, върху което седеше старецът, имаше букви.

АСАВОСЕ А°

de 1687

— Много любопитно — промърмори Кларидън. — Вижте тук.

Малоун проследи пръста му и заразглежда горната лява част, където в сенките зад дребния човек имаше маса и полица. Върху полицата лежеше човешки череп.

— Какво означава това? — попита Малоун.

— Caridad означава „милосърдие“, но може да означава и любов. Черното облекло на човека до масата е присъщо на Ордена на рицарите от Калатрава, испанско религиозно общество, посветило се на Исус Христос. Личи си по емблемата на ръкава му. Acaboce означава „завършек“. Това А° може би е препратка към алфа и омега, първата и последната буква от гръцката азбука — началото и краят. А черепът? Нямам представа.

Малоун си припомни какво уж бе написал Бигу в църковния регистър на Рен точно преди да избяга от Франция в Испания. „Прочетете правилата на Каридад.“

— А какви правила се очаква да прочетем?

Кларидън заразглежда рисунката на слабата светлина.

— Обърнете внимание на една подробност при дребния мъж върху столчето. Вижте обувките му. Краката му са стъпили върху черни квадрати на пода, диагонално разположени.

— Подът прилича на шахматна дъска — отбеляза Стефани.

— А в шахматната игра по диагонал се придвижва епископът[1].

— Значи дребничкият е епископ? — попита Стефани.

— Не — намеси се Малоун, внезапно проумял. — На френски тази фигура е шутът.

— Изучавали ли сте играта? — попита Кларидън.

— Играл съм малко.

Кларидън постави пръста си върху фигурата на стола.

— Това е мъдрият шут, който явно знае някаква тайна, свързана с алфа и омега.

Малоун се досети.

— Така са наричали Исус.

— Oui. А ако добавим и acaboce, ще получим „завършекът на алфа и омега“. Завършекът на Христос.

— Но какво означава това? — попита Стефани.

— Госпожо, мога ли да погледна книгата на Стюблен?

Тя извади томчето и го подаде на Кларидън.

— Хайде пак да се върнем на надгробния камък. Между него и картината има връзка. Нали помните, абат Бигу е оставил и двете следи. — Той разтвори книгата върху масата.

— Трябва да познаваме историята, за да разберем посланието върху камъка. Родът Д’Отпул датира още от дванайсети век във Франция. Мари се омъжила за Франсоа д’Отпул през 1732-ра. Един от предците му написал завещание през 1644-та, което надлежно регистрирал и представил пред нотариус в Еспераза. Когато той починал обаче, се оказало, че не могат да открият завещанието. По-късно, повече от сто години след смъртта му, изгубеното завещание внезапно се появило. Когато Франсоа д’Отпул отишъл да си го прибере, нотариусът му казал следното: Няма да е разумно от моя страна да се разделя с документ от такова огромно значение. Франсоа починал през 1753 година, а през 1780 година завещанието най-после било предадено на вдовицата му Мари. Защо? Никой не знае. Може би защото по същото време била единственият останал жив представител на рода Д’Отпул. Но тя умряла едва година по-късно и се твърди, че предала завещанието и цялата съдържаща се в него информация на абат Бигу като част от голямата семейна тайна.

— И това всъщност ли е открил Сониер в криптата? Освен златните монети и диамантите?

Кларидън кимна.

— Но криптата била старателно скрита. Затова Ларс смяташе, че фалшивият гроб на Мари в гробището е съдържал същинската информация. Бигу вероятно усещал, че тайната, която пази, е твърде голяма, за да не я предаде другиму. Напуснал родната си страна, смятал никога да не се завръща, затова оставил след себе си загадка, която да сочи пътя. В колата, когато ми показахте рисунката на надгробния камък, за пръв път ми хрумнаха доста неща. — Той се пресегна към празния бележник и химикалката, които лежаха на масата. — Сега вече съм сигурен, че текстът е пълен с информация.

Малоун разгледа буквите и символите върху надгробните камъни.

— Камъкът отдясно е лежал върху гроба на Мари и не съдържа нищо от типичния надпис, какъвто обичайно поставяли върху гробовете. Лявата му страна е надписана на латински. — Кларидън записа думите „et in rax“ в бележника.

— Това се превежда като „и в мир“, но има някои подробности. Rax е именителният падеж на думата „мир“ и е граматически неправилно да следва след предлога in. Дясната колона е написана на гръцки и няма никакъв смисъл. Доста разсъждавах по този въпрос и най-накрая ми хрумна решението. Надписът всъщност е на латински, но е написан с гръцката азбука. Ако ще преобразуваме на латиница, то с E, T, I, N и А нямаме проблеми. Но латинското Р ще се чете като „р“, а X става на „к“, и…

Кларидън задраска по бележника, после записа пълния си превод в долната част на листа.

ET IN ARCADIA EGO

— И в Аркадия аз — прочете Малоун, превеждайки латинските думи. — Но това няма никакъв смисъл.

— Именно — отбеляза Кларидън. — Което ни навежда на мисълта, че думите крият нещо друго.

Малоун схвана.

— Анаграма?

— По времето на Бигу били доста разпространени. Все пак съмнително бе текстът на Бигу да може толкова лесно да се дешифрира.

— Ами думите в средата?

Кларидън ги надраска върху листа.

REDDIS RÉGIS CÉLLIS ARCIS

— Reddis означава „да върнеш, да възстановиш нещо, което е било взето“. Но също така е латинското название на Рен. Regis идва от Rex, което означава крал. Cella ще рече хранилище. Arcis произлиза от arx — твърдина, крепост, цитадела. Всяка дума означава много неща, но заедно нямат никакъв смисъл. Освен това има една стрелка, която свързва p-s отгоре с præ-cum. Нямам никаква идея какво е това p-s. А præ-cum се превежда като „да се молим да дойде“.

— Какъв е този символ долу? Прилича на октопод.

Кларидън поклати глава.

— Паяк е, госпожо. Но значението му ми убягва.

— А другата плоча? — попита Малоун.

— Лявата била изправена върху гроба и се виждала най-добре. Помните, нали, че Бигу служил на Мари д’Отпул в продължение на много години. Бил й изключително предан и му били нужни цели две години, за да направи надгробната плоча. И въпреки това почти всеки ред съдържа грешка. Зидарите от онова време правели грешки, но чак пък толкова? Няма начин абатът да е позволил плочата да остане в такъв вид.

— Значи грешките са част от посланието? — попита Малоун.

— Така изглежда. Вижте тук. Дори името й е сбъркано. Казвала се е не Мари дьо Негр д’Арле дам д’Отпул, а Мари дьо Негри д’Абле д’Отпул. Много от останалите думи също са окастрени. По неразбираеми причини някои от буквите са повдигнати, други вдълбани по-дълбоко. Но вижте датата.

Малоун се втренчи в римските цифри.

MDC0LXXXI

— Би трябвало да е годината на смъртта й — 1681-ва. И то ако пренебрегнем нулата, защото в римската нумерологична система не съществува нула и знакът 0 не обозначава никаква цифра. И все пак, ето я нулата. А Мари е починала през 1781 година, не през 1681 година. Дали нулата не е вмъкната като знак, че Бигу е осъзнавал грешната дата? Възрастта й също е сгрешена. Починала е на шейсет и осем, а не на шейсет и седем, както е отбелязано.

Малоун посочи схемата върху десния камък и римските цифри в долния ъгъл — LIXLIXL.

— Петдесет. Девет. Петдесет. Девет. Петдесет.

— Много странно.

Малоун погледна отново литографията.

— Май не виждам каква е връзката с тази картина.

— Това е загадка, мосю. И то такава, на която не може лесно да се отговори.

— Но именно този отговор бих искал да узная — чу се от тъмнината плътен мъжки глас.

36

Малоун бе очаквал жената да установи контакт с тях, но този глас не бе женски. Посегна към пистолета си.

— Не мърдайте, мистър Малоун. Под прицела ни сте.

— Мъжът от катедралата — каза Стефани.

— Нали ви казах, че пак ще се срещнем. С вас също, мосю Кларидън. Не бяхте чак толкова убедителен в лудницата.

Малоун се взря в тъмнината. Огромният размер на залата объркваше с ехото си. Но успя да забележи фигурите, застанали край дървените перила на горното ниво. Преброи четирима.

— Впечатлен съм от знанията ви, мосю Кларидън. Заключенията ви относно надгробния камък ми се струват доста логични. Винаги съм вярвал, че от надписа може много да се научи. И аз самият неведнъж съм идвал тук да тършувам из рафтовете. Трудно начинание. Толкова много материал за изследване. Оценявам, че така стеснихте периметъра на проучванията. „Прочетете правилата на Каридад“. Кой би могъл да се досети?

Кларидън се прекръсти и Малоун забеляза страх в очите му.

— Бог да ни пази.

— Е хайде, хайде, мосю Кларидън — продължи гласът. — Нужно ли е да намесваме небесата?

— Вие сте негови войни. — Гласът на Кларидън потреперваше.

— И какво ви навежда на тази мисъл?

— Че кои други бихте могли да бъдете?

— Може да сме полицаи. Но не. Едва ли ще приемете такава версия. Може пък да сме авантюристи — изследователи — като вас самите. Но не. Затова нека приемем за улеснение, че наистина сме негови войни. Как ще помогнете вие тримата на нашата кауза?

Никой не му отговори.

— Мисис Нел разполага с дневника на съпруга си и с книгата от търга. Тя би могла да ни помогне с тях.

— Майната ви — изсъска тя.

Остър звук като пукане на балон заглуши шума на дъжда и един куршум отскочи от масата на няколко сантиметра от Стефани.

— Грешен отговор — проеча глас.

— Дай му ги — каза Малоун.

Тя го изгледа гневно.

— Иначе ще те застреля.

— Откъде знаете? — осведоми се гласът.

— Аз бих постъпил така.

Някой се изхили шумно.

— Допадате ми, мистър Малоун. Истински професионалист сте.

Стефани бръкна в чантата през рамото си и извади книгата и дневника.

— Хвърлете ги към вратата, между рафтовете — нареди гласът.

Тя изпълни инструкциите му.

Показа се фигура, която ги прибра.

Малоун мислено увеличи бройката с още един. Сега тук бяха поне петима. Усещаше тежестта на пистолета на кръста си под сакото. За съжаление нямаше начин да го извади, без да убият поне един от тях. А и в пълнителя имаше само три патрона.

— Съпругът ви, мисис Нел, е успял да сглоби много от фактите, а заключенията му върху липсващите се оказаха правилни.

— Какво точно целите? — попита Малоун. — Включих се към групата едва преди няколко дни.

— Целим справедливост, мистър Малоун.

— Нима е нужно да прегазите един възрастен мъж по улиците на Рен-льо-Шато, за да постигнете справедливост? — Бе решил да разклати бутилката с духа и да види какво ще излезе оттам.

— И кого по-точно имате предвид?

— Ърнст Сковил. Бил е сътрудник на Ларс Нел. Не може да не го познавате.

— Мистър Малоун, явно годината в пенсия е навредила на способностите ви. Надявам се по време на активната си служба да сте се справяли по-успешно с разпитите.

— Е, вече получихте дневника, не е ли време да тръгвате?

— Трябва ми онази литография. Мосю Кларидън, бъдете така любезен да я отнесете на моя сътрудник ето там, зад масата.

Кларидън определено не изгаряше от желание.

Нов изстрел от пистолет със заглушител, и куршумът се заби в масата.

— Мразя да повтарям.

Малоун вдигна рисунката и я подаде на Кларидън.

— Направете го.

Листът бе поет от треперещата ръка. Кларидън направи няколко крачки извън слабия кръг светлина. Гръмотевица раздра въздуха и разтресе стените. Дъждът продължаваше яростно да плющи.

След това изтрещя друг звук. Изстрел. Лампата се пръсна сред облак от искри.

Дьо Рокфор чу изстрела и видя огънчето от дулото близо до изхода на архива. По дяволите. Тук имаше още някой. Стаята потъна в тъмнина.

— Тръгвайте — изкрещя той на хората си на пътеката на втория етаж, надявайки се и те да знаят какво да правят.

Малоун осъзна, че някой друг бе стрелял в лампата. Жената. Бе намерила друг вход.

Тъмнината ги обгърна, той хвана Стефани и двамата се смъкнаха на пода. Надяваше се мъжете над главата му да са също толкова изненадани.

Извади пистолета си изпод сакото.

Отдолу изтрещяха още два изстрела и куршумите разпръснаха мъжете горе. По дървената платформа затрополиха стъпки. Тревожеше се повече за онзи от първия етаж, но от мястото, където го бе видял, не се чуваше нищо, а и Кларидън бе изчезнал.

Бягащите стъпки спряха.

— Която и да сте — извиси се гласът на мъжа, — нужно ли е да се месите?

— И аз бих задала същия въпрос — отбеляза жената с равен тон.

— Това не ви засяга.

— Не съм съгласна.

— Извадихте от строя двама от братята ми в Копенхаген.

— Да кажем просто, че прекратих атаката ви.

— Ще си получите заслуженото.

— Елате да ме хванете.

— Спрете я — изкрещя мъжът.

Тъмните фигури се втурнаха над главата му. Очите на Малоун привикнаха към тъмнината и той успя да различи някаква стълба в дъното на пътеката между рафтовете.

Подаде пистолета на Стефани.

— Стой тук.

— Къде отиваш?

— Да върна една услуга.

Той се приведе и се затича между рафтовете. Изчака, после се хвърли върху един от мъжете, който тъкмо скачаше от последното стъпало. Ръстът и фигурата му напомняха за мъжа с червеното яке, но този път Малоун знаеше какво да очаква. Удари стомаха му с коляно и го халоса с юмрук по врата.

Мъжът застина.

Малоун се взря в тъмнината и чу бягащи стъпки пред себе си.

— Не. Моля ви, оставете ме на мира.

Кларидън.

Дьо Рокфор се насочи право към вратата, която извеждаше от архива. Знаеше, че колкото и бързо да се измъкне жената, нямаше голям избор. Разполагаше само с изхода от залата и с другия, през кабинета на уредника. Но човекът, който бе поставил там, току-що му бе докладвал по радиостанцията, че всичко е спокойно.

Вече знаеше, че същата жена се бе намесила в Копенхаген, а вероятно и през миналата нощ в Рен-льо-Шато. Това го подтикваше да действа. Трябваше да разбере самоличността й.

Вратата се отвори и се затвори. В ивицата светлина, която бликна от коридора, видя два крака, проснати на пода между рафтовете. Стрелна се натам и откри един от подчинените си в безсъзнание, а от врата му стърчеше къса стреличка. Това бе братът, поставен на пост на първия етаж, същият, който бе прибрал дневника и литографията. Те вече не бяха там. Проклета да е.

— Следвайте инструкциите — извика на останалите и се втурна към вратата.

Малоун чу заповедта му и реши да се върне при Стефани. Нямаше представа какви са инструкциите, но предполагаше, че са свързани с тях и че няма да доведат до нищо хубаво.

Приведе се и се промъкна обратно покрай рафтовете към масата.

— Стефани — прошепна.

— Тук съм, Котън.

Безшумно застана до нея. Сега вече чуваше само дъжда.

— Трябва да има и друг изход — прошепна тя в тъмнината.

Той взе пистолета от нея.

— Някой току-що се измъкна през вратата. Вероятно жената. Видях една-единствена сянка. Останалите явно са хукнали след Кларидън и са се измъкнали през друг изход.

Вратата към коридора отново се отвори.

— Това е той, измъква се — каза тя.

Изправиха се и хукнаха назад през залата. При изхода Малоун спря за миг, но не видя нищо обезпокоително, така че тръгна пред нея навън.

Дьо Рокфор зърна жената да се отдалечава тичешком по дългия коридор. Видя как се извъртя и без да забавя крачка, стреля. Той се хвърли на пода, после бързо се изправи и се втурна след нея. Бе зърнал дневника и книгата в ръката й.

Трябваше да я спре.

Малоун видя мъж, облечен в черни панталони и тъмно поло, с пистолет в ръка, да се скрива зад един завой на петнайсетина метра пред него.

— Сега вече става интересно — прошепна той.

И двамата хукнаха напред.

Дьо Рокфор продължи преследването си. Жената със сигурност щеше да се опита да напусне двореца. Очевидно бе, че познава разположението му. Завиваше точно където трябва. Доста ловко се бе сдобила с желаните предмети, така че можеше да е сигурен, че бягството й също е добре обмислено.

Поредният портал откриваше сводеста зала. Жената вече бе стигнала отсрещния й край и завиваше зад ъгъла. Изтича дотам и видя широко каменно стълбище, водещо надолу. Парадното стълбище. Някога изрисуваните по стените му фрески, железните порти на всяка площадка и персийските пътеки се вписвали съвършено в тържественото великолепие на папските церемонии. Сега стъпалата и стените бяха голи. В подножието им на около десетина метра бе непрогледен мрак. Знаеше, че долу има врати към двора. Чу тичащите стъпки на жената, но не можа да различи силуета й.

Стреля. Десет пъти.

Малоун чу звуците, наподобяващи многократни удари на чук. Изстрели от пистолет със заглушител.

Забави крачка. До вратата пред него имаше три метра.

В подножието на мастиленотъмното стълбище изскърцаха панти. Дьо Рокфор разпозна звука от отваряща се врата. Грохотът на бурята отвън долиташе по-ясно. Явно изстреляните напосоки куршуми бяха пропуснали целта си. Чу стъпки зад гърба си и заговори в микрофона, закачен за полото му.

— У вас ли е това, което исках?

— У нас е — гласеше отговорът в слушалките.

— Аз съм в Галерията на конклава. Малоун и мисис Нел идват след мен. Оправете се с тях.

Той се втурна надолу по стълбите.

Малоун видя мъжа с полото да излиза от подобната на пещера зала. С пистолет в ръка, той се затича. Стефани го следваше по петите.

Явно влезли през страничен вход, внезапно се появиха трима мъже и блокираха пътя им.

Малоун и Стефани спряха.

— Ще ви помоля да хвърлите пистолета — каза единият.

Нямаше начин да ги обезвреди, преди двамата със Стефани да бъдат повалени. Така че пусна пистолета и той издрънча на пода. Тримата приближиха.

— А сега какво ще правим? — попита Стефани.

— Приемам всякакви предложения.

— Няма какво да направите — обади се друг от преследвачите.

Двамата останаха неподвижни.

— Обърнете се — чу се заповедта.

Той погледна Стефани. И по-рано бе попадал в критични ситуации, подобни на тази, в която се намираха в момента. Дори и да успееше да се справи с един или двама, пак щеше да остане още един, а и всички бяха въоръжени.

Чу се тъп звук от удар, последван от вика на Стефани. Тялото й се свлече на пода. Преди да успее да направи крачка към нея, нещо тежко се стовари върху тила му и пред очите му притъмня.

Дьо Рокфор продължаваше да следва жената, която изтича през площада пред двореца, и пъргаво сви по една от опустелите улици на Авиньон. Топлият дъжд продължаваше да се сипе на несекващи талази. Небесата внезапно се разтвориха, раздрани от огромна светкавица, която за миг повдигна булото на тъмнината. Гръмотевици разтресоха въздуха.

Сградите останаха зад тях и те наближиха реката.

Знаеше, че пред тях през реката е мостът „Сен Бенезе“. През струите дъжд успя да види как жената бърза към входа на моста. Какво ли смяташе да прави? Защо вървеше натам? Нямаше значение, трябваше да я последва. Тя разполагаше с част от това, заради което бе дошъл, и той нямаше намерение да напуска Авиньон без книгата и дневника. Питаше се как ли се отразява дъждът на страниците. Косата му лепнеше за скалпа, а дрехите за тялото.

На петнайсетина метра пред него нещо проблесна. Жената бе стреляла във вратата, която водеше към входа на моста.

Изчезна в сградата.

Той дотича до вратата и внимателно заоглежда навътре. От дясната му страна имаше каса за билети. Отляво, на други щандове, бяха изложени сувенири. Подвижна бариера водеше към моста. Недовършената конструкция отдавна бе загубила всякаква стойност, освен като туристическа атракция.

Жената бе на трийсет метра пред него, тичаше по моста към реката.

После се изгуби.

Той се втурна напред, прескочи бариерата и хукна след нея. В края на втория пилон имаше готически параклис — „Сен Никола“. Тленните останки на свети Бенезе, в чиято чест бе построен мостът, известно време били съхранявани там. Но реликвите изчезнали по време на революцията и сега бе останал само параклисът — в готически стил в горната част и в романски — в долната. Именно там бе изчезнала жената. Надолу по каменните стъпала. Над главата му блесна зеленикавият език на нова светкавица.

Изтри дъждовните капки от очите си и се спря на най-горното стъпало. И тогава я видя. Но не долу, а отново горе, тичаше към ръба на четвъртия сегмент от моста, който щеше да я отведе в средата на Рона, без никакъв път за бягство, тъй като останалата част бе отнесена от реката преди триста години. Явно бе използвала стълбите, за да мине под параклиса, с което да се предпази от евентуалните му изстрели.

Затича след нея, заобикаляйки параклиса.

Не искаше да стреля. Искаше я жива. И което бе по-важно, искаше това, което тя носеше. Стреля в краката й. Тя спря и се обърна с лице към него. Той се втурна напред с насочен пистолет. Тя стоеше на ръба на четвъртия сегмент, а зад нея имаше само тъмнина и вода. Гръм раздра въздуха. Вятърът шибаше на злобни талази. Дъждът се стичаше по лицето му.

— Коя си ти? — попита той.

Беше облечена в черно трико, което се сливаше с тъмната й кожа. Беше стройна и атлетична, главата й бе скрита под тясна качулка, виждаше се само лицето й. Държеше пистолет в лявата ръка и найлонова торбичка в другата.

Протегна торбичката над ръба.

— Да не прибързваме — каза тя.

— Мога просто да те застрелям.

— Има две причини да не го направиш.

— Слушам.

— Първо, торбичката ще падне в реката и това, което толкова искаш, ще изчезне. И второ, аз съм християнка. Не можеш да убиеш християнин.

— Откъде знаеш какво мога и какво не мога?

— Ти си рицар тамплиер, както и останалите. Поели сте обет да не вредите на други християни.

— Не мога да съм сигурен, че наистина си християнка.

— Тогава да се върнем към първата причина. Ако ме застреляш, книгите ще заплуват по Рона. Течението ще ги отнесе.

— Очевидно търсим едно и също.

— Доста си схватлив.

Ръката й продължаваше да стои изпъната над ръба и той се опитваше да прецени къде ще е най-добре да стреля. Тя обаче беше права. Торбичката щеше да изчезне много преди да успее да измине трите метра, които ги деляха.

— Май сме в безизходица — отбеляза той.

— Не бих казала.

Тя разпери пръсти и найлоновата торбичка изчезна в тъмнината. Използвайки изненадата му, тя вдигна пистолет и стреля, но Дьо Рокфор се извъртя наляво и се хвърли върху мокрите камъни. Когато избърса дъждовните капки от очите си, видя жената да скача от ръба. Изправи се и се втурна натам, очаквайки да види разпенената Рона, но на около два метра и половина под него се издаваше каменна платформа, част от пилона, който поддържаше външната арка. Видя как жената грабва торбичката и изчезва под моста.

Поколеба се само за миг, след това скочи, приземявайки се на крака. Глезените му се огънаха при удара.

Загърмя двигател и изпод другия край на моста се стрелна моторна лодка, която бързо набираше скорост на север. Вдигна пистолета, но огненото езиче в тъмнината му подсказа, че тя също стреля.

Той отново се хвърли върху мокрите камъни.

Лодката изчезна извън обсега му.

Коя беше тази лисица? Очевидно знаеше какъв е, но не и кой е, тъй като не го бе разпознала. Но бе наясно със значимостта на книгата и дневника. И което бе по-важно, знаеше всеки негов ход.

Изправи се и се спусна под моста, на скрито от дъжда, там, където е била завързана лодката. Хитро бе планирала бягството си. Тъкмо се канеше да се покатери обратно, използвайки желязната стълба, прикрепена към външната част на моста, когато някакъв предмет привлече вниманието му.

Наведе се.

Върху мокрите камъни под моста лежеше книга.

Вдигна я към очите си, напрягайки се да види какво съдържат влажните страници, и успя да разчете някои от думите.

Дневникът на Ларс Нел.

Беше го изпуснала в бързината.

Той се усмихна.

Сега разполагаше с част от пъзела — не всичко, но може би достатъчно — и знаеше точно как да научи останалото.

37

Малоун отвори очи, размърда вдървения си врат и прецени, че няма нищо счупено. Разтри подутите мускули с разтворена длан и се опита да се съвземе. Погледна часовника си. Единайсет и двайсет вечерта. Бил е в безсъзнание около час. Стефани лежеше на метър от него. Запълзя към нея, повдигна главата й и леко я разтърси. Тя премигна и се опита да фокусира погледа си.

— Доста грубо пипат — промърмори тя.

— На мен ли го казваш? — Той заоглежда просторната зала. Отвън дъждът бе отслабнал. — Трябва да се измъкнем оттук.

— Ами нашите приятелчета?

— Ако искаха да сме мъртви, вече щяхме да бъдем. Мисля, че приключиха с нас. Имат книгата и дневника, а и Кларидън. Не сме им нужни.

Забеляза пистолета, който лежеше наблизо, и направи жест към него.

— Ето за колко опасни ни смятат.

Стефани разтърка главата си.

— Беше много лоша идея, Котън. Не трябваше да предприемам нищо, след като ми изпратиха дневника. Ако не се бях обадила на Ърнст Сковил, вероятно още щеше да е жив. И в никакъв случай не трябваше да замесвам теб.

— Доколкото си спомням, сам настоях. — Той бавно стана. — Трябва да тръгваме. По някое време ще дойдат чистачките. А нямам настроение да отговарям на полицейски въпроси.

Помогна на Стефани да се изправи.

— Благодаря ти, Котън. За всичко. Оценявам помощта ти.

— Говориш, сякаш всичко е приключило.

— За мен е така. Каквото и да са търсели Ларс и Марк, ще трябва да го намери някой друг. Аз се прибирам у дома.

— Ами Кларидън?

— Какво можем да направим? Нямам представа кой го е отвлякъл или къде биха могли да го отведат. А и какво ще кажем на полицията? Рицарите тамплиери отвлякоха един от пациентите на лудницата. Да бъдем реалисти. Опасявам се, че ще трябва да се оправя сам.

— Знаем името на жената — каза той. — Кларидън спомена, че се казвала Касиопея Вит. И ни каза къде живее в Живор. Можем да я открием.

— И за какво? За да й благодарим, че ни спаси живота? Мисля, че и тя ще трябва да се оправя сама, което е напълно по силите й. Както сам каза, вече не ни смятат за важни.

Права беше.

— Трябва да се прибираме, Котън. Няма какво да направим повече тук, и двамата.

Отново бе права.

Успяха да намерят изхода на двореца и се върнаха при взетата под наем кола. При положение че се бяха отървали от преследвачите си на излизане от Рен, Малоун бе сигурен, че не са ги проследили до Авиньон. Предположи, че мъжете или са ги причаквали в града, което бе малко вероятно, или са използвали някакво електронно устройство. Следователно гонитбата и изстрелите, преди да вкара реното в калта, са целели да приспят бдителността му.

Точно както бе станало.

Явно вече не ги смятаха за участници в разиграващата се непонятна игра, така че решиха да се върнат в Рен-льо-Шато и да пренощуват там.

Пътят им отне близо два часа и те влязоха в селото малко преди два сутринта. Свеж ветрец галеше билото, а когато излязоха от паркинга, Млечният път грееше над главите им. Не се виждаше нито една светлинка в селото. Улиците все още бяха влажни от вчерашния порой.

Малоун бе изтощен.

— Да починем малко и ще тръгнем около обяд. Със сигурност ще има полет от Париж до Атланта.

Стигнаха вратата и Стефани отключи. Влязоха, Малоун щракна една лампа в кабинета и веднага забеляза върху един от столовете раница, която не бе нито негова, нито на Стефани.

Посегна към пистолета на колана си.

Някакво движение в спалнята привлече погледа му. На прага се появи мъж и насочи пистолет „Глок“ към него.

Малоун вдигна своя пистолет.

— Кой, по дяволите, си ти?

Мъжът бе млад, може би на трийсетина години, със същата къса коса и набито телосложение, на които се бе нагледал през последните дни. Лицето му, макар и красиво, имаше войнствено изражение — очите му бяха черни като топчета мрамор — и държеше пистолета напълно уверено. Но Малоун долови някакво колебание, сякаш мъжът не бе сигурен дали среща приятел или враг.

— Попитах кой си.

— Свали пистолета, Джефри — чу се глас от спалнята.

— Сигурен ли сте?

— Моля те.

Ръката с пистолета се отпусна. Малоун направи същото.

Още един мъж се появи от сенките.

Беше набит, но с дълги крайници и късо подстригана кестенява коса. И той държеше пистолет, но на Малоун му бе нужна само секунда, за да разпознае трапчинката на брадичката, смуглата кожа и топлите очи от снимката, която все още стоеше на масичката вляво от него.

Чу дълбоката въздишка на Стефани.

— Мили боже — прошепна тя.

Той самият бе шокиран.

Пред тях стоеше Марк Нел.

Тялото на Стефани започна да трепери. Сърцето й лудо туптеше. В продължение на няколко секунди трябваше да положи неимоверни усилия, за да си поеме въздух.

Единственото й дете стоеше пред нея.

Искаше й се да се хвърли към него, да му каже колко съжалява за всичките им недоразумения, колко е щастлива да го види. Но мускулите й отказваха да реагират.

— Мамо — обади се Марк. — Синът ти се връща от гроба.

Тя долови хладината в гласа му и незабавно усети, че сърцето му все още е отвърнато от нея.

— Къде се губи толкова време?

— Дълга история.

Нито сянка на състрадание не смекчи погледа му. Тя зачака обяснение, но той не каза нищо.

Малоун се приближи към нея, сложи ръка върху рамото й и наруши неудобното мълчание.

— Защо не седнеш?

Тя чувстваше, че губи контрол над живота си, мислите й бяха невероятно объркани и тя с мъка успяваше да овладее напрежението си. По дяволите, все пак бе шеф на едно от най-специализираните звена в американското правителство. Ежедневно разрешаваше най-различни кризи. Вярно, нито една не бе лична като тази тук, но щом Марк предпочиташе първата им среща да бъде толкова хладна, така да бъде. Нямаше да достави удоволствието на нито един от присъстващите да сметнат, че е подвластна на емоциите си.

Затова седна и каза:

— Добре, Марк. Разкажи ни своята дълга история.

Марк Нел отвори очи. Като по чудо не бе на две хиляди и четиристотин метра височина във Френските Пиренеи, с котки на обувките и с пикел в ръка, тръгнал по стръмната пътека в търсене на съкровището на Беранже Сониер.

Намираше се в стая от камък и дърво, с таван от почернели греди. Мъжът, надвесил се над него, бе висок и изпит, с посивяла оредяла коса и гъста сребриста брада. Очите му имаха особен виолетов цвят, какъвто не помнеше да е виждал друг път.

— Внимателно — каза мъжът на английски. — Все още си слаб.

— Къде съм?

— В място, което от векове е било остров на безопасност.

— Има ли си име?

— Абатство „Де Фонтен“.

— Това е на километри от мястото, където бях.

— Двама от подчинените ми те следваха и те спасиха, когато снегът започна да те поглъща. Разбрах, че лавината е била сериозна.

Все още бе ярък споменът му как планината потръпва, а върхът й се срива като огромна катедрала. Цял хребет се бе свлякъл високо над него и снегът бе потекъл надолу като кръв от отворена рана. Костите му все още бяха сковани от вледеняващия студ. След това си спомни как се бе търкалял надолу. Правилно ли беше чул казаното от човека над него?

— Защо са ме следвали?

— По моя заповед. Както понякога следвахме баща ти.

— Познавали сте баща ми?

— Теориите му винаги са ме интригували. Затова се постарах да се запозная както с него самия, така и с хипотезите му.

Опита се да седне в леглото, но остра болка прониза дясната му половина. Той изохка и се хвана за стомаха.

— Имаш счупени ребра. И аз съм чупил ребра на младини. Много боли.

Марк се облегна назад.

— Донесли са ме дотук?

Възрастният мъж кимна.

— Братята ми са обучени да проявяват съобразителност.

Бе забелязал бялото расо и въжените сандали.

— Това манастир ли е?

— Това е мястото, което си търсил.

Не бе сигурен как да реагира.

— Аз съм магистър на Бедните рицари на Христа и на Храма на Соломон. Ние сме тамплиери. Баща ти ни търсеше в продължение на десетилетия. Ти също. Затова прецених, че часът най-после е настъпил.

— Часът за какво?

— Съжалявам, че го казвам, но животът ти е пълен хаос. Тъгуваш за баща си повече, отколкото би могъл да понесеш, а той е мъртъв вече от шест години. Отчуждил си се от майка си, което е по-тежко, отколкото може да си представи човек. Избрал си професията на учител, но не се чувстваш удовлетворен. Опитваш се да защитиш убежденията на баща си, но не успяваш да постигнеш напредък. Затова и пристигна в Пиренеите — в търсене на причината, поради която абат Сониер е прекарал толкова много време тук. Сониер е пребродил целия район в търсене на нещо. Сигурно си открил сред документите му квитанции от наемането на карета и кон. Удивително е, нали, как един скромен свещеник е могъл да си позволи подобен лукс.

— Какво знаете за майка ми и баща ми?

— Много.

— Нима очаквате да ви повярвам, че сте магистърът на тамплиерите?

— Осъзнавам, че подобна идея трудно може да се възприеме. Аз самият изпитах подобни затруднения, когато братята се обърнаха към мен преди десетилетия. Защо засега не се съсредоточим върху раните и здравето ти и да разгледаме нещата едно по едно?

— Останах на легло три седмици — каза Марк. — След това можех да ходя само в определени части на абатството, но често разговарях с магистъра. Накрая се съгласих да остана и положих клетвата.

— Но какво те накара да направиш подобно нещо? — попита Стефани.

— Да погледнем нещата реално, мамо. С теб не бяхме разговаряли от години. Татко го нямаше вече. Магистърът бе прав. Бях в задънена улица. Татко бе търсил съкровището на тамплиерите, техните архиви и самите тях. Една трета от това, което бе търсил, току-що бе открило мен. Исках да остана.

За да потисне нарастващото си вълнение, Стефани отклони вниманието си към по-младия мъж, изправил се зад Марк. Усещаше някакъв ореол от чистота около него, но същевременно долавяше и интерес, сякаш за пръв път чуваше тези неща.

— Джефри ли се казвате? — попита тя, като си припомни, че така го бе нарекъл Марк.

Той кимна.

— Не знаехте ли, че съм майката на Марк?

— Знам твърде малко за братята си. Така повелява уставът. Не говорим за себе си. Ние сме част от братството. Миналото ни няма значение за настоящите ни задачи.

— Звучи твърде безлично.

— Според мен е просветляващо.

— Джефри ти е изпратил един колет — каза Марк. — Дневникът на татко. Получи ли го?

— Заради него дойдох.

— Беше с мен в деня на лавината, Магистърът го взе, когато станах член на братството. Установих, че е изчезнал след смъртта му.

— Магистърът ви е мъртъв? — попита Малоун.

— Имаме нов водач — каза Марк. — Но той е демон.

Малоун описа мъжа, който се бе изправил срещу него и Стефани в катедралата в Роскилде.

— Това е Раймон дьо Рокфор — каза Марк. — Откъде го познавате?

— Стари приятели сме — отговори Малоун и им разказа част от случилото се в Авиньон.

— Кларидън със сигурност е пленник на Дьо Рокфор — отбеляза Марк. — Бог да помага на Ройс.

— Изпитваше ужас от тамплиерите — каза Малоун.

— По отношение на този има пълно основание.

— Все още не си ни казал защо остана в абатството цели пет години — напомни Стефани.

— Това, което търсех, бе там. Магистърът ми бе като баща. Беше добър, благ човек, изпълнен със състрадание.

Тя схвана намека.

— Не като мен?

— Сега не е време за този разговор.

— А кога? Мислех, че си мъртъв, Марк. А ти си бил затворен в абатство и си заговорничил с тамплиерите…

— Синът ви бе нашият сенешал — намеси се Джефри. — Той и магистърът ни ръководеха добре. Бе благословия за ордена ни.

— Бил е втори по ранг? — изненада се Малоун. — Как си се издигнал толкова бързо?

— Сенешалът се избира от магистъра. Само той има правото да определя кой е достоен за поста — обади се Джефри. — И изборът му бе добър.

Малоун се усмихна.

— Имаш си предан помощник.

— Джефри е истинска съкровищница от информация, макар че никой няма да научи нищо от него, докато той не сметне, че моментът е подходящ.

— Какво искаш да кажеш? — попита Малоун.

Марк заговори, разказвайки им случилото се през последните четирийсет и осем часа. Стефани слушаше със смесица от удивление и яд. Синът й говореше за братството с благоговение.

— Орденът на тамплиерите — каза Марк — е създаден от тайнствена група от деветима рицари, които пазели поклонниците по пътя към Светите земи, и се превърнал в конгломерат, състоящ се от десетки хиляди братя, пръснати в над девет хиляди имения. Крале, кралици и папи се бояли от тях. Никой, чак до Филип Четвърти през 1307 година не успял да им се противопостави. Знаете ли защо?

— Предполагам, заради военното им надмощие — отбеляза Малоун.

Марк поклати глава.

— Не военните умения, а знанието им давало сила. Притежавали информация, до която никой друг нямал достъп.

Малоун въздъхна.

— Марк, двамата не се познаваме, но е посред нощ, спи ми се и вратът ужасно ме боли. Не може ли да прескочим гатанките и да минем към същността на въпроса?

— Сред съкровищата на тамплиерите имало и някакво доказателство, което се отнасяло до разпнатия Христос.

Стаята утихна, докато думите попиваха в съзнанието им.

— Какво доказателство? — попита Малоун.

— Не знам. Нарича се Великата тайна. Доказателството било намерено в Светите земи, под Йерусалимския храм, скрито горе-долу между първата и седемдесетата година след Христа, когато храмът бил унищожен. Тамплиерите го пренесли във Франция и го скрили, а местоположението му било известно само на най-висшестоящите от тях. Когато Жак дьо Моле, магистър на тамплиерите по времето на чистката, бил изгорен на клада през 1314 година, тайната на скривалището си отишла с него. Филип Четвърти се опитал да се добере до информацията, но не успял. Татко вярваше, че абат Бигу и абат Сониер в Рен-льо-Шато са я намерили. Беше убеден, че Сониер е открил скривалището на тамплиерите.

— А също и магистърът — вметна Джефри.

— Видяхте ли какво имам предвид? — Марк погледна към приятеля си. — Кажеш ли вълшебните думички, получаваш информация.

— Магистърът съвсем ясно каза, че според него Бигу и Сониер са били прави — добави Джефри.

— Прави за кое? — попита Марк.

— Това не каза. Само че са били прави.

Марк погледна към тях.

— И на мен, мистър Малоун, както и на вас, са ми омръзнали загадките.

— Наричай ме Котън.

— Интересно име. Как сте го получили?

— Дълга история. Някой път ще ти разкажа.

— Марк — намеси се Стефани, — не е възможно да вярваш, че съществува някакво категорично доказателство за разпнатия Христос. Дори баща ти не е стигал толкова далеч.

— Откъде би могла да знаеш? — Въпросът съдържаше горчивина.

— Знам, че…

— Не знаеш нищо, мамо. Точно това е проблемът. Никога не си знаела какво мисли татко. Смяташе, че всичко, което търси, е пълна измислица, че пропилява таланта си. Никога не си го обичала достатъчно, за да му позволиш да бъде самия себе си. Смяташе, че търси слава и богатство. А той търсеше истината. Христос е умрял. Христос е възкръснал. Христос ще дойде отново. Ето това го интересуваше.

Стефани успя да възвърне донякъде самообладанието си и си наложи да не реагира на този упрек.

— Татко бе сериозен учен. Трудовете му имаха стойност, но той просто никога не говореше открито за истинските си търсения. Когато откри Рен-льо-Шато през седемдесетте години и разказа на света историята на Сониер, това бе просто начин да изкара пари. Независимо какво се е случило там, историята си я бива. Милиони хора с удоволствие я четяха, въпреки преувеличенията. Ти беше една от малкото, които не я прочетоха.

— С баща ти се опитвахме да преодолеем различията си.

— Как? Като му повтаряше, че пропилява живота си, че вреди на семейството си, че се е провалил?

— Е, добре, по дяволите, сбърках. — Гласът й се извиси. — Искаш ли да го повторя пак? Сбърках. — Тя стана от стола, а отчаяното решение я изпълваше със сила. — Всичко провалих. Това ли искаш да чуеш? В съзнанието ми си мъртъв от пет години. А ето те сега тук и единственото, което искаш, е да призная, че съм сгрешила. Е, добре. Ако можех да го кажа и на баща ти, щях да го направя. Ако можех да го помоля за прошка, щях да го направя. Но не мога. — Думите й се лееха бързо, емоциите я бяха завладели напълно и тя смяташе да изрече всичко, докато все още имаше смелост. — Дойдох тук да видя какво бих могла да направя. Да се опитам да довърша това, което Ларс и ти самият сте смятали за важно. Това е единствената причина, поради която съм тук. Мислех, че най-после постъпвам правилно. Но не се прави на толкова благочестив. Ти също не постъпи правилно. Единствената разлика между нас е, че аз успях да науча нещо през последните пет години.

Тя се отпусна тежко върху стола, чувствайки, че постепенно се съвзема. Съзнаваше обаче, че пропастта помежду им само се бе разширила, и я побиха тръпки.

— Среднощ е — най-после каза Малоун. — Хайде да поспим малко и да продължим споровете след няколко часа.

38

Неделя, 25 юни

Абатство „Де Фонтен“, 5:25 ч.

Дьо Рокфор затръшна вратата след себе си. Желязото изтрещя в металната рамка като изстрел.

— Готово ли е всичко? — попита той един от помощниците си.

— Както поръчахте.

Добре. Време бе да демонстрира сила. Тръгна бавно по подземния коридор. Намираше се три етажа под земята, в една част на абатството, която била обитавана още преди хиляда години. Безбройните реставрации бяха превърнали стаите около него в лабиринт от помещения, които понастоящем се използваха предимно като складове.

Преди три часа се бе върнал в абатството с дневника на Ларс Нел и Ройс Кларидън. Загубата на „Задгробните паметници на Лангедок“, книгата от търга, тегнеше в съзнанието му. Можеше само да се надява дневникът и Кларидън да му предоставят достатъчен брой от липсващите късчета.

А и цветнокожата жена също представляваше сериозен проблем.

Неговият свят бе изцяло мъжки. Опитът му с жените бе минимален. Убеден бе, че са друга порода, но жената, с която се бе сблъскал при моста „Сен Бенезе“ бе сякаш от друг свят. Не бе показала и следа от страх и бе проявила хитростта на лъвица. Беше го примамила право към моста, знаейки точно как ще се измъкне. Единствената й грешка бе изпускането на дневника. Трябваше да разбере коя е.

Но всяко нещо с времето си.

Влезе в една зала с таван от чамови греди, непроменена от времето на Наполеон. В средата й имаше дълга маса, а върху нея лежеше Ройс Кларидън, изпънат по гръб. Ръцете и краката му бяха привързани към стоманени шипове.

— Мосю Кларидън, разполагам с твърде ограничено време, а искам доста от вас. Сътрудничеството ви ще направи всичко много по-лесно.

— Какво очаквате да ви кажа? — Думите бяха пропити с отчаяние.

— Само истината.

— Знам твърде малко.

— Е, хайде, да не започваме с лъжа.

— Нищо не знам.

Той вдигна рамене.

— Чух ви в архива. Та вие сте съкровищница от информация.

— Всичко, което казах в Авиньон, ми хрумна в момента.

Дьо Рокфор направи знак на един брат, който стоеше в другия край на стаята.

Мъжът пристъпи и сложи отворен съд върху масата. С три протегнати пръста загреба от някаква лепкава белезникава топка.

Дьо Рокфор смъкна обувките и чорапите на Кларидън.

Пленникът вдигна глава да погледне.

— Какво правите? Какво е това?

— Мазнина за готвене.

Братът размаза мазнината върху босите стъпала на Кларидън.

— Какво правите?

— Не може да не познавате историята. Когато тамплиерите били арестувани през 1307 година, Инквизицията използвала различни средства за изтръгването на признания. Вадели им зъбите, бъркали с желязо в отворените рани. Вкарвали клинове под ноктите им. Използвали огъня по най-разнообразни изобретателни начини. Една от техниките включвала намазване на стъпалата с мазнина и излагане на кожата на пряк пламък. Краката бавно се изпичали, а кожата падала като крехко месо. Много от братята не издържали на агонията. Онези, които оцелели, до един направили признания. Дори Жак дьо Моле не издържал.

Братът приключи работата си с мазнината и се оттегли от стаята.

— В нашите Хроники пише за един тамплиер, който, след като бил подложен на мъчението с огъня и признал обвиненията, бил занесен пред инквизиторите, стискайки торбичка с почернелите кости на собствените си стъпала. Позволили му да ги запази като спомен от изпитанието. Колко мило от страна на мъчителите му, не смятате ли?

Той се приближи към съд с въглени в ъгъла на стаята. Бе наредил да го приготвят преди час и въглените вече бяха нажежени до бяло.

— Предполагам, сте решили, че огънят е запален, за да топли стаята. Под земята е студеничко, особено тук, в планините. Но не, поръчах този огън специално за вас.

Той избута съда с въглените на метър от голите крака на Кларидън.

— Доколкото знам, най-важното било огънят да е слаб и постоянен. Не бива да е твърде силен, така мазнината ще се изпари твърде бързо. Точно както при пържолите бавният огън дава най-добри резултати.

Очите на Кларидън се разшириха.

— Когато през четиринайсети век измъчвали братята ми, се смятало, че Бог щял да даде сила на невинните да понесат болките, така че само виновните щели да признаят греховете си. Според мен това било доста удобно, защото всички признания, изтръгнати с мъчения, били неотменими. Щом признаеш, въпросът приключвал.

Той побутна жаравата на педя от оголената кожа.

Кларидън изпищя.

— Толкова рано, мосю? Та все още нищо не се е случило. Нима не притежавате никаква твърдост?

— Какво искате?

— Доста неща. Но можем да започнем със значението на „Дон Мигел де Маняра чете правилата на Каридад“.

— В нея има нещо, което насочва към абат Бигу и надгробната плоча на Мари д’Отпул дьо Бланшфор. Ларс Нел откри криптограмата. Твърдеше, че ключът към решаването й се намира в картината. — Кларидън говореше с бясна скорост.

— Чух всичко в архива. Искам да узная нещата, които не успяхте да кажете.

— Не знам нищо друго. Моля ви, краката ми се пържат.

— Точно това е идеята. — Той бръкна под расото си и извади дневника на Ларс Нел.

— У вас ли е? — възкликна смаяно Кларидън.

— Защо сте толкова шокиран?

— Вдовицата му. Беше у нея.

— Вече не е. — Бе изчел повечето бележки по пътя от Авиньон. Запрелиства страниците, докато стигна до криптограмата, и вдигна разгърнатите страници, така че Кларидън да я види.

— Това ли е открил Ларс Нел?

— Oui. Oui.

— Какво гласи посланието?

— Не знам. Наистина не знам. Махнете огъня. Моля ви, умолявам ви. Ужасно ме боли.

Дьо Рокфор реши, че малко състрадание ще развърже езика на пленника по-бързо. Дръпна жаравата назад.

— Благодаря ви. Благодаря. — Кларидън дишаше запъхтяно.

— Продължавайте да говорите.

— Ларс Нел открил криптограмата в ръкопис, написан от Ноел Корбю през шейсетте години.

— Никой не е успял да открие този ръкопис.

— Но Ларс успял. Бил е у свещеник, на когото Корбю поверил страниците преди смъртта си през 1968 година.

Знаеше за Корбю от докладите на един от предшествениците си. Този маршал също бе търсил Великата тайна.

— И какво за тази криптограма?

— Абат Бигу споменава картината в църковния регистър малко преди да избяга в Испания. Ларс вярваше, че тя съдържа ключа към загадката. Но умря, преди да успее да я разшифрова.

Дьо Рокфор не разполагаше с литография на картината. Жената я бе взела заедно с книгата от търга. Но това едва ли бе единствената репродукция на „Правилата на Каридад“. Сега, когато знаеше какво да търси, щеше да намери и друга.

— А синът му какво знаеше? Марк Нел? Каква информация има?

— Не много. Беше преподавател в Тулуза. Търсеше през почивните дни, като хоби. Не беше особено сериозен. Но когато загина в лавината, беше тръгнал да търси скривалището на Сониер в планините.

— Не е загинал там.

— Разбира се, че загина. Преди пет години.

Дьо Рокфор пристъпи към него.

— Марк Нел живя тук, в абатството, през последните пет години. Измъкнаха го от снега и го донесоха. Магистърът ни го прибра и го направи сенешал. Искаше дори да го направи и магистър. Но благодарение на мен не успя. Марк Нел избяга днес следобед. През последните пет години тършува из архивите ни, търсейки следи, а ти си се крил в лудницата като уплашена от светлината хлебарка.

— Това са пълни глупости.

— Това е истината. Той живееше при нас, докато ти си се криел от страх.

— Страхувах се от вас и от братята. И Ларс се страхуваше от вас.

— Имаше причини да се страхува. Няколко пъти ме е лъгал, а аз ненавиждам измамата. Имаше възможност да се покае, но предпочете да продължи с лъжите.

— Вие го обесихте от онзи мост, нали? Винаги съм го знаел.

— Той бе неверник, атеист. Сигурно си наясно, че бих направил всичко, за да постигна целта си. Аз нося бялото расо. Аз съм магистърът на абатството. Близо петстотин братя чакат заповедите ми. Уставът е ясен. Заповедта на магистъра се изпълнява, сякаш идва от Христос, защото именно Христос е казал, чрез думите на Давид: Ob auditu auris obedivit mihi. Той ми се подчини в мига, в който ме чу. Това също би трябвало да всява ужас в сърцето ти. — Той посочи дневника. — А сега ми кажи какво гласи този ребус.

— Ларс смяташе, че разкрива местоположението на откритото от Сониер.

Дьо Рокфор посегна към жаравата.

— Кълна се, краката ви ще се превърнат в чукани, ако не отговорите на въпроса ми.

Очите на Кларидън се разшириха още повече.

— Но какво трябва да направя, за да докажа искреността си? Знам само части от историята. Ларс си беше такъв. Споделяше много малко. Нали имате дневника му. — Отчаянието придаваше достоверност на думите му.

— Продължавам да слушам.

— Знам, че Сониер намерил криптограмата в църквата на Рен, когато сменял олтара. Открил гробница, от която станало ясно, че Мари д’Отпул не била погребана отвън, в двора на църквата, а под нея.

Прочел бе всичко в дневника, но по-интересно бе друго.

— Как е научил това Ларс Нел?

— Открил информация за гробницата в някакви стари книги в Монфор-Ламори, феодалното владение на Симон дьо Монфор, които описвали църквата на Рен с големи подробности. По-късно намерил допълнителна информация в ръкописа на Корбю.

Рокфор ненавиждаше името Симон дьо Монфор — един от многото опортюнисти на XIII век, командир в Албигойските войни, който бе опустошил Лангедок в името на Църквата. Ако не бе той, тамплиерите щяха да постигнат мечтата си за собствена държава, което със сигурност щеше да предотврати последвалото им унищожение. Единственият недостатък в ранното съществуване на ордена бе зависимостта му от светските закони. Винаги се бе питал защо първите няколко магистри бяха чувствали потребност да се обвържат така тясно с кралете.

— Сониер научил, че предшественикът му абат Бигу, поръчал плочата на Мари д’Отпул. Смятал, че написаното върху нея, както и информацията за картината, оставена от Бигу в църковните регистри, са ключове към загадката.

— Та те са абсурдно очевидни.

— Не и през осемнайсети век — възрази Кларидън. — По онова време повечето хора били неграмотни. Така че и най-простият код, дори самите думи, биха били достатъчно ефективни. А всъщност така и се оказва, след като са останали скрити толкова време.

Нещо, прочетено в Хрониките, пробяга в съзнанието на Дьо Рокфор, нещо от времето след чистката. Единствената записана следа за местоположението на Великата тайна. Къде е най-подходящото място да скриеш камъче? Отговорът внезапно изникна, съвсем очевиден.

— На земята — промълви той.

— Какво казахте?

Той рязко се отърси от мислите си.

— Можете ли да си спомните какво точно видяхте на картината?

Главата на Кларидън се залюшка надолу-нагоре.

— Oui, мосю. Всяка подробност.

Този идиот явно не бе чак толкова безполезен.

— Освен това разполагам с рисунката — добави Кларидън.

Правилно ли бе чул?

— Рисунката на надгробния камък?

— В архива си водех бележки. Когато лампите угаснаха, грабнах листа от масата.

Чутото безкрайно допадна на Рокфор.

— Къде е?

— В джоба ми.

Реши да сключи сделка.

— Какво ще кажете да си сътрудничим? И двамата разполагаме с определена информация. Защо не обединим усилията си?

— А каква ще е ползата?

— Непосредствената награда е, че краката ви ще останат невредими.

— Прав сте, мосю. Това страшно ми харесва.

Дьо Рокфор реши да играе с това, към което знаеше, че се стреми мъжът.

— Търсим Великата тайна по причини, различни от вашите. Убеден съм, че щом я намерим, известно парично обезщетение ще ви компенсира за положените усилия. — За всеки случай изясни нещата докрай. — Освен това нямам намерение да ви пусна. А ако успеете да се измъкнете, ще ви намеря.

— Като че ли нямам особен избор.

— Знаете, че ви оставиха в ръцете ни.

Кларидън не отговори.

— Говоря за Малоун и Стефани Нел. Не направиха никакъв опит да ви спасят. Постараха се да спасят само себе си. Чух как се молите за помощ в архива. Те също са чули. Но не направиха нищо.

Остави думите да потънат в съзнанието му, надявайки се, че правилно преценява слабия характер на човека.

— Заедно, мосю Кларидън, ще успеем. Разполагам с дневника на Ларс Нел и имам достъп до архиви, каквито не можете и да си представите. Вие имате информацията за надгробния камък и знаете неща, които аз не знам. И двамата искаме едно и също, така че нека го намерим.

Дьо Рокфор сграбчи един нож, сложен на масата между разперените крака на Кларидън и сряза въжетата.

— Хайде, да се хващаме на работа.

39

Рен-льо-Шато, 10:40 ч.

Малоун крачеше след Марк към църквата „Мария Магдалина“. През лятото не се провеждаха богослужения. Неделята бе твърде популярен ден сред туристите и пред църквата вече се бе събрала тълпа, щракаха фотоапарати и жужаха видео камери.

— Ще трябва да си купим билети — каза Марк. — Не можем да влезем, без да си платим входа.

Малоун влезе във вила „Витания“ и се нареди на късата опашка. Когато излезе отвън, завари Марк пред оградената с перила градина с вестготската колона и статуята на Девата, за които бе разказвал Ройс Кларидън. Прочете думите РАЗКАЯНИЕ, РАЗКАЯНИЕ, както и МИСИЯТА 1891 г., издълбани върху колоната.

— Нотр Дам дьо Лурд — каза Марк, сочейки статуята. — Сониер бил омагьосан от Лурд, мястото, където по негово време Дева Мария се явявала на вярващите. Преди Фатима. Искал да превърне Рен в център на поклонничество, затова създал градината и проектирал колоната и статуята.

Малоун посочи хората.

— Желанието му се сбъднало.

— Вярно е, но не по причината, за която мечтал. Убеден съм, че никой от тук присъстващите дори не знае, че колоната не е оригинална. Копие е, поставили я преди три години. Текстът върху оригиналната се разчитал твърде трудно. Тя се намира в музея на презвитерството. Твърде малко е останало така, както е било по времето на Сониер.

Приближиха главната порта на църквата. Под позлатения тимпан Малоун прочете думите TERRIBILIS EST LOCUISTE. От Битие. Колко е страшно това място. Запознат бе с историята на Яков и стълбата, сънувана от него, по която се качвали и слизали ангелите, и как, когато се събудил, произнесъл думите Колко е страшно това място. Нарекъл мястото, където бил заспал, Ветил, което означава Божи дом.

Хрумна му нещо друго.

— Но в Стария завет Ветил съперничи на Йерусалим като религиозен център.

— Именно. Поредната едва загатната следа, оставена от Сониер. Вътре има още много.

И четиримата бяха спали до късно и бяха станали едва преди половин час.

Стефани се бе настанила в спалнята на съпруга си и когато Малоун бе предложил на Марк да отидат до църквата, тя все още бе вътре, зад затворената врата. Искаше да поговори с младия мъж насаме, както и да й даде възможност да се успокои. Знаеше, че си търси повод за кавга и че рано или късно синът й щеше да се принуди да се изправи срещу нея. Но реши, че няма да е зле да отложи това неизбежно развитие на нещата. Джефри бе предложил да ги придружи, но Марк бе отказал. Малоун предусети, че и Марк Нел иска да говори с него насаме.

Влязоха вътре.

Църквата беше еднокорабна, с висок таван. Посрещна ги статуя на отвратителен дявол, приклекнал, облечен в зелена роба, разкривил лице в гримаса под тежестта на съд със светена вода.

— Всъщност това е демонът Асмодей, а не дяволът — вметна Марк.

— Поредното послание?

— Очевидно го познаваш.

— Пазител на тайни, доколкото си спомням.

— Точно така. Разгледай останалите фигури около съда със светената вода.

Над съда се бяха изправили четири ангели, като всеки представляваше част от знака на кръста. Под тях бе изписано PAR CE SIGNE TU LE VAINCRAS. Малоун си преведе фразата от френски. С този знак ще го победиш.

— Това е казал Константин в първата си битка срещу съперника си Максентий. Според легендата съзрял формата на кръст върху слънцето, а тези думи блестели отдолу.

— Но има една разлика. — Марк посочи издълбаните букви. — В оригиналната фраза липсва думата го. Само С този знак ще победиш.

— Съществена ли е разликата?

— Баща ми попаднал на древна еврейска легенда, в която се обяснявало как царят успял да възпре намесата на демоните в строежа на Храма на Соломон. Един от тези демони, Асмодей, бил принуден да носи вода — единственият елемент, който ненавиждал. Затова тук символиката не е толкова необичайна. Но думата го в цитата очевидно е добавена от Сониер. Според някои това го е просто препратка към факта, че ако натопиш пръст в светена вода и изпишеш кръст във въздуха, както правят католиците, ще победиш дявола. Но за други мястото на думата във френската фраза е необичайно. Par ce signe tu le vaincras. Буквите в думата le, тоест „го“ са тринайсетата и четиринайсетата от азбуката. 1314.

Малоун си припомни прочетеното в книгата за тамплиерите.

— Годината, в която бил екзекутиран Жак дьо Моле.

— Съвпадение? — Марк вдигна рамене.

Двайсетина души се разхождаха наоколо, правеха снимки и се възхищаваха на ярките изображения, които до едно съдържаха енигматични внушения. Външните стени бяха с прозорци с витражи, оживели от яркото слънце, и Малоун заразглежда сцените. Мария и Марта във Витания. Мария Магдалина посреща възкръсналия Христос. Възкресението на Лазар.

— Прилича ми на религиозен увеселителен парк — прошепна той.

— Може и така да се каже.

Марк посочи шахматно наредените плочи пред олтара.

— Входът към криптата е тук, точно пред онази решетка от ковано желязо, скрит под плочите. Преди няколко години френски географи тайно проучили сградата с радар и успели да направят няколко проби, преди местните власти да ги спрат. Резултатите сочат аномалия в основите под олтара, която би могла да е гробница.

— И не са правени разкопки?

— Местните никога не биха позволили. Твърде голям риск е за туристическата индустрия.

Малоун се усмихна.

— Точно това каза и Кларидън вчера.

Настаниха се на една от скамейките.

— Едно е сигурно — зашепна Марк. — Тук няма следи за скрито съкровище. Но Сониер определено е използвал църквата, за да разтръби вярванията си. И от онова, което съм прочел за него, подобно действие напълно съответства на наглата му личност.

Малоун бе забелязал колко пищно бе всичко наоколо. В прекомерното изобилие на цветове и позлата нямаше красота. Изведнъж осъзна още нещо. Нито един елемент не бе съвместим с останалите. Всяко артистично изображение от статуите до гравюрите и витражите — съществуваше само за себе си, без никакво зачитане на обща тема, сякаш сходството би се оказало обидно.

Странни езотерични светци се взираха в него с каменни лица, сякаш и те се смущаваха от крещящите детайли. Свети Рох бе разголил раненото си бедро. Света Жермен разпръскваше изобилие от рози от престилката си. Света Магдалина държеше ваза с причудлива форма. Колкото и да се опитваше, Малоун не можеше да се отпусне. Влизал бе в множество европейски църкви и повечето от тях излъчваха дълбоко усещане за вечност и за история. А тази сякаш единствено отблъскваше.

— Сониер контролирал всяка подробност — тъкмо казваше Марк. — Нищо не е поставено без неговото одобрение. — Посочи една от статуите. — Свети Антон от Падуа. На него се молим, когато търсим нещо изгубено.

Малоун долови иронията.

— Очевидно послание?

— Определено. Обърни внимание на изображенията на Христовите страдания.

Гравюрите започваха при амвона, като седем от тях следваха северната стена, а другите седем — южната. Всяка представляваше барелеф на определен момент от пътя на Христос към кръста. Ярките цветове и карикатурните детайли бяха твърде необичайни за подобни мрачни събития.

— Не са ли странни? — попита Марк. — Сложени са през 1887 година и по онова време били доста често срещани в района. В Рокамадур има почти същите. Работилницата „Жискар“ в Тулуза изработила и двата комплекта. Много се е говорило за тези изображения. Привържениците на теорията за конспирацията твърдят, че имат масонски произход или че представляват карта към скрито съкровище. Нито едното, нито другото е вярно. Но някои от тях действително съдържат послания.

Малоун забеляза редица любопитни елементи. Чернокожото момче, държащо съда, в който Пилат измива ръцете си. Булото върху главата на Пилат. Тръбата, възвестила момента, в който понеслият кръста Христос се спъва по пътя си. Трите високо издигнати сребърни диска. Детето, излязло на пътя на Христос, увито в одеяло на шотландско каре. Римският войник, хвърлил зарове за наметалото на Христос с ясно различимите цифри три, четири и пет.

— Обърни внимание на четиринайсетото изображение — каза Марк и посочи южната стена.

Малоун се изправи и отиде до предната част на църквата. Пред олтара премигваха свещи и той бързо намери барелефа под него. Потънала в сълзи жена, вероятно Мария Магдалина, бе коленичила в пещера пред кръст, образуван от два клона. В основата на клоните имаше череп и той веднага се сети за черепа в литографията, която бяха видели предната нощ в Авиньон.

Обърна се да разгледа изображението с последната спирка по пътя, която изобразяваше тялото на Христос, понесено от двама мъже, а край тях — три ридаещи жени. Зад всички се издигаше скалист склон, над който в нощното небе бе виснала кръгла луна.

— Отнасят Исус в гробницата — прошепна той на Марк, който се бе приближил зад гърба му.

— Според римските закони разпнатият нямал право на погребение. Подобна форма на екзекуция се отреждала само за виновните в престъпление срещу държавата, които трябвало бавно да умрат на кръста в продължение на няколко дни, и то пред очите на всички, а тялото се оставяло на хищните птици. Смята се обаче, че Пилат дал тялото на Христос на Йосиф от Ариматея, за да го погребе. Никога ли не си се питал защо?

— Всъщност не съм.

— За разлика от други. Припомни си, Христос бил разпнат в навечерието на шабат. Според закона не би могъл да бъде погребан след залез-слънце. — Марк посочи картината. — И въпреки това Сониер поръчал изображението, което ясно показва как носят тялото по тъмно.

Смисълът продължаваше да му убягва.

— Ами ако вместо да отнасят Христос в гробницата, всъщност го изнасят от нея, по тъмно?

Малоун не отговори.

— Чувал ли си за гностичните евангелия? — попита го Марк.

Чувал бе. Открити бяха по горното течение на Нил през 1945 г. Седем бедуини копаели в района, когато се натъкнали на човешки череп и запечатана урна. Смятайки, че съдържа злато, те разбили урната и намерили тринайсет подвързани в кожа сборника със старинни ръкописи. Не били точно книги, а нещо като техни предшественици. Прилежно изписаните страници с разкъсани краища съдържали текстове на древен коптски език и най-вероятно били съставени от монасите, живели в близкия манастир „Свети Пахомий“ през IV век. Съдържали четирийсет и шест християнски ръкописа, датиращи от II век, а самите ръкописи били подвързани през IV век. Впоследствие част от тях били изгубени, използвани като подпалки или изхвърлени, но през 1947 г. един местен музей се сдобил с останалите.

Той разказа на Марк каквото знаеше.

— Отговорът на въпроса защо монасите са заровили ръкописите можем да намерим в историята — каза Марк. — През четвърти век Атанасий, епископ на Александрия, написал писмо, което разпратил до всички църкви в Египет. В него постановявал, че само двайсет и седемте книги, съдържащи се в наскоро формулирания Нов завет, ще се смятат за Светото писание. Всички други еретически книги следвало да се унищожат. А нито един от четирийсет и шестте ръкописа от урната не съответствал на изискванията на епископа. Така че монасите от манастира „Свети Пахомий“ предпочели да скрият тринайсетте сборника, вместо да ги изгорят, вероятно изчаквайки промяна в настроенията на църковните водачи. Естествено, така и не се стигнало до подобна промяна. Вместо това римското християнство процъфтявало. Но, слава на бога, сборниците оцелели. Това са така наречените гностични евангелия. В едно от тях Петър пише: И докато разказваха какви неща са видели, отново видяха трима мъже да излизат от гробницата, а двама от тях подкрепяха третия.

Малоун се втренчи в последното изображение. Двама мъже подкрепяха трети.

— Гностичните евангелия са невероятни по съдържание — продължи Марк. — Според много учени евангелието на Тома, което е сред тях, може би е най-близко до истинските думи на Христос. Ранните християни изпитвали ужас от гностиците. Думата идва от гръцки, gnosis, и означава „знание“. Гностиците били начетени хора, но нововъзникващата католическа версия на християнството постепенно премахнала всяка гностична мисъл и учение.

— А тамплиерите са ги запазили?

Марк кимна.

— Гностичните евангелия, както и много други, които днешните теолози никога не са виждали, се намират в библиотеката на абатството. Тамплиерите били изключително либерални, що се отнася до Светото писание. Много неща могат да се научат от тези уж еретични писания.

— А как би могъл Сониер да знае за тези евангелия? Та те са открити десетилетия след смъртта му.

— Може би е имал достъп до по-добра информация. Нека ти покажа още нещо.

Малоун тръгна след него обратно към входа на църквата. Над вратата имаше издялана от камък кутия, върху която бяха изписани думи.

— Прочети надписа отдолу — каза Марк.

Малоун напрегна очи да разчете буквите. Много от тях бяха избелели и трудно се различаваха. Бяха на латински.

REGNUM MUNID ET OMNEM ORNATUM SAECULI CONTEMPSI, PROPTER AMOREM DOMININ MEI JESU CHRISTI: QUEM VIDI, QUEM AMAVI, IN QUEM CREDIDI, QUEM DILEXI

— В превод означава: „Възневидях царството на този свят, и всички преходни богатства, заради любовта към моя бог Исус Христос, когото видях, когото възлюбих, в когото вярвам, и когото почитам.“ — На пръв поглед интересно изказване, но съдържа няколко очебийни грешки. — Марк посочи с ръка. — Думите scoeculi, anorem, quen, и cremini са изписани погрешно. Сониер похарчил сто и осемдесет франка за издълбаване на надписа върху кутията и оцветяването на буквите, което за онова време било солидна сума. Знаем го, защото разписката е запазена и до днес. Положил доста усилия за проектирането на входа и все пак допуснал правописните грешки да останат. Лесно е можело да ги поправят, защото думите просто са изписани отгоре.

— Може да не е забелязал.

— Кой, Сониер ли? Той бил изключително педантичен. Нищо не му убягвало.

Марк го поведе встрани от входа, а поредната вълна от туристи нахлу в църквата. Спряха пред градината с вестготската колона и статуята на Дева Мария.

— Надписът над вратата не е от Библията. Взет е от един респонсориум, написан от Йохан Таулер в началото на четиринайсети век. Респонсориумът е молитва или стих, изричан между прочита на отделни откъси от Библията, а Таулер бил добре известен по времето на Сониер. Така че е възможно Сониер просто да е харесал фразата. Но е доста необичайна.

Малоун бе съгласен.

— Правописните грешки могат да хвърлят някаква светлина върху загадката защо Сониер е използвал фразата. Изписаните думи гласят quem cremini „в когото повярвах“, но думата би трябвало да е credidi. Сониер обаче я е оставил така. Дали това не значи, че не е вярвал в Него? А и най-интересното от всичко. Quem vidi. „Когото видях“.

Малоун веднага схвана значението.

— Това, което е открил, го е отвело при Христос. Когото видял.

— Така смяташе и татко, и аз съм съгласен с него. Сониер сякаш не е можел да устои на изкушението да изпраща послания. Искал е целият свят да узнае онова, което той самият е знаел, но сякаш е съзнавал, че никой от съвременниците му не би разбрал. И е бил прав. Никой не го е разбрал. Обърнали внимание едва четирийсет години след смъртта му. — Марк погледна назад към древната църква. — Всичко е някак наопаки. Изображенията със страданията на Христос са закачени на стените така, както не се прави в нито една църква в света. Дяволът на входа, и той е обратното на доброто. — Посочи вестготската колона на около метър от тях. — И тя е наопаки. Обърни внимание на кръста и гравюрите върху лицевата й част.

Малоун се вгледа.

— Сониер обърнал колоната, преди да напише МИСИЯТА 1891 в долната част и РАЗКАЯНИЕ, РАЗКАЯНИЕ в горната.

Малоун забеляза знака V с кръгче в средата му в долния десен ъгъл. Наклони глава и си представи образа, обърнат наопаки.

— Алфа и омега? — попита.

— Според някои. И според баща ми.

— Едно от названията на Христос.

— Точно така.

— Защо я е обърнал наопаки?

— На никого досега не е хрумвало смислено обяснение.

Марк се отдръпна, позволявайки на туристите да атакуват с фотоапаратите си. След това го заведе зад църквата, в един от ъглите на градината на Голгота, където имаше малка пещера.

— Това също е копие. Заради туристите. Втората световна война отнесла оригинала. Сониер я построил с камъните, които носел като плячка от пътешествията си. С любовницата си изчезвали дни наред и се връщали с кофа, пълна с камъни. Доста странно, не мислиш ли?

— Зависи какво друго е имало в кофата.

Марк се усмихна.

— Удобен начин да пренасяш по малко злато, без да будиш подозрения.

— Но Сониер е бил голям особняк. Може просто да е мъкнел камъни.

— Всеки, който идва тук, донякъде е особняк.

— Отнася ли се и за баща ти?

Марк го изгледа със сериозно изражение.

— Несъмнено. Беше обсебен. Отдаде живота си на това място, обожаваше всяка педя от селцето. То бе домът му във всяко едно отношение.

— Но не и за теб?

— Опитах се да продължа делото му. Но не притежавах неговата всеотдайна страст. Може би съм съзнавал, че цялата работа е безсмислена.

— Тогава защо си се крил в абатството цели пет години?

— Имах нужда от усамотение. Беше ми от полза. Но магистърът имаше по-сериозни планове. И ето ме тук сега. Избягал от тамплиерите.

— Тогава какво си правил в планината, когато е паднала лавината?

Марк не отговори.

— Същото, което прави и майка ти тук сега. Опитвал си се да изкупиш някаква вина. Просто не си знаел, че те наблюдават.

— И слава богу, че е било така.

— Майка ти страда.

— Заедно ли сте работили?

Усети опита му да се измъкне.

— Доста дълго. Близки приятели сме.

— Трудно е да се сработиш с такъв характер.

— На мен ли го казваш? Но не е невъзможно. Майка ти страда много, изпитва вина и угризения. Това може да бъде втори шанс за вас двамата.

— С майка ми тръгнахме по различни пътища много отдавна. Така е най-добре и за двама ни.

— Тогава какво правиш тук?

— Дойдох в къщата на баща си.

— И когато пристигна, видя, че вътре е оставен нечий багаж. Паспортите и на двама ни бяха сред вещите. Не може да не си ги намерил. И все пак си останал.

Марк се извърна, което Малоун прецени като опит да скрие нарастващото си объркване. Приличаше на майка си много повече, отколкото би признал.

— На трийсет и осем години съм, а все още се чувствам като малко момче — каза Марк. — През последните пет години живях в уединената сигурност на абатството, ръководено от строг устав. Мъжът, когото обичах като свой баща, проявяваше доброта към мен и се издигнах до пост, за какъвто никога не съм мечтал.

— А ето те сега. Насред един бог знае какво.

Марк се усмихна.

— С майка ти трябва да си оправите отношенията.

Младият мъж стоеше тъжен и замислен.

— Онази жена, която спомена снощи, Касиопея Вит. Чувал съм за нея. Години наред спореха с баща ми. Не можем ли да я открием?

Направи му впечатление, че Марк обича да отбягва въпросите, като задава други, точно както майка си.

— Зависи. Застрашава ли ни по някакъв начин?

— Трудно е да се каже. Винаги някак се оказваше наблизо и татко не я обичаше.

— Нито пък Дьо Рокфор.

— Убеден съм.

— Снощи в библиотеката тя така и не се представи и Дьо Рокфор не узна името й. Но щом е хванал Кларидън, значи вече знае коя е.

— Това не е ли неин проблем?

— Спаси ми кожата два пъти. Така че трябва да я предупредим. Кларидън ми каза, че живее наблизо, в Живор. С майка ти смятахме да отпътуваме днес. Бяхме решили, че търсенето ни е приключило. Но нещата се промениха. Бих искал да посетя Касиопея Вит. И мисля, че е най-добре да го направя сам, поне засега.

— Както искаш. Ще чакаме тук. Точно сега и аз самият искам да направя едно посещение. От пет години не съм ходил на гроба на баща си.

Марк тръгна към входа на гробището.

40

11:05 ч.

Стефани си наля чаша горещо кафе и предложи да долее на Джефри, но младият мъж отказа.

— Позволено ни е само по една чаша на ден — поясни той.

Тя седна до кухненската маса.

— Във всичко ли се ръководите от устава?

— Това е нашият живот.

— Мислех, че тайнствеността също е важна за братството. Защо тогава говориш толкова открито?

— Моят магистър, който вече е при Всевишния, ми поръча да съм откровен с вас.

— А откъде ме е познавал твоят магистър? — учуди се тя.

— Той внимателно следеше проучванията на съпруга ви. Много преди да дойде в абатството, но впоследствие ми разказа всичко. Двамата със съпруга ви са разговаряли няколко пъти. Магистърът бил негов изповедник.

Тази информация я разтърси.

— Нима Ларс се е свързал с тамплиерите?

— Всъщност тамплиерите са го открили. Магистърът се е свързал с него, но дори съпругът ви да е знаел, че магистърът е човек от ордена, не го е показал. Вероятно е смятал, че това би сложило край на контактите им. Но със сигурност е знаел.

— Струва ми се, че магистърът ти е бил интересна личност.

Лицето на младия мъж се озари.

— Той бе мъдър човек, който се опитваше да върши добрини за ордена.

Тя си спомни как защитаваше Марк преди няколко часа.

— Синът ми помогна ли в това начинание?

— Точно затова беше избран за сенешал.

— А фактът, че е син на Ларс Нел, има ли нещо общо с този избор?

— Нямам право да коментирам това, госпожо. Разбрах кой всъщност е нашият сенешал едва преди няколко часа. Тук, в тази къща. Така че нямам представа.

— Не знаете ли нищо един за друг?

— Много малко и на някои от нас ни тежи. Други пък се наслаждават на уединението. Но ние прекарваме живота си заедно в такава постоянна близост, сякаш сме в затвор. Прекалената интимност би се превърнала в проблем. Затова уставът забранява всякаква форма на сближаване между братята. Държим се настрана, а мълчанието ни е наложено от службата ни към Бог.

— Не изглежда лесно.

— Сами сме избрали този живот или това приключение. — Той поклати глава. — Магистърът ме предупреди, че ще открия много нови неща. И е бил прав.

Тя отпи от кафето си.

— Значи магистърът е бил сигурен, че двамата с теб ще се срещнем?

— Той изпрати дневника с надеждата, че ще дойдете. Изпрати писмо и на Ърнст Сковил с откъси от дневника, свързани с вас. Надяваше се двамата да се свържете. Знаеше, че навремето със Сковил не сте били в добри отношения. Научил го от съпруга ви. Но разбрал, че разполагате с огромни ресурси. Искаше вие двамата и ние със сенешала да открием Великата тайна.

Тя си припомни обяснението на този термин.

— Наистина ли вашият орден вярва, че в историята за Христос има истини, които светът не знае?

— До момента обучението ми не е достатъчно, за да отговоря на въпроса ви. Трябва да служа дълги години, преди да бъда посветен във всичко за ордена. Но смъртта, поне за мен и според обучението, което съм преминал, изглежда, е краят. Стотици хиляди братя са измрели по бойните полета на Светите земи. И нито един не се е вдигнал от гроба.

— Католическата църква би провъзгласила думите ти за ерес.

— Църквата е институция, създадена от хора и управлявана от хора. Каквито и други значения да й се придават, те също са творение на човека.

Тя реши да предизвика съдбата.

— Какво се очаква от мен, Джефри?

— Помогнете на сина си.

— Как?

— Той трябва да завърши започнатото от баща му. Раймон дьо Рокфор не бива да открие Великата тайна. Магистърът бе категоричен по този въпрос. Затова беше планирал нещата и затова бях обучен и аз.

— Марк ме мрази.

— Марк ви обича.

— Откъде би могъл да знаеш?

— Магистърът ми каза.

— Той няма как да го знае.

— Магистърът знаеше всичко. — Джефри бръкна в джоба на панталона си и извади оттам запечатан плик. — Каза ми да ви предам това, когато сметна, че моментът е подходящ.

Подаде смачкания плик и се изправи.

— Сенешалът и мистър Малоун отидоха в църквата. Ще ви оставя сама.

Тя оцени жеста му. Нямаше представа какви чувства може да предизвика съобщението у нея, затова изчака Джефри да се оттегли в кабинета и едва тогава отвори плика.

„Мисис Нел, двамата не се познаваме, но имам чувството, че знам много за Вас от разказите на Ларс, който споделяше с мен терзанията си. Синът Ви беше различен. Той таеше грижите в себе си, споделяше изключително малко. В няколко случаи успявах да науча нещо, но чувствата му не бяха така открити като тези на баща му. Може би е наследил тази черта от Вас, без да искам да звучи непочтително. Това, което съм сигурен, че се случва в момента, в който четете писмото, е наистина сериозно. Раймон дьо Рокфор е опасен. Действа безразсъдно, както през вековете са действали мнозина от ордена. Неговата ограниченост замъглява съзнанието му. Синът Ви се опита да му отнеме лидерството, но изгуби. За съжаление Марк не притежава решителността да довежда докрай битките си. Влизането в бой изглежда лесно, воденето му още по-лесно, но спечелването му се оказва трудно. Както споровете му с Вас. Битката му с Дьо Рокфор. Битката със собствената му съвест. Всички те са предизвикателства за него. Смятах, че ако Ви събера, срещата може да се окаже решаваща и за двама ви.

Пак повтарям, не Ви познавам, но вярвам, че Ви разбирам. Съпругът Ви е мъртъв, а толкова много неща са останали неразрешени. Възможно е това търсене най-сетне да отговори на въпросите Ви. Предлагам Ви следния съвет. Доверете се на сина си, забравете миналото, мислете само за бъдещето. Така ще си осигурите спокойствие. Моят орден е уникален в християнския свят. Нашите вярвания са различни заради това, което първите братя са научили и са ни предали. Това прави ли ни по-малко или повече християни? Според мен нито едното, нито другото. Откриването на Великата тайна ще отговори на голяма част от въпросите Ви, но се страхувам, че ще предизвика и множество други. Двамата със сина Ви трябва да решите кое е най-доброто, когато настъпи този съдбоносен момент, а аз се надявам, че той ще настъпи, защото имам вяра във Вас. Случи се възкресение. Предложен Ви е втори шанс. Мъртвите се вдигнаха и сега отново са сред Вас. Възползвайте се от това чудо, но Ви предупреждавам: Освободете съзнанието си от предразсъдъците, с които то е свикнало да живее. Открийте ума си за по-велики понятия и разсъждавайте с по-сигурни методи. Защото само тогава ще успеете. И нека Бог бъде с Вас.“

Една сълза се търкулна по бузата й. Плачът беше странно чувство за нея. Не помнеше да е плакала от дете. Беше високообразована и притежаваше опит, който можеше да се придобие само чрез десетилетия работа по върховете на разузнаването. През цялата си кариера беше разнищвала купища трудни случаи. Бе вземала съдбоносни решения. Но опитът й не можеше да й послужи сега. Бе напуснала света на доброто и злото, на правилното и погрешното, на черното и бялото и бе попаднала в царство, където другите не само узнаваха най-съкровените й мисли, но ги и разбираха. Магистърът, с когото не бе разменила и дума, изглежда, напълно разбираше болката й.

Но той беше прав.

Завръщането на Марк беше истинско възкресение. Славно чудо с безкрайни възможности.

— Натъжават ли ви думите му?

Тя вдигна поглед. Джефри стоеше до вратата. Стефани избърса сълзите.

— В известен смисъл. Но също така ми носят радост.

— Магистърът беше такъв. Познаваше и болката, и радостта. Макар през последните му дни да остана само болката.

— Как умря?

— Ракът го отнесе преди две нощи.

— Липсва ли ви?

— Бях отгледан сам, без щастието да имам семейство. Монасите и монахините ме подготвиха за живота. Бяха добри с мен, но никой не ме обичаше истински. Трудно е да израснеш без родителска обич.

Признанието я порази.

— Магистърът проявяваше изключителна доброта към мен, може би дори обич, но най-вече ми имаше огромно доверие.

— Тогава не трябва да го разочароваш.

— Няма.

Тя посочи писмото.

— Мога ли да го задържа?

Той кимна.

— Ваше е. Аз трябваше да ви го предам.

Тя се стегна.

— Марк и Котън защо са в църквата?

— Стори ми се, че сенешалът иска да говори с мистър Малоун.

Тя се изправи.

— Сигурно и ние трябва да…

На вратата се почука. Тя се напрегна, когато погледът й попадна върху отключената ключалка. Котън и Марк биха влезли направо. Забеляза, че Джефри също се стегна и в ръката му се появява пистолет. Тя пристъпи към вратата и погледна през прозорчето.

Насреща й се взираше познато лице.

Ройс Кларидън.

41

Дьо Рокфор беше бесен. Преди четири часа му бяха съобщили, че в нощта на смъртта на магистъра системата за сигурност в библиотеката бе записала посещение в единайсет и петдесет и една минути вечерта. Сенешалът останал вътре дванайсет минути и си тръгнал с две книги. Електронните етикети, прикрепени към всеки том, идентифицираха липсващите книги като сборник с ръкописи от XIII век, който познаваше много добре, и маршалски доклад, писан през втората част на XIX век, който също бе чел.

При разпита от преди няколко часа Ройс Кларидън не бе признал, че му е известна криптограмата в дневника на Ларс Нел. Но предишният маршал я бе прерисувал в доклада си и бе упоменал мястото, където беше открита — в църквата на абат Жели в Кустоса, недалеч от Рен-льо-Шато. Спомни си от прочетеното, че маршалът разговарял с Жели малко преди свещеникът да бъде убит и разбрал, че Сониер също е открил криптограма в църквата си. Когато ги сравнили, се оказало, че двете са абсолютно еднакви. Очевидно Жели разплел загадката и маршалът научил резултатите, но решението не било записано и така и не било открито след смъртта на Жели. Местната полиция и маршалът подозираха, че убиецът е търсел нещо в куфарчето на Жели. Вероятно шифърът за криптограмата. Но дали убиецът беше Сониер? Трудно бе да се каже. Престъплението така и не бе разкрито, но като се имаше предвид всичко, което Дьо Рокфор знаеше, свещеникът от Рен определено бе сред заподозрените.

Сега докладът на маршала беше изчезнал. Което не беше фатално, защото разполагаше с дневника на Ларс Нел, който също съдържаше криптограмата на Сониер. Но дали тя беше същата като тази на Жели, както твърдеше маршалът? Нямаше как да разбере без неговия доклад, който по някаква причина бе изчезнал от архива.

Преди пет минути, докато бе подслушвал разговора на Стефани Нел и брат Джефри през прикрепен към страничния прозорец микрофон, бе научил, че Марк Нел и Котън Малоун са отишли до църквата. Стефани Нел дори се бе разплакала, след като бе прочела написаното от магистъра. Колко трогателно. Магистърът очевидно бе планирал нещата и цялата ситуация бързо излизаше от контрол. Трябваше здраво да дръпне юздите и да забави стремителния ход на нещата. Затова докато Ройс Кларидън се оправяше с хората в дома на Ларс Нел, той щеше да се заеме с другите двама.

Устройството, прикрепено към колата на Малоун, показваше, че двамата със Стефани Нел се бяха върнали в Рен в ранните часове на нощта. Марк Нел вероятно бе дошъл тук направо от абатството, което не беше учудващо.

След случилото се снощи с жената на моста бе решил, че Малоун и Стефани Нел вече не са толкова важни, и хората му бяха инструктирани само да ги сплашат. Убийството на един бивш и един настоящ американски агент със сигурно би привлякло вниманието. Беше отишъл в Авиньон, за да разбере какви тайни крият архивите на двореца и да залови Кларидън, а не за да привлече вниманието на цялото американско разузнаване. Беше постигнал и трите задачи и бе успял да се сдобие с дневника на Ларс Нел като награда. Никак не бе зле за една нощ. Дори беше готов да остави Марк Нел и Джефри на мира, тъй като извън абатството вече представляваха много по-малка заплаха. Но след като научи за двете липсващи книги, промени стратегията си.

— На позиция сме — каза глас в ухото му.

— Останете там, докато не ви извикам — прошепна той в миниатюрния микрофон. Беше довел със себе си шестима братя, които се бяха пръснали из градчето, сливайки се с растящата неделна тълпа. Денят беше ясен, слънчев и както обикновено — ветровит. В долините край река Од бе топло и тихо, но върховете, които ги заобикаляха, бяха непрестанно брулени от ветрове. Тръгна по главната улица към църквата „Мария Магдалина“, без да си прави труда да се прикрива.

Искаше Марк Нел да знае, че е там.

Марк стоеше до гроба на баща си. Плочата бе в добро състояние, както и всички гробове, тъй като гробищата вече бяха неразделна част от развиващата се туристическа индустрия на градчето.

През първите шест години след смъртта на баща си той лично се грижеше за гроба му и ходеше там почти всяка събота и неделя. Грижеше се и за къщата. Баща му беше известен сред жителите на Рен, защото се беше отнасял сърдечно с тях и почиташе паметта на Сониер. Вероятно затова бе вложил толкова много въображение в описанията на Рен в книгите си. Разкрасената мистерия се бе превърнала в машина за пари за целия район и писателите, които пренебрегваха тази загадка, не бяха на почит. Тъй като за миналото се знаеше твърде малко, имаше място за безкрайни импровизации. А за отношението на местните помагаше и фактът, че смятаха баща му за човека, привлякъл пръв световното внимание към тази история, макар Марк да знаеше, че една относително неизвестна книга на французина Жерар дьо Сед „Прокълнатото съкровище“, публикувана през 1960 г., бе разпалила любопитството на баща му. Винаги бе смятал заглавието за доста уместно, особено след внезапната смърт на баща му. Марк беше още тийнейджър, когато прочете книгата на баща си за пръв път, но едва години по-късно, в университета, когато попълваше знанията си по средновековна история и религиозна философия, Ларс му бе разкрил какво всъщност беше заложено на карта.

— Сърцевината на християнството е възкръсването на физическото тяло. То въплъщава сбъдването на обещанието от Стария завет. Ако християните няма да възкръснат, тяхната вяра е безсмислена. Без възкресението евангелията са пълна лъжа — християнската вяра ще се окаже само за този живот, след който няма нищо. Възкресението осмисля всичко, извършвано в името на Христос. Другите религии проповядват за рая и за живота след смъртта. Само християнството предлага Бог, който е бил човек, умрял е за последователите си и се е вдигнал от мъртвите, за да властва вечно.

Помисли само — беше казал баща му. — Християните имат различни вярвания по различни въпроси, но всички са единодушни за възкресението. Това е универсалната константа. Исус е възкръснал от мъртвите единствено заради тях. Смъртта е била победена пак единствено заради тях. Христос е жив и работи за тяхното спасение. Царството небесно ги очаква, тъй като те също ще се вдигнат от мъртвите, за да заживеят завинаги с Бог. Така всяка трагедия има някакъв смисъл, защото възкресението дава надежда за бъдещето.

След което баща му бе задал въпроса, който оттогава непрекъснато се въртеше в съзнанието му.

— Ами ако това изобщо не се е случило? Ами ако Христос просто е умрял — пръст при пръстта. Наистина, какво би означавало това?

— Помисли за милионите хора, избити в името на възкръсналия Христос. Само по време на Албигойските войни петнайсет хиляди мъже, жени и деца са били изгорени, защото отрекли учението за разпятието. Инквизицията унищожила милиони други. Кръстоносните походи за освобождаване на Светите земи стрували живота на стотици хиляди. И всичко това заради възкръсналия Христос. От векове папите са използвали жертвоприношението на Христос, за да мотивират войниците си. Ако Христос не е възкръснал и следователно не съществува живот след смъртта, колко от тези мъже биха се изправили срещу смъртта?

Отговорът беше прост. Нито един.

Ами ако Христос не беше възкръснал?

Марк бе посветил пет години от живота си в търсене на отговор на този въпрос в орден, който останалият свят смяташе за изкоренен преди седемстотин години. Но го беше напуснал също толкова объркан, колкото когато го бяха отнесли в абатството.

Какво беше спечелил? И което е по-важно, какво беше загубил?

Опита се да се отърси от объркването и да се съсредоточи върху надгробната плоча на баща си. Беше поръчал плочата и бе наблюдавал поставянето й през един мрачен майски следобед. Баща му беше открит седмица по-рано, обесен на един мост, на половин час път на юг от Рен. Когато му се обадиха от полицията, Марк си беше вкъщи в Тулуза. Спомни си лицето на баща си, когато разпозна тялото — пепелявата кожа, зейналата уста, мъртвите очи. Страхуваше се, че този страшен образ няма да го напусне никога.

Майка му се беше върнала в Джорджия веднага след погребението. Не бяха разговаряли много по време на тридневния й престой във Франция. Той беше на двайсет и седем, току-що бе започнал работа като асистент в университета в Тулуза и изобщо не бе подготвен за живота. Сега, единайсет години по-късно, се питаше дали е по-подготвен. Вчера бе готов да убие Раймон дьо Рокфор. Какво бе станало с всичко, на което го бяха учили? Можеше да разбере слабостите на Дьо Рокфор — фалшиво чувство на дълг, подклаждано от егоизъм, — но собствените му недостатъци го объркваха. В рамките на три дни се бе превърнал от сенешал в беглец. Бе се озовал от сигурност в хаос, бе заменил целеустремеността със скиталчество.

И за какво?

Усети тежестта на пистолета си под сакото. Увереността, която му внушаваше, го притесняваше — поредното ново, странно усещане, което му носеше успокоение.

Отдалечи се от гроба на баща си и отиде до този на Ърнст Сковил. Познаваше затворения в себе си белгиец и го беше харесвал. Магистърът явно също го бе познавал, щом му беше изпратил писмо миналата седмица. Какво беше казал Дьо Рокфор вчера за двете писма? Погрижил съм се за единия от получателите. Очевидно. Но той беше казал още нещо. И скоро ще се погрижа за другия. Майка му беше в опасност. Всички бяха в опасност, но нямаше какво да се направи. Дали да не се обърнат към полицията? Никой нямаше да им повярва. Абатството се славеше с безупречна репутация и никой от братята не би издал ордена. Щяха да открият само една тиха обител, посветила се на Бога. Съществуваха специални планове за укриването на всичко, свързано с братството, и нито един от мъжете нямаше да го предаде.

Беше сигурен в това.

Не, можеха да разчитат само на себе си.

Малоун чакаше Марк да се върне от гробището в градината. Не искаше да пречи на нещо толкова лично, още повече че разбираше противоречивите чувства, които синът със сигурност изпитваше. Той самият бе едва десетгодишен, когато баща му почина, но мъката, която усещаше при мисълта, че никога повече нямаше да види баща си, така и не избледня. За разлика от Марк той нямаше гроб, който да посещава. Тялото на баща му се намираше в потънала подводница на дъното на Северния Атлантически океан. Навремето се беше опитал да открие подробности около случая, но цялата информация бе засекретена.

Баща му бе обичал флота и Съединените щати. Беше патриот, който с готовност бе дал живота си за своята страна. Малоун се гордееше с този факт. Марк Нел беше късметлия. Беше споделил толкова години с баща си. Бяха имали възможност да се опознаят и бяха живели заедно. И все пак, в много отношения двамата с Марк си приличаха. Бащите им се бяха отдали на работата си. Сега и двамата бяха мъртви. И смъртта им нямаше обяснение.

Стоеше и наблюдаваше как посетителите влизат и излизат от гробищата. Най-накрая забеляза Марк, който вървеше след група японски туристи.

— Беше трудно — каза Марк, приближавайки се. — Липсва ми.

Малоун реши да подхване разговора оттам, откъдето го бяха прекъснали.

— Двамата с майка ти ще трябва да се помирите.

— Между нас има много неприятни чувства, а гробът му отново ми ги припомни.

— Тя също има сърце, макар да го е заключила в желязна клетка.

— Явно я познаваш — усмихна се Марк.

— Имам известен опит с нея.

— Сега трябва да съсредоточим усилията си в това, което ни е приготвил магистърът.

— Вие двамата доста ловко избягвате въпросите.

Марк отново се усмихна.

— Явно е по наследство.

Той погледна часовника си.

— Единайсет и трийсет е. Трябва да тръгвам. Искам да посетя Касиопея Вит, преди да се стъмни.

— Ще ти начертая карта. Не е далеч оттук.

Излязоха от градината и се насочиха към главната улица. На стотина метра Малоун забеляза нисък човек със сурово лице, пъхнал ръце дълбоко в джобовете на коженото яке, който вървеше право към църквата.

Той стисна рамото на Марк.

— Имаме си компания.

Марк проследи погледа му и разпозна Дьо Рокфор.

Малоун забеляза още трима късо подстригани мъже и прехвърли възможностите в главата си. Двама от тях стояха пред вила „Витания“. Третият препречваше пътя към паркинга.

— Някакви предложения? — попита Малоун.

Марк пристъпи към църквата.

— Последвай ме.

Стефани отвори вратата и Ройс Кларидън влезе.

— Откъде идваш? — попита тя и махна на Джефри да свали пистолета.

— Снощи ме взеха от двореца и ме докараха. Държаха ме в един апартамент на две пресечки оттук, но успях да се измъкна преди няколко минути.

— Колко братя има тук? — попита Джефри.

— Кой сте вие?

— Това е Джефри — каза Стефани с надеждата сънародникът й да разбере и да не говори много.

— Колко от братята са тук? — повтори въпроса си Джефри.

— Четирима.

Стефани пристъпи към прозореца на кухнята. Калдъръмената уличка беше пуста. Притесняваше се за Марк и Малоун.

— И къде се тези братя?

— Не знам. Чух ги да си говорят, че вие сте в къщата на Ларс, и затова дойдох право тук.

Отговорът му не й хареса.

— Снощи не успяхме да ти помогнем. Нямахме представа къде са те отвели. Докато тичахме след Дьо Рокфор и онази жена, ни повалиха и изгубихме съзнание. Когато се свестихме, всички бяха изчезнали.

Французинът разпери ръце с длани нагоре.

— Всичко е наред, госпожо, разбирам. Не сте могли да направите нищо.

— Дьо Рокфор тук ли е?

— Кой?

— Магистърът. Тук ли е?

— Не са ми казвали никакви имена. — Кларидън се обърна към нея. — Но чух да казват, че Марк е жив. Вярно ли е?

Тя кимна.

— Двамата с Котън отидоха до църквата, но трябва да се върнат всеки момент.

— Това е истинско чудо. Мислех, че е изчезнал завинаги.

— Аз също.

Той обходи стаята с поглед.

— Отдавна не съм идвал в тази къща. Двамата с Ларс прекарвахме доста време тук.

Тя го покани да седне край масата. Джефри застана до прозореца и тя забеляза, че в иначе хладнокръвното му държане се промъква някакво напрежение.

— Какво се случи с теб? — попита тя Кларидън.

— Държаха ме вързан до тази сутрин. Отвързаха ме, за да отида до тоалетната. Измъкнах се през прозореца на банята и дойдох право тук. Със сигурност ще ме търсят, но нямаше къде другаде да отида. Ще ми бъде трудно да напусна градчето, тъй като има само един изход. — Кларидън се въртеше на стола. — Мога ли да помоля за малко вода?

Тя се изправи и наля една чаша от чешмата. Кларидън я изпи на един дъх. Тя я напълни отново.

— Бях ужасен от тях — каза Кларидън.

— Какво искат? — попита тя.

— Търсят Великата тайна като Ларс.

— А вие какво им казахте? — попита Джефри с нотка на презрение.

— Не съм им казал нищо, а и те не питаха много. Казаха, че ще ме разпитат днес следобед, след като се справят с някаква друга задача. Не казаха обаче за какво става въпрос. — Кларидън се втренчи в нея. — А ти знаеш ли какво искат от теб?

— Дневникът на Ларс е у тях. Както и книгата от търга и литографията на картината. Какво повече искат?

— Мисля, че става въпрос за Марк.

При тези думи Джефри видимо настръхна.

— Но какво искат от него? — попита тя.

— Нямам представа. Чудя се обаче дали всичко това заслужава кръвопролитие.

— Братята от ордена са умирали в продължение на близо деветстотин години заради вярата си — намеси се Джефри. — Случаят не е по-различен.

— Говорите, сякаш сте от ордена.

— Просто цитирам историята.

Кларидън изпи водата си.

— Двамата с Ларс Нел изучавахме ордена от години. Чел съм историята, която цитирате.

— И какво сте прочели? — попита Джефри учудено. — Книги, написани от аматьори, които разказват за ерес и идолопоклонничество, за целувки в устата, за содомия и отричане на Исус Христос. Нито дума не отговаря на истината. Пишат лъжи, за да унищожат ордена и да разграбят богатството му.

— Сега наистина говорите като тамплиер.

— Говоря като човек, който обича справедливостта.

— А тамплиерите не са ли точно такива?

— Не трябва ли всички да сме такива?

Стефани се усмихна. Джефри имаше пъргав ум.

Малоун последва Марк обратно в църквата „Мария Магдалина“. Те забързаха по централната пътека, покрай пет редици скамейки и смаяни богомолци към олтара. Там Марк сви вдясно и се шмугна през една отворена врата в малко преддверие. Вътре имаше трима туристи с фотоапарати.

— Бихте ли ни извинили? — обърна се Марк към тях на английски. — Аз съм от музейната управа и помещението ни е нужно за няколко минути.

Никой не оспори явния му авторитет и той внимателно затвори вратата след тях. Малоун се огледа. В стаята проникваше светлина през стъклописите на прозореца. На едната стена имаше редица шкафове. Останалите три стени бяха облицовани с дървена ламперия. Нямаше други мебели.

— Това е била сакристията — помещението за преобличане преди литургия — каза Марк.

Дьо Рокфор щеше да ги открие всеки момент, така че Малоун попита:

— Предполагам, че имаш някакъв план?

Марк отиде до един от шкафовете и прокара пръсти по горния рафт.

— Както ти споменах, когато Сониер построил градината с Голгота, той направил и една пещера. Двамата с любовницата му слизали в долината — Марк продължаваше да търси нещо. — Връщали се с пълни с камъни кофи. Ето.

Марк отдръпна ръката си и хвана шкафа, който се отмести, разкривайки пространство без прозорци.

— Скривалището на Сониер. Каквото и да е носил заедно с камъните, е било пазено тук. Малцина знаели за това помещение. Сониер го създал по време на ремонта на църквата.

Марк извади автоматичен пистолет.

— Ще изчакаме тук да видим какво ще се случи.

— Дьо Рокфор знае ли за тази стая?

— Скоро ще разберем.

42

Дьо Рокфор спря пред църквата. Странно, че преследваните бяха влезли вътре. Но нямаше значение. Той лично щеше да се погрижи за Марк Нел. Търпението му се изчерпваше. Беше се консултирал с офицерите си, преди да напусне абатството. Нямаше намерение да повтаря грешките на предишния магистър. Управлението му поне външно ще прилича на демокрация. За щастие вчерашното бягство и двете престрелки бяха обединили братството. Всички бяха на мнение, че бившият сенешал и съучастникът му трябва да бъдат наказани.

И той беше решен да свърши тази работа.

Огледа улицата.

Тълпата набъбваше. Слънчевият ден бе привлякъл туристите. Обърна се към брата до него.

— Иди и прецени ситуацията.

Мъжът кимна и влезе в църквата.

Познаваше разположението. Имаше само един изход. Прозорците със стъклописи не се отваряха, така че трябваше да разбият някой, за да избягат. Не забеляза полицаи, което беше обичайно за Рен. Тук не се случваше нищо интересно, освен че се харчеха пари. Комерсиалността го отвращаваше. Ако зависеше от него, щеше да затвори за туристи всички помещения в абатството. Съзнаваше, че епископът ще оспори подобно решение, но вече бе решил да ограничи достъпа до няколко часа в събота, обосновавайки се с потребността на братята от усамотение. Епископът щеше да приеме обяснението. Твърдо бе решил да възстанови някои от старите правила и традиции, както и някои ритуали, които разграничаваха тамплиерите от останалите религиозни ордени. За целта портите на абатството трябваше да са затворени през повечето време.

Братът излезе от църквата.

— Не са вътре — каза той, приближавайки се.

— Как така?

— Претърсих нефа, изповедалните, сакристията. Не са вътре.

Точно това не искаше да чуе.

— Няма друг изход.

— Магистре, няма ги вътре.

Той прикова поглед в църквата. В ума му се превъртяха различни възможности.

Изведнъж се сети.

— Ела — каза. — Знам точно къде са.

Стефани слушаше Ройс Кларидън не като съпруга и майка, поела важна за семейството мисия, а като шеф на тайна правителствена агенция, която се занимаваше с разузнаване. Нещо не се връзваше. Внезапната му поява бе прекалено удобна. Малкото, което знаеше за Раймон дьо Рокфор, беше достатъчно, за да осъзнае, че или Кларидън е бил пуснат да избяга, или, което бе по-лошо, нервният нисичък човек, седнал срещу нея, работеше за врага. Във всеки случай трябваше да внимава какво говори. Очевидно Джефри също бе почувствал нещо, тъй като отговаряше съвсем пестеливо на многобройните въпроси на французина — прекалено много питаше за човек, който току-що се беше измъкнал от смъртоносна хватка.

— Онази жена снощи в двореца Касиопея Вит ли беше, инженерът, за който се споменаваше в писмото до Ърнст Сковил? — попита тя.

— Предполагам. Дявол в женско тяло.

— Възможно е именно тя да ни е спасила.

— Как така? Тя се пречка, както направи навремето с Ларс.

— В момента си жив именно заради нейната намеса.

— Не, госпожо. Жив съм, защото искат информация.

— Учудвам се, че изобщо си тук — обади се Джефри от мястото си до прозореца. — Не е лесно да избягаш от Дьо Рокфор.

— Ти самият си успял.

— Откъде знаеш?

— Те си говореха за теб и Марк. Очевидно е имало някаква престрелка, ранени братя. Разярени са.

— Споменаха ли, че ще се опитат да ни убият?

Настъпи неловка тишина.

— Ройс — каза Стефани, — какво друго биха могли да търсят?

— Знам само, че от архива им липсват две книги. Споменаха нещо такова.

— Току-що казахте, че нямате представа защо търсят сина на мисис Нел. — В гласа на Джефри напираше съмнение.

— Така е. Знам обаче, че търсят тези две книги.

Стефани погледна Джефри и по изражението му разбра, че не вярва. Ако двамата с Марк наистина бяха взели книгите, той с нищо не го показа.

— Вчера ти ми показа дневника на Ларс и книгата… — каза Кларидън.

— Която вече е у Дьо Рокфор.

— Не е. Касиопея Вит откраднала и двете снощи.

Още една нова информация. Кларидън знаеше прекалено много за човек, който уж е бил държан в плен.

— Следователно Дьо Рокфор иска да я открие — заяви тя. — Както и ние.

— Изглежда, госпожо, една от книгите, които Марк е взел от архива им, съдържа някаква криптограма. Дьо Рокфор си иска книгата обратно.

— Това също ли го дочу случайно?

Кларидън кимна.

— Да. Мислеха, че съм заспал, но аз слушах внимателно. Един от маршалите по времето на Сониер открил криптограмата и я записал в дневника си.

— Не сме вземали никакви книги — обади се Джефри.

— Какво искате да кажете? — изненадано запита французинът.

— Напуснахме абатството много бързо и не взехме нищо със себе си.

Кларидън скочи.

— Лъжете!

— Смели думи. Можете ли да докажете обвинението?

— Вие сте един от ордена. Рицар на Христа. Тамплиер. Клетвата, която сте положили, не ви позволява да лъжете.

— А какво позволява на вас да лъжете? — попита Джефри.

— Аз не лъжа. Преживях ужасно изпитание. Крих се в лудница цели пет години, за да не бъда заловен от тамплиерите. Знаете ли какво искаха да ми сторят? Да намажат ходилата ми с мас и да ги държат над нагорещени въглени. Да ме изпекат жив.

— Нямаме никакви книги. Дьо Рокфор преследва призрак.

— Не е точно така. Двама мъже са били застреляни по време на бягството ви и двамата са потвърдили, че Марк е носел раница.

Тя наостри уши.

— А вие откъде бихте могли да знаете това? — попита Джефри.

Дьо Рокфор влезе в църквата, следван от брата, който току-що бе излязъл оттам. Тръгна по централната пътека и влезе в сакристията. Трябваше да признае, че Марк Нел беше умен. Малцина знаеха за тайната стаичка. Тя не влизаше в туристическите обиколки и само пуристите от Рен биха могли да имат някаква представа за съществуването й. Учудваше се, че допълненията на Сониер към църковната архитектура не се използваха. Тайните стаички придаваха допълнителна пикантност към всяка мистерия, но и в църквата, и в града, и в самата история имаше много необясними неща.

— Когато влезе тук преди малко, вратата отворена ли беше?

Братът поклати глава и прошепна:

— Беше затворена, магистре.

Той внимателно затвори вратата.

— Не пускай никого.

Приближи се до шкафа и извади пистолета си. Всъщност никога не беше виждал тайната стаичка, но бе сигурен в съществуването й, тъй като беше чел достатъчно описания на предишни маршали, проучвали Рен. Доколкото си спомняше, механизмът за отваряне се намираше в горния десен ъгъл на шкафа.

Протегна се и напипа метален лост.

Знаеше, че щом го дръпне, мъжете от другата страна ще го чуят. Предполагаше, че са въоръжени. Малоун със сигурност щеше да запази самообладание, а Марк Нел беше доказал, че не е за подценяване.

— Приготви се — каза той.

Братът извади автоматично оръжие с къса цев и се прицели в шкафа. Той натисна лоста и бързо се отдръпна с насочен пистолет, готов да действа.

Шкафът се открехна с няколко сантиметра. Той остана в далечния десен край и отвори широко вратата с крак. Тайната стаичка беше празна.

Малоун стоеше, прилепен до Марк в изповедалнята. Бяха изчакали в тайната стаичка няколко минути, наблюдавайки сакристията през една стратегически разположена дупка в шкафа. Марк беше видял как един от братята влиза в стаята, вижда, че е празна и излиза. Изчакаха няколко секунди и се измъкнаха, а през вратата зърнаха, че братът напуска църквата. След като не видяха никой друг от ордена в църквата, двамата бързо се шмугнаха в изповедалнята тъкмо когато Дьо Рокфор и братът се връщаха.

Марк правилно беше допуснал, че Дьо Рокфор знае за тайната стаичка и че не би споделил това с никого, освен ако не е абсолютно наложително. Когато видяха, че Дьо Рокфор остава пред църквата и изпраща един от братята да проучи положението, решиха да останат вътре само колкото да спечелят няколко минути и да се преместят другаде. Бяха сигурни, че щом той съобщи на Дьо Рокфор, че те не са в църквата, той незабавно щеше да се досети къде са. В крайна сметка имаше само един вход.

— Познай врага си, за да опознаеш себе си — прошепна Марк, докато Дьо Рокфор и братът влизаха в сакристията.

Малоун се усмихна.

— Сун Дзъ е бил мъдър човек.

Вратата към стаята беше затворена.

— Даваме им няколко секунди и изчезваме — каза Марк.

— Отвън може да има още от техните хора.

— Със сигурност. Ще рискуваме. Имам девет патрона.

— Нека не започваме престрелка, ако не е абсолютно наложително.

Вратата продължаваше да стои затворена.

— Да тръгваме — каза Малоун.

Излязоха от изповедалнята, завиха надясно и се отправиха към вратата.

Стефани бавно се изправи, пристъпи до Джефри и спокойно взе пистолета му. След това се извъртя, спусна ударника, устреми се напред и опря дулото в черепа на Кларидън.

— Ти, жалък нещастник. Ти си с тях.

Очите на Кларидън се разшириха.

— Не, госпожо. Не съм, кълна се.

— Разкопчай ризата му — нареди тя на Джефри.

Той разтвори ризата му, късайки копчетата, и разкри залепения към мършавите му гърди микрофон.

— Елате. Бързо. Имам нужда от помощ — извика Кларидън.

Джефри заби юмрук в челюстта му, запращайки го на земята. Стефани се обърна с пистолет в ръка и видя през прозореца как един късо подстриган мъж тича към входната врата.

Последва ритник и вратата се отвори.

Но Джефри беше готов.

Беше се притаил вляво от входа и при влизането на мъжа успя да го завърти обратно. Стефани зърна пистолет в ръката на нападателя, но Джефри ловко задържа дулото му насочено надолу, извъртя се на пета и изрита мъжа към стената. Без да му оставя време да се окопити, той го ритна в корема и мъжът изскимтя и се преви, останал без въздух. Джефри го свали на пода с един удар в гръбнака.

— На това ли ви учат в абатството? — попита Стефани впечатлена.

— И на други неща.

— Да изчезваме.

— Един момент.

Джефри се втурна в спалнята и се върна с раницата на Марк в ръка.

— Кларидън беше прав. Книгите са у нас и не можем да тръгнем без тях.

Тя забеляза микрофон, прикрепен към ухото на мъжа, когото Джефри бе обезоръжил.

— Подслушвал е Кларидън и със сигурност има връзка с останалите.

— Дьо Рокфор е тук — убедено каза Джефри.

Тя грабна телефона си от кухненския плот.

— Трябва да открием Марк и Котън.

Джефри пристъпи към отворената врата и внимателно се огледа.

— Очаквах да са пристигнали още братя.

Тя застана зад него.

— Възможно е да са заети в църквата. Ще тръгнем натам покрай външната стена, през паркинга, без да минаваме по главната улица. — Тя му подаде пистолета. — Пази ми гърба.

— С удоволствие, госпожо — усмихна се той.

Дьо Рокфор се втренчи в празната стая. Къде бяха изчезнали? В цялата църква нямаше къде да се скрият.

Той тресна вратата на шкафа.

Братът със сигурност бе забелязал объркването му при откритието, че тайникът е празен. Постара се да заличи всякакви съмнения от погледа си.

— Къде са, магистре? — попита братът.

Докато премисляше отговора, той отиде до прозореца и погледна през едно прозрачно късче стъкло. Градината на Голгота все още бе пълна с посетители. Той видя как Марк Нел и Котън Малоун се втурват в нея и се насочват към гробището.

— Навън — спокойно каза той и тръгна към вратата на сакристията.

Марк смяташе, че номерът с тайната стаичка ще им осигури достатъчно време да избягат. Надяваше се Дьо Рокфор да не е взел много хора със себе си. Отвън обаче чакаха още трима братя — един на главната улица, един на входа на алеята към паркинга и още един пред вила „Витания“, който препречваше бягството им през градината. Очевидно Дьо Рокфор не смяташе, че от гробището може да се избяга, тъй като от външната страна на оградата имаше петдесетметрова пропаст.

Но Марк се беше отправил точно натам.

Благодари на бога за многобройните среднощни експедиции, които бяха предприемали двамата с баща му. Местните хора не одобряваха посещенията в гробищата след мръкване, но баща му твърдеше, че тогава бил най-подходящият момент. Често тършуваха из района за улики или следи, които да хвърлят светлина върху необяснимото поведение на Сониер. Няколко пъти ги бяха прекъсвали и бяха открили и друг изход, освен портата с череп и кръстосани кости.

Време беше да използват откритието.

— Страхувам се да попитам как ще се измъкнем — каза Малоун.

— Наистина е малко страшничко, но поне слънцето все още грее. Досега винаги съм го правил през нощта.

Марк зави надясно и забърза по каменните стъпала към долната част на гробището. Наоколо петдесетина души се възхищаваха на паметниците. Отвъд оградата безоблачното небе беше яркосиньо и вятърът стенеше като сломена душа. През ясните дни в Рен винаги духаше вятър, но въздухът над гробището бе неподвижен. Църквата и пристройките спираха силните пориви на вятъра от юг и запад.

Той забърза право към един паметник точно до източната стена под няколко бряста, които хвърляха издължени сенки.

Забеляза, че хората се тълпяха предимно на горното ниво, където се намираше гробът на любовницата на Сониер. Той скочи върху една надгробна плоча и се покатери на стената.

— Последвай ме — каза той и скочи от другата страна, претърколи се и след това стана и се изтупа.

Наблюдаваше как Малоун скача от петте метра на тясната пътечка.

Стояха в основата на стената върху широка около метър каменна пътека. Огромни букове и борове поддържаха стръмния склон, брулените им от ветровете клони бяха изкривени и преплетени, а корените им, впити в цепнатините на скалите.

Марк посочи наляво.

— Пътят свършва зад замъка. — Той се обърна. — Така че трябва да тръгнем натам. Обикаля и стига до паркинга. Оттам е лесно.

— Тук няма вятър, но зад ъгъла — Малоун посочи напред, — предполагам, ще усетим бриза.

— По-скоро ураган. Но нямаме избор.

43

Дьо Рокфор влезе в гробището с един от братята, а останалите трима изчакваха отвън. Марк Нел доста умно беше използвал тайната стаичка за отвличане на вниманието. Вероятно бяха останали вътре само докато неговият човек излезе от църквата. След това сигурно се бяха скрили в изповедалнята, докато той е бил в сакристията. Влезе в ограденото място и спокойно огледа гробовете, но не забеляза жертвите си. Нареди на брата до себе си да тръгне наляво, а той самият тръгна надясно, стигайки до гроба на Ърнст Сковил.

Преди четири месеца, когато за пръв път научи за интереса на предишния магистър към Сковил, бе изпратил един брат да следи белгиеца. Шпионинът му бе монтирал подслушвателно устройство към телефона на Сковил и така бе научил за Стефани Нел и за плановете й да пристигне в Дания и после във Франция, както и за намерението й да се сдобие с книгата. Когато стана ясно, че Сковил не харесва вдовицата на Ларс Нел и че само я подвежда, за да попречи на усилията й, една профучала по стръмната уличка на Рен кола разреши проблема с намесата му. Сковил не беше част от тази игра, за разлика от Стефани Нел, и по онова време нищо не трябваше да пречи на действията й. Дьо Рокфор лично се бе заел с убийството на Сковил, без да намесва никой от абатството, тъй като нямаше как да обясни какво налага подобни драстични мерки.

Братът се върна от другата страна на гробището и докладва:

— Нищо.

Къде може да са отишли?

Погледът му се спря върху светлосивата стена, опасваща гробището. Приближи се до едно място, където стената стигаше до гърдите му. Рен беше кацнал върху било, чиито склонове от трите страни бяха стръмни като пирамиди. Всичко в долината под тях се губеше в сивкавата мъгла, която обвиваше пъстроцветната земя, изглеждаща като далечно царство на лилипути, с реки, магистрали и градчета. Вятърът иззад стената облъхна лицето му и изсуши очите му. Постави двете си ръце върху стената, повдигна се и наклони тяло напред. Погледна надясно. Каменистият склон беше пуст. Погледна наляво и зърна Котън Малоун, който завиваше на запад от стената.

Спусна се на земята.

— Движат се по една издатина под стената към кулата „Магдала“. Спрете ги.

Стефани, следвана от Джефри, напусна къщата. Една напечена от слънцето уличка минаваща покрай западната стена, продължаваше на север към паркинга и отиваше към владението на Сониер. Джефри очевидно бе нащрек и за мъж, ненавършил трийсет години, се бе държал изключително професионално.

В тази част на града къщите бяха съвсем нарядко. Тук-там групички борове и ели извисяваха клони към небето.

Нещо изсвистя покрай дясното й ухо и се удари в мазилката на отсрещната сграда. Тя се обърна и видя, че късо подстриганият брат от къщата се прицелва в тях от двайсетина метра. Тя се хвърли зад някаква кола, паркирана до задната част на една къща. Джефри се сниши към земята, претърколи се, после се надигна и изстреля два куршума между протегнатите си крака. Изпукването, подобно на фишек, беше заглушено от виещия вятър. Единият от куршумите попадна в целта и мъжът извика от болка, хвана се за бедрото и падна.

— Добър изстрел — каза тя.

— Не можех да го убия. Дал съм дума.

Изправиха се и хукнаха.

Малоун последва Марк. Каменистият склон, осеян със стръкчета изгоряла трева, ставаше все по-стръмен, а неприятният вятър се бе усилил, шибаше ги яростно и монотонното му бучене заглушаваше всички звуци наоколо.

Бяха от западната страна на града. Величествената гора от северната част беше изчезнала. Надолу се спускаха само голи скали, които проблясваха на горещото следобедно слънце, покрити с туфи мъх и пирен.

Площадката, която Малоун беше пресякъл преди два дни, преследвайки Касиопея Вит, се простираше на десетина метра над тях. Кулата „Магдала“ се извисяваше над нея и той забеляза няколко силуета горе, които се възхищаваха на гледката към долината. Лично за него гледката не беше особено впечатляваща. Височините го удряха в главата като вино — една от слабостите, които бе скрил от правителствените психолози. Осмели се да погледне надолу. Рехави шубраци изпъстряха стръмния склон на неколкостотин метра надолу. След това стърчеше тясна издатина, а под нея се спускаше още по-стръмен склон.

Марк беше на пет-шест метра пред него. Видя, че поглежда назад, спира, после се обръща и насочва пистолета си към него.

— Да не би да съм казал нещо нередно? — извика той.

Вятърът блъсна ръката на Марк и разклати оръжието.

Той хвана пистолета с две ръце, за да се прицели по-добре. Малоун забеляза яростта в очите му и когато се обърна, видя един от късо подстриганите братя точно под тях.

— Спри, братко — изрева Марк, за да надвие вятъра.

Мъжът държеше „Глок 17“, същото оръжие като на Марк.

— Ако вдигнеш пистолета, ще те застрелям — отчетливо каза Марк.

Ръката на мъжа увисна във въздуха.

Малоун не беше във възторг от положението, в което се намираше, и се притисна към стената, за да е извън обсега на оръжията им.

— Тази битка не е твоя, братко. Знам, че просто изпълняваш заповедите на магистъра. Но ако те прострелям, дори само по крака, ще паднеш в пропастта. Нима си струва?

— Длъжен съм да следвам магистъра.

— Той те излага на опасност. Замислял ли си се изобщо какво правиш?

— Това не е моя отговорност.

— Но да запазиш живота си е твоя отговорност — отвърна Марк.

— Би ли ме застрелял, сенешале?

— Категорично.

— Нима това, което търсиш, е толкова важно, че да убиеш друг християнин?

Малоун забеляза, че Марк обмисля въпроса, и се запита дали решителността, която зърна в очите му, може да се мери с куража, който му бе нужен, за да продължи. Той също се беше изправял пред подобна дилема, и то няколко пъти. Не бе лесно да убиеш човек. Понякога обаче се налагаше.

— Не, братко, не струва колкото един човешки живот — каза Марк и свали пистолета.

С ъгълчето на окото си Марк забеляза някакво движение. Обърна се и видя, че мъжът се възползва от отстъплението на Марк. Вдигна оръжието с две ръце, за да се прицели по-добре.

Изстрел обаче не последва.

Пукот, приглушен от вятъра, долетя от лявата страна на Малоун и мъжът с късата коса отхвръкна назад, когато куршумът потъна в гърдите му. Не можа да разбере дали носеше защитна жилетка, но вече нямаше значение. Близкият изстрел наруши равновесието му и силното му тяло се олюля. Малоун се втурна към него в опит да го задържи и видя спокойните му очи. Спомни си погледа на мъжа с червеното яке на върха на Кръглата кула. Не му стигнаха само две крачки, за да го достигне и вятърът помете брата от издатината.

Отгоре долетя писък. Очевидно някои от туристите бяха станали свидетели на участта на мъжа. Остана загледан, докато тялото падаше и накрая се спря в една издатина в скалите.

Обърна се към Марк, който още стоеше с насочен пистолет.

— Добре ли си?

Марк свали оръжието.

— Не особено. Но трябва да тръгваме.

Съгласен бе.

Обърнаха се и затичаха по каменистата пътечка.

Дьо Рокфор се изкачваше по стълбите към площадката. Чу женски писък и видя как хората се скупчват край стената. Приближи се и попита:

— Какво е станало?

— Един мъж падна от скалата. Претърколи се надолу.

Той си проправи път до ръба. Подобно на оградата на гробището, камъкът беше почти метър широк и той не можеше да види подножието на стената от външната страна.

— Къде падна? — попита той.

— Ето там — посочи човекът.

Той проследи пръста му и видя една неподвижно просната фигура с черно яке и светли панталони на стръмния склон. Веднага разбра кой е. По дяволите. Постави ръце върху грубия камък и се надигна върху стената. Подпрян на корема си, той протегна глава наляво и видя Марк Нел и Котън Малоун на път към ниското възвишение, което водеше до паркинга.

Смъкна се на земята и тръгна към стълбите.

Натисна бутона на прикрепения към китката му радиопредавател и прошепна в микрофона на ревера си:

— Идват към вас, покрай стената. Задръжте ги.

Стефани чу изстрел, който сякаш идваше от външната страна на стената. Нещо не се връзваше. Какво би могъл да прави някой там? Двамата с Джефри бяха на петдесетина метра от паркинга, който, както тя забеляза, беше пълен с коли и четири автобуса, сгушени до каменната водна кула.

Забавиха ход. Джефри прикри пистолета с бедро и спокойно продължи напред.

— Вижте там — прошепна той.

Стефани също видя мъжа. Стоеше в дъното на паркинга и препречваше алеята към църквата. Тя се обърна и видя още един късо подстриган мъж да се разхожда по алеята зад тях.

Тогава забеляза Марк и Малоун, които тичешком се приближаваха откъм външната страна на стената. Те прескочиха ниската преграда.

Тя изтича към тях и попита:

— Къде бяхте, за бога?

— На разходка — отвърна Малоун.

— Чух изстрели.

— Не сега — отвърна Малоун.

— Имаме компания — поясни тя, посочвайки двамата мъже.

Марк огледа терена.

— Дьо Рокфор дирижира цялата работа. Време е да тръгваме. Ключовете от нашата кола обаче не са у мен.

— Моите са тук — каза Малоун.

Джефри му подаде раницата.

— Браво на теб — каза Марк — Да тръгваме.

Дьо Рокфор забърза покрай вила „Витания“, без да обръща внимание на множеството посетители, тръгнали към купа „Магдала“.

При църквата сви надясно.

— Опитват се да избягат с кола — каза някакъв глас в ухото му.

— Оставете ги — отвърна той.

Малоун даде на заден и си проправи път измежду другите коли към алеята, водеща към главната улица. Забеляза, че братята не направиха опит да го спрат.

Това го разтревожи. Водеха ги към някаква клопка. Но къде ли беше тя?

Провря колата по тясната уличка, покрай павилиончетата със сувенири и зави надясно към главната улица, спускайки се към градската порта.

Когато подминаха ресторанта, тълпата започна да оредява и улицата се поразчисти.

Точно пред тях Раймон дьо Рокфор стоеше по средата на платното, препречвайки пътя им.

— Иска да те предизвика — обади се Марк от задната седалка.

— Много добре. Защото мога да надиграя и най-добрите сред тях.

Леко постави крак върху педала на газта.

Оставаха неколкостотин метра.

Дьо Рокфор стоеше като замръзнал.

Малоун не виждаше да има оръжие. Очевидно магистърът смяташе, че самото му присъствие ще ги спре. Зад него пътят беше чист, но точно зад портата имаше остър завой и той искрено се надяваше през следващите няколко секунди оттам да не изскочи някой.

Залепи педала за пода на колата.

Гумите загребаха чакъл и колата се изстреля напред.

Петдесет метра.

— Искаш да го убиеш ли? — каза Стефани.

— Ако се налага.

Двайсет метра.

Малоун държеше здраво волана и гледаше право в Дьо Рокфор, докато силуетът му се уголемяваше през предното стъкло. Приготви се за удара с тялото и заповяда на ръцете си да държат волана.

Някаква сянка светкавично изскочи отдясно и избута Дьо Рокфор от пътя на колата.

Те профучаха през портата.

Когато Дьо Рокфор осъзна какво се бе случило, никак не остана доволен. Беше напълно готов да предизвика опонента си, готов да понесе неизвестното, и тази намеса му беше безкрайно неприятна.

Тогава видя кой го беше спасил.

Ройс Кларидън.

— Колата щеше да те прегази — каза Кларидън.

Той отблъсна мъжа от тялото си и се изправи.

— Не се знае — каза той и зададе най-важния за момента въпрос: — Успя ли да научиш нещо?

— Разкриха ме и се наложи да извикам помощ.

В него се надигна ярост. Нещата се бяха объркали отново. Но в съзнанието му се стрелна мисълта за единствения изход.

Колата, с която бяха изчезнали. Същата, която Малоун бе взел под наем.

Електронното устройство за проследяване все още беше в нея.

Така поне щеше да разбере точно къде отиват.

44

Малоун караше максимално бързо по криволичещия път. Когато стигна равнината, зави на запад към основната магистрала и след около километър се отклони на юг към Пиренеите.

— Къде отиваме? — попита Стефани.

— Да се видим с Касиопея Вит. Възнамерявах да отида сам, но май е време всички да се запознаем с нея. — Имаше нужда да се разсее. — Разкажи ми за нея — обърна се той към Марк.

— Не знам много. Чух, че баща й бил богат испански предприемач, а майка й — мюсюлманка от Танзания. Ужасно е умна. Има дипломи по история, изкуство, религия. Освен това е богата. Наследила е доста пари, но и е спечелила много. Двамата с баща ми често имаха конфликти.

— За какво? — попита Малоун.

— Нейната мисия е да докаже, че Христос не е умрял на кръста. Преди дванайсет години на религиозния фанатизъм се гледаше другояче. Хората не ги беше грижа за талибани и Ал Кайда. По онова време Израел бе горещата точка и Касиопея се дразнеше от факта, че на мюсюлманите гледат като на екстремисти. Мразеше арогантността на християнството и самонадеяността на юдейството. Баща ми би казал, че търси истината. Искаше да развенчае мита, за да докаже колко много си приличат Исус Христос и Мохамед в действителност. Сходни съдби — сходни интереси.

— Нима баща ти не е искал точно това?

— Същото му казвах и аз.

Малоун се усмихна.

— Колко остава до дома й?

— По-малко от час. След няколко километра трябва да завием надясно.

Малоун погледна в огледалото за обратно виждане. Все още никой не ги следеше. Чудесно. Намали скоростта на входа на градче, наречено Сен Лу. Тъй като беше неделя, всички магазини бяха затворени, освен една бензиностанция и един смесен магазин на юг от града. Той зави натам и спря.

— Изчакайте тук — каза той, докато излизаше от колата. — Трябва да свърша нещо.

Малоун отби от магистралата и пое по покрит с чакъл път навътре в гъстата гора. Една табела гласеше, че половин километър по-нататък се намира Живор — средновековно приключение в съвременния свят. Пътуването от Рен беше отнело по-малко от петдесет минути. През повечето време се бяха движили на запад, бяха задминали руините на катарската крепост „Монсегур“ и се бяха насочили на юг към планините.

Двулентовият път беше добре поддържан, а разлистените букове от двете му страни образуваха тунел и създаваха усещането за призрачно спокойствие. Портата се отваряше към открито тревно пространство с паркирани коли. В края му се издигаха стройни борове и ели. Той спря и всички слязоха. Табела на английски и френски посрещаше гостите.

АРХЕОЛОГИЧЕСКИ ОБЕКТ „ЖИВОР“

Добре дошли в миналото. Тук, в Живор, навремето използван от Луи IX, се строи замък с материалите и технологиите, използвани от майсторите през XIII век. Наличието на кула се смятало за най-висшия символ на властта на владетеля, а замъкът в Живор е конструиран като военна крепост с дебели стени и множество ъглови кули. Околностите предлагат изобилие от вода, камък, пръст и пясък, както и дървесина, нужни за построяването на крепостта. Копачи, каменоделци, зидари, дърводелци, ковачи и грънчари сега работят, живеят и се обличат точно като хората преди седем века. Проектът е финансиран от частно лице и се очаква замъкът да бъде построен за 30 години. Приятно прекарване в XIII век.

— Касиопея Вит сама ли финансира проекта? — попита Малоун.

— Средновековната история е нейната страст — отвърна Марк. — В университета в Тулуза всички я познаваха.

Малоун беше решил, че директният подход е най-добър. Вит несъмнено очакваше, че в крайна сметка той ще я открие.

— Къде живее?

Марк посочи на изток, където преплетените клони на дъбовете и брястовете хвърляха сенките си върху един път.

— Замъкът е натам.

— Тези коли за туристите ли са? — попита той.

Марк кимна.

— Организират обиколки на строежа, за да събират средства. Аз също съм правил обиколката в началото на строителните работи. Впечатлен съм от размаха й.

Той тръгна по алеята към замъка.

— Хайде да поздравим домакинята.

Вървяха мълчаливо. В далечината, върху стръмния склон на един хълм, забеляза мрачните останки на каменна кула, пожълтели от мъх. Сухият въздух беше топъл и неподвижен. Килим от лилав пирен и диви цветя покриваше земята от двете страни на алеята. Малоун си представи звъна на оръжия и бойните викове, които са ехтели в долината преди векове, когато са се водели битки за господство. Над главите им се чу пронизителен писък на прелитащи гарвани.

На стотина метра надолу по алеята изникна замъкът. Намираше се в закътана долчинка, която му осигуряваше пълно уединение. Тъмночервени тухли и камъни бяха подредени симетрично по четирите етажа на сградата, оградена от две обрасли с бръшлян кули с полегати, покрити с плочи покриви. Зеленината бе плъзнала по фасадата като ръжда по метал. От трите страни на замъка се забелязваха следи от стар ров, запълнен с трева и листа. Стройни дървета се издигаха от задната част, а жив плет от добре подкастрен тис пазеше основата.

— Бива си я къщата — отбеляза Малоун.

— От шестнайсети век е — каза Марк. — Чух, че купила замъка и прилежащия археологически обект. Нарича мястото Роял Шампан, на името на един от кавалерийските полкове на Луи XV.

Отпред бяха паркирани две коли. Последен модел „Бентли Континентал“, който, доколкото Малоун си спомняше, струваше около 160 000 долара, и „Порше Роудстър“, което беше евтино в сравнение с другата кола. Имаше и един мотоциклет. Малоун отиде до него и огледа задната гума и броня. Лъскавият метал беше издраскан.

Знаеше точно как се бе случило.

— Ето къде е попаднал куршумът ми.

— Точно така, мистър Малоун.

Той се обърна. Гласът идваше откъм галерията с колони. Пред входната врата стоеше висока слаба жена с дълги до раменете кестеняви коси. Чертите й наподобяваха красотата на египетските богини — тънки вежди, изпъкнали скули, малък нос. Кожата й беше с цвят на махагон, бе облечена с елегантна блуза без ръкави, разкриваща изящните й рамене, и къса до коленете копринена пола. Беше обута в кожени сандали. Облеклото й беше ежедневно, но елегантно, сякаш бе тръгнала на разходка по Шанз-Елизе.

— Очаквах ви — усмихна му се тя. Погледите им се срещнаха и той зърна решителност в дълбоките като езера тъмни очи.

— Странно, защото реших да ви посетя едва преди час.

— О, мистър Малоун, сигурна съм, че съм на челно място в списъка ви поне от два дни, откакто стреляхте по мотоциклета ми в Рен.

— Защо ме заключихте в кула „Магдала“? — полюбопитства той.

— Надявах се да използвам времето, за да си тръгна тихомълком. Но вие се измъкнахте прекалено бързо.

— А защо изобщо стреляхте по мен?

— Нямаше да можете да научите нищо от човека, когото нападнахте.

Той отбеляза игривите нотки в гласа й, със сигурност предназначени да го обезоръжат.

— Или пък не сте искали да говоря с него? Няма значение, благодаря, че ми спасихте кожата в Копенхаген.

— И сам щяхте да намерите начин да се измъкнете — подмина тя благодарностите му. — Аз просто ускорих нещата.

Той забеляза, че поглежда зад рамото му.

— Марк Нел. Радвам се, че най-накрая се срещаме и че не сте загинали в онази лавина.

— Виждам, че продължавате да се месите в хорските работи.

— Не смятам това за намеса. Просто следя действията на хората, които ме интересуват. Точно като баща ви. — Касиопея мина покрай Малоун и протегна ръка на Стефани. — Радвам се да се запознаем. Познавах добре съпруга ви.

— Доколкото разбирам, двамата с Ларс не сте били особено добри приятели.

— Не мога да повярвам, че някой би изрекъл това. — Касиопея погледна Марк дяволито. — Вие ли сте казали подобно нещо на майка си?

— Не, не беше той — каза Стефани. — Ройс Кларидън ми каза.

— Е, виж, с него трябва да сте внимателни. Ако му вярвате, само ще си навлечете неприятности. Предупредих Ларс за него, но той не ме послуша.

— По този въпрос сме на едно мнение — обади се Стефани.

Малоун представи Джефри.

— Вие сте от братството, нали? — попита Касиопея.

Джефри мълчеше.

— Не очаквах да ми отговорите. И все пак, вие сте първият тамплиер, с когото се запознавам по цивилизован начин.

— Не е точно така — възрази Джефри, посочвайки Марк. — Сенешалът също е от братството, а сте се запознали първо с него.

Малоун се замисли над тази информация. Досега младият мъж беше изключително мълчалив.

— Сенешал ли? — изненада се Касиопея. — Сигурна съм, че историята е интересна. Защо не влезем? Тъкмо приготвяха обяда ми, но когато видях, че идвате, помолих иконома да сложи допълнителни прибори. Вече трябва да са сервирали.

— Чудесно — каза Малоун. — Умирам от глад.

— Тогава да хапнем. Имаме много за обсъждане.

Те я последваха вътре и Малоун огледа скъпите италиански скринове, уникалните рицарски доспехи и испанските поставки за факли, дамаските от Бове и фламандските картини. Колекция за познавачи.

Стигнаха до просторна трапезария с облепени с позлатена кожа стени. Слънчевата светлина се процеждаше през прозорците с пищна драперия и заливаше масата с бяла покривка и мраморния под в светлозелени тонове. От тавана висеше полилей с дванайсет електрически свещи. Прислугата слагаше блестящи сребърни прибори на всяко място.

Обстановката бе впечатляваща, но вниманието на Малоун беше приковано от мъжа, който седеше на отсрещния край на масата.

Класацията на списание „Форбс“ го сочеше като осмия по богатство човек в Европа, а властта и влиянието му бяха правопропорционални на милиардите му. Държавни глави и членове на кралското семейство го познаваха добре. Кралицата на Дания го наричаше свой личен приятел. Благотворителни организации по целия свят разчитаха на щедрите му дарения. През последната година Малоун бе прекарвал поне три дни седмично в компанията му. Разговаряха за книги, за политика, за света, за несправедливия живот. Малоун пристигаше и си отиваше от имението му, сякаш беше част от семейството му, и в много отношения се чувстваше точно така.

Сега обаче се появиха сериозни съмнения. Почувства се глупаво.

Но Хенрик Торвалдсен само се усмихваше.

— Крайно време беше, Котън. Чакам те от два дни.

Четвърта част

45

Дьо Рокфор седеше на мястото до шофьора, съсредоточил поглед върху джипиес екрана. Проследяващото устройство работеше отлично и сигналът се предаваше ясно. Шофираше един от братята, а Кларидън седеше на задната седалка до друг брат. Дьо Рокфор все още беше ядосан заради намесата на Кларидън в Рен. Нямаше никакво намерение да умира и в крайна сметка щеше да отскочи от пътя на колата, но много му се искаше да разбере дали Котън Малоун притежава достатъчно твърдост, за да го прегази.

Братът, паднал от скалистия склон, беше мъртъв, прострелян в гърдите преди падането. Защитната жилетка „Кевлар“ не беше позволила на куршума да пробие тялото му, но си бе счупил врата при падането. За щастие не носеше документи за самоличност, но жилетката щеше да създаде проблеми. Подобна екипировка говореше за добро планиране, но нищо друго не свързваше мъртвия мъж с абатството. Всички братя знаеха устава. Ако убиеха някого от тях извън абатството, телата им се погребваха неидентифицирани. Както стана с брата, скочил от Кръглата кула, жертвата от Рен щеше да се озове в районната морга, а тленните останки — да бъдат погребани в някое общинско гробище. Но преди това да се случи, магистърът трябваше да спази процедурата и да изпрати свещеник, който да прибере останките в името на Църквата и да предложи да извърши безплатно погребение. Досега подобно предложение не бе отхвърлено. Жестът не будеше никакви съмнения и осигуряваше подходящо погребение на братята.

Бе напуснал Рен едва след като претърси къщите на Ларс Нел и Ърнст Сковил, но и в двете не откри нищо. Хората му бяха докладвали, че Джефри носел раница, която предал на Марк Нел на паркинга. Двете откраднати книги със сигурност бяха в нея.

— Някаква представа къде са отишли? — попита Кларидън от задната седалка.

Той посочи екрана.

— Скоро ще разберем.

От разпита на ранения брат, който бе подслушвал разговора на Кларидън в къщата на Ларс Нел, бе разбрал единствено, че Джефри е предоставил изключително малко информация. Очевидно се бе усъмнил в мотивите на Кларидън. Дьо Рокфор беше сгрешил, като го изпрати там.

— Ти ме увери, че можеш да намериш онези книги.

— За какво са ни? Нали имаме дневника. Трябва да се съсредоточим в дешифрирането на това, с което разполагаме.

Сигурно беше прав, но той все пак се питаше защо Марк Нел бе избрал точно тези два тома от хилядите книги в архива.

— Ами ако съдържат информация, която липсва в дневника?

— Знаеш ли колко версии на една и съща информация съм срещал? Цялата история на Рен представлява серия от противоречия. Нека първо проуча архивите. Разкажи ми каквото знаеш, и ще преценим с какво разполагаме.

Добра идея, но за съжаление — противно на това, което бе внушил на ордена — той знаеше твърде малко. Разчитал бе, че магистърът ще остави на наследника си обичайното послание, с което, от водач на водач, се предаваха най-добре пазените тайни още от времето на Дьо Моле.

— Ще имаш тази възможност, но първо трябва да се погрижим за хората пред нас.

Той отново се замисли за двамата убити братя. Смъртта им щеше да се възприеме като знамение. За религиозно общество, изградено върху строга дисциплина, орденът беше изненадващо суеверен. Насилствената смърт не беше нещо обичайно, а сега за няколко дни имаше два такива случая. Можеха да поставят под въпрос ръководството му. Щеше да се надигне ропот: твърде много, твърде бързо. А той щеше да бъде принуден да изслуша всички възражения, тъй като открито беше оспорил паметта на предишния магистър отчасти поради факта, че беше пренебрегвал желанията на братята.

Помоли шофьора да разчете данните на екрана.

— На какво разстояние сме от колата им?

— Дванайсет километра.

Той се загледа през прозореца. Някогашният пейзаж би бил необичаен без издигащите се на хоризонта кули. Към XII век тамплиерите населявали тези земи, като една трета от именията им били тук. Целият Лангедок трябвало да се превърне в тамплиерска държава. Бе чел за подобни планове в Хрониките. Крепости, стражи, депа за доставки, ферми и манастири са били стратегически разположени и свързани с мрежа от добре поддържани пътища. В продължение на двеста години могъществото на братството грижливо се пазело и когато орденът не успял да установи владение в Светите земи и в крайна сметка предал Йерусалим на мюсюлманите, целта била да се постигне успех в Лангедок. Действията вече били в ход, когато Филип IV нанесъл смъртоносния си удар. Странно бе, че Хрониките не споменаваха за Рен-льо-Шато. Градчето, във всичките му някогашни превъплъщения, не бе играло никаква роля в историята на тамплиерите. Навсякъде из долината на река Од съществували тамплиерски укрепления, но на Реде, както по онова време се наричал окупираният връх, нямало нищо. А сега един амбициозен свещеник и любопитен американски учен бяха превърнали градчето в туристическа атракция.

— Настигаме колата — обади се шофьорът.

Вече бе дал инструкции за повишено внимание. Другите трима братя, които бе взел със себе си в Рен, се връщаха в абатството, единият прострелян в бедрото от Джефри. Което правеше трима ранени, освен двамата убити. Беше пратил съобщение, че възнамерява да проведе съвет с офицерите си, когато се върне в абатството, с което се надяваше да потуши недоволството. Но първо трябваше да разбере къде се е запътила жертвата му.

— Направо — каза шофьорът. — Петдесетина метра.

Той се загледа през прозореца и се зачуди защо Малоун и спътниците му бяха спрели на това място.

Шофьорът натисна спирачката и угаси мотора. Те излязоха.

Навсякъде имаше паркирани коли.

— Извади ръчното устройство.

Те тръгнаха пеш и след двайсетина метра мъжът с портативния приемник спря:

— Ето я!

Дьо Рокфор се втренчи в колата.

— Това не е колата, с която напуснаха Рен.

— Сигналът е много силен.

Той посочи колата. Другият брат затършува отдолу и намери магнитното устройство.

Дьо Рокфор поклати глава и отклони поглед към стените на Каркасон, които се издигаха на десетина метра от тях. Затревената площ пред него навремето представлявала градски ров. Сега служеше за паркинг за хилядите туристи, които прииждаха ежедневно, за да разгледат един от последните запазени крепостни градове от средновековието. Потъмнелите камъни били тук още от времето, когато тамплиерите скитали из околностите. Бяха свидетели на Албигойските и на множество други войни след тях. Бяха устояли на всичко — един истински паметник на могъществото.

Но увековечаваха и хитростта.

Той знаеше местната легенда от времето на краткото господство на мюсюлманите над града през VIII век. В крайна сметка франките дошли от север, за да си възвърнат крепостта, и верни на себе си, устроили дълга обсада. По време на един от набезите бил убит владетелят на маврите и задачата да брани стените се паднала на дъщеря му. Тя била изключително умна и създала илюзията за множество войници, като накарала малобройните си бойци да тичат от кула на кула, а дрехите на мъртвите натъпкала със слама. В крайна сметка храната и водата и на двата лагера свършили. Дъщерята на владетеля заповядала да хванат последното прасе и да го нахранят с последния чувал жито. После хвърлила прасето над стените. Животното се разбило в земята, коремът му се пръснал и житото се разсипало. Франките останали смаяни. След такава продължителна обсада неверниците явно разполагали с достатъчно храна, за да угояват животните си. И се оттеглили.

Сигурен бе, че това е само легенда, но предлагаше интересен пример за човешка находчивост.

Котън Малоун също бе проявил находчивост, премествайки електронното устройство в друга кола.

— Какво става? — попита Кларидън.

— Подвели са ни.

— Това не е ли тяхната кола?

— Не.

Къде ли бяха отишли, запита се той. Тогава му хрумна нещо друго.

— Възможно ли е Марк Нел да е чувал за Касиопея Вит?

— Oui — отвърна Кларидън. — Двамата с баща му неведнъж са я обсъждали.

Възможно ли бе да са отишли при нея? Вит се беше намесила три пъти и винаги беше заемала страната на Малоун. Може би той я смяташе за свой съюзник.

— Елате. — И той отново тръгна към колата.

— Какво ще правим сега? — попита Кларидън.

— Ще се молим.

— За какво? — попита Кларидън.

— Интуицията ми да се окаже вярна.

46

Малоун беше бесен. Хенрик Торвалдсен очевидно знаеше много, но не беше споделил с него абсолютно нищо. Той посочи Касиопея.

— Приятелка ли ти е?

— Познавам я от доста време.

— А докато Ларс Нел беше жив? Познавахте ли се?

Торвалдсен кимна.

— А Ларс знаеше ли?

— Не.

— Значи и него си измамил. — Гласът му издаваше гняв.

Датчанинът явно се почувства длъжен да се защити. В крайна сметка беше притиснат.

— Котън, разбирам раздразнението ти. Но човек невинаги може да бъде толкова разговорлив. Трябва да проучи различни гледни точки. Сигурен съм, че когато си работил за американското правителство, си постъпвал по същия начин.

Малоун не се поддаде на провокацията.

— Касиопея следеше Ларс. Той знаеше за нея и я смяташе за досадница. Но истинската й задача беше да го пази.

— А защо просто не сте му казали?

— Ларс беше упорит човек. По-лесно беше Касиопея просто да го наблюдава. За съжаление тя не успя да го предпази от самия него.

— Точно така пишеше в досието му. — Стефани пристъпи напред, а изражението на лицето й показваше, че е готова за битка. — Съмнителни мотиви, нелоялност, измама.

— Това ме обижда. — Торвалдсен я изгледа гневно. — Особено след като Касиопея се грижеше и за вас двамата.

Тук Малоун не можеше да спори.

— Трябваше да ни кажеш.

— И защо? Доколкото си спомням, и двамата бяхте твърдо решени да дойдете във Франция, особено ти, Стефани. Какво щяхме да спечелим? Ето защо исках да съм сигурен, че Касиопея е наблизо, в случай че имате нужда от нея.

Малоун не бе склонен да приеме такова неправдоподобно обяснение.

— Хенрик, поне можеше да ни дадеш малко информация за Раймон дьо Рокфор, когото явно и двамата сте познавали. Ти обаче ни остави на тъмно.

— Нямаше много за казване — намеси се Касиопея. — Докато Ларс беше жив, братята само го наблюдаваха като мен. Никога не съм се срещала лично с Дьо Рокфор. Видях го едва през последните няколко дни. Знам за него, колкото и вие.

— Тогава как предвиди ходовете му в Копенхаген?

— Не съм. Просто те проследих.

— Не съм те усетил.

— Добра съм.

— Не беше толкова добра в Авиньон. Веднага те забелязах в кафето.

— А ти ми приложи номера със салфетката и я изпусна, за да видиш дали те следя. Исках да ме видиш. Щом видях Кларидън, се досетих, че Дьо Рокфор скоро ще го последва. От години следи Ройс.

— Кларидън ни каза за теб — отбеляза Малоун. — Но не те позна в Авиньон.

— Никога не ме е виждал. Знае само това, което е научил от Ларс Нел.

— Тази подробност не я спомена — вметна Стефани.

— Сигурен съм, че Ройс е пропуснал да спомене доста неща. Ларс така и не осъзна, че Кларидън е много по-голям проблем, отколкото аз.

— Баща ми ви мразеше — обади се Марк презрително.

— Баща ти беше изключителен човек, но не познаваше човешката природа — изгледа го хладнокръвно Касиопея. — Имаше твърде опростена представа за света. Конспирациите, които търсеше и които ти започна да проучваш след смъртта му, са далеч по-сложни, отколкото можеш да си представиш. Това е търсене на знание, за което са умирали стотици.

— Марк — намеси се Торвалдсен, — това, което Касиопея казва за баща ти, е вярно. Сигурен съм, че го разбираш.

— Той беше добър човек и вярваше в работата си.

— Така беше. Но същевременно криеше много неща. Така и не си разбрал, че двамата бяхме приятели и аз съжалявам, че не сме се опознали. Баща ти искаше да запази в тайна приятелството ни, а аз уважих желанието му и продължих да го спазвам и след смъртта му.

— Можеше да кажеш на мен — каза Стефани.

— Не, не можех.

— Тогава защо разговаряш с нас сега?

— Когато двамата с Котън напуснахте Копенхаген, аз дойдох направо тук. Съзнавах, че в крайна сметка ще откриете Касиопея. Затова тя отиде в Рен преди две вечери — за да ви насочи към себе си. Първоначално планът ми беше да остана в сянка, за да не разберете, че се познаваме, но промених намерението си. Тази игра на криеница продължи твърде дълго. Трябва да знаете истината и аз съм тук, за да ви я кажа.

— Колко благородно от твоя страна — отбеляза Стефани.

Малоун се втренчи в подпухналите очи на мъжа. Торвалдсен беше прав. Твърде дълго бе играл двойна игра. Както и Стефани.

— Хенрик, повече от година не съм участвал в подобни игри. Измъкнах се, защото не ми се играеше повече. Правилата са мръсни, залозите също. В момента обаче съм гладен и, трябва да призная, любопитен. Така че хайде да хапнем, а ти ще ни разкажеш цялата истина.

Основното ястие беше печен заек, подправен с магданоз, мащерка и риган, пресни аспержи и салата, а за десерт — крем от френско грозде с ванилов сладолед. Докато се хранеше, Малоун се опита да прецени ситуацията. Домакинята им изглеждаше най-спокойна от всички, но любезността й не можеше да го заблуди.

— Снощи в двореца успя да затрудниш Дьо Рокфор — отбеляза той. — Къде си изучила занаята?

— Самоука съм. От баща си наследих смелостта, а от майка си — усета към мъжкото мислене.

Малоун се усмихна.

— Някой ден преценката ти може да се окаже погрешна.

— Радвам се, че се притесняваш за бъдещето ми. Като американски агент правил ли си погрешни преценки?

— Често. И понякога са умирали хора.

— Синът на Хенрик в този списък ли е?

Думите й го жегнаха, особено поради факта че тя не знаеше истината за събитията.

— Както и в настоящия случай, хората бяха получили грешна информация. Грешната информация води до неправилни решения.

— Младият мъж е починал.

— Кай Торвалдсен е попаднал на неподходящо място в неподходящо време — изясни Стефани.

— Котън е прав — каза Хенрик и спря да се храни. — Синът ми умря, защото не беше предупреден за възможната опасност. Котън се оказа там и направи каквото е по силите му.

— Не съм искала да намеквам, че той е виновен — отвърна Касиопея. — Просто ми се стори, че се опитва да ме поучава как да си върша работата. Затова запитах дали той може да върши своята. В крайна сметка нали все пак се е отказал.

Торвалдсен въздъхна.

— Прости й, Котън. Тя е изключително интелигентна и артистична, познавач на музиката, колекционер на антики, но е наследила лошите маниери на баща си. Майка й, мир на нежната й душа, бе много по-изтънчена.

— Хенрик се смята за мой настойник.

— Имаш късмет — каза Малоун, докато внимателно я наблюдаваше, — че не те свалих от мотоциклета онзи ден в Рен.

— Не очаквах да се измъкнеш толкова бързо от кулата „Магдала“. Отговорниците по поддръжката на имението сигурно са много притеснени от унищожаването на онзи прозорец. Май беше оригинален.

— Чакам да чуя истината, за която спомена — обърна се Стефани към Торвалдсен. — В Дания ме посъветва да не съм толкова предубедена към теб и към всичко, което Ларс смяташе за важно. Сега осъзнавам, че си много навътре в нещата. Естествено, разбираш защо сме подозрителни.

— Добре тогава. — Торвалдсен остави вилицата. — Доколко познавате Новия завет?

Странен въпрос, помисли си Малоун. Знаеше, че Стефани е вярваща католичка.

— Освен всичко друго Новият завет съдържа четири евангелия — на Матей, на Марк, на Лука и на Йоан, които ни разказват за Исус Христос.

— Историците са категорични — кимна Торвалдсен, — че Новият завет е бил съставен през първите четири века след Христа като средство за всемирно разпространяване на християнското послание. В крайна сметка това е и значението на думата „католик“ — „всемирен“. Спомнете си, че за разлика от днес в стария свят политиката и религията са били тясно свързани. С упадъка на езичеството и самовглъбяването на юдаизма хората започнали да търсят нещо ново. Последователите на Христос, които били всъщност евреи, прегърнали едно различно учение, създали своя нова версия на Словото. Същото направили и карпократианците, есените, наасени и гностиците, както и стотина други новопоявили се секти. Основната причина за оцеляването на католическата версия, докато останалите избледнели, е възможността й да наложи вярата си в целия свят. Те придали на Светото писание такъв авторитет и власт, че в крайна сметка никой не можел да оспори неговата достоверност, без да бъде обвинен в ерес. Но Новият завет предизвиква множество дебати.

Малоун доста се бе интересувал от Библията. Беше я прочел наред с много исторически анализи и знаеше за несъответствията в нея. Всяко от евангелията представляваше неясна смесица от факти, слухове, легенди и митове, подложени на безброй преводи, редакции и преработки.

— Сигурно си спомняте, че възникващата християнска църква е съществувала в контролирания от Рим свят — каза Касиопея. — За да привлекат последователи, свещениците трябвало да се борят не само с множество езически вярвания, но и със собствената си юдейска вяра. Трябвало да се разграничат от останалите. Исус трябвало да бъде много повече от пророк.

— Какво общо има това с нещата, които се случват тук? — прекъсна я нетърпеливо Малоун.

— Помисли какво би означавало откриването на костите на Христос за християните — отвърна Касиопея. — Тяхната религия се основава върху тезата, че Христос е умрял на кръста, възкръснал е и се е възнесъл на небето.

— Това схващане е въпрос на вяра — тихо промълви Джефри.

— Прав е — каза Стефани. — Не фактите, а вярата е определяща.

— Нека изключим този елемент от уравнението за момент, тъй като вярата означава също така и липса на логика — поклати глава Торвалдсен. — Помислете за следното. Ако мъж на име Исус е съществувал, как тогава летописците на Новия завет са знаели нещо за живота му? Представете си само дилемата с езика. Старият завет е написан на иврит. Новият завет е написан на гръцки, а всякакви източници, ако те изобщо са съществували, би трябвало да са били написани на арамейски. Съществува и въпросът със самите източници.

Лука и Матей разказват за изкушението на Христос в пустинята, но Исус е бил сам, когато това се е случило. Както и молитвата на Исус в Гетсиманската градина. Лука твърди, че я е изрекъл, докато Петър, Яков и Йоан били на един хвърлей камък. Когато Исус се върнал, апостолите били заспали, а той незабавно бил арестуван и после разпънат на кръста. Никъде не се споменава Исус да е изричал дума за молитвата в градината и за изкушението в пустинята. Ние обаче знаем за тях с най-малки подробности. Откъде?

Във всички евангелия се казва, че апостолите са избягали след задържането на Исус. Следователно никой не е бил с него, но и в четирите евангелия има подробни описания на разпятието. Откъде идват тези подробности? Какво точно са направили римските войници или пък Пилат и Симон? Откъде биха могли да знаят всичко това авторите на евангелията? Вярващите биха казали, че информацията е дошла по божие вдъхновение. Но четирите евангелия, така наречените Божии слова, съдържат много повече несъответствия, отколкото прилики. Защо Бог би искал да ни обърка?

— Може би просто не трябва да подлагаме съдържанието на съмнение — каза Стефани.

— Вижте — продължи Торвалдсен, — съществуват прекалено много примери за противоречия, за да ги сметнем за преднамерени. Да разгледаме нещата по-общо. В Евангелието на Йоан се споменава за неща, които останалите три, така наречените синоптични евангелия, напълно пренебрегват. Освен това езикът в Евангелието на Йоан е много по-различен, посланието много по-издържано. Сякаш откровението му е съвсем различно. Но някои от най-ярките несъответствия се наблюдават при Матей и Лука. Единствено те споменават за раждането на Исус и за неговите предци, но дори и те си противоречат. Матей твърди, че Исус бил аристократ, потомък на Давид, готвен да бъде цар. Лука е съгласен за връзката му с Давид, но го смята за потомък на по-нисша класа. Марк тръгва в съвсем различна посока, представяйки образа на беден дърводелец.

Самото раждане на Христос също е разказано по различен начин. Лука говори за идването на пастири. Матей ги нарича мъдреци. Лука твърди, че светото семейство живеело в Назарет и отишло до Витлеем, където детето се родило в ясли. Матей твърди, че семейството живеело охолно във Витлеем, където се родил Исус, но не в ясли, а в къща.

Но най-големите противоречия са свързани със самото разпятие. Дори датата не съвпада в различните евангелия. Йоан споменава деня преди еврейската Пасха, а останалите трима говорят за деня след нея. Според Лука Христос бил смирен. Кротък като агне. Матей твърди точно обратното. Според него Исус носел не мир, а меч. Дори последните думи на Спасителя се различават. Според Марк и Матей те гласели: Боже мой, боже мой, защо си ме оставил? Лука твърди, че е казал: Отче! В твоите ръце предавам духа си. Йоан съвсем опростява нещата: Свърши се.

Торвалдсен замълча и отпи от виното.

— Разказът за възкресението също е противоречив. Всяко евангелие съдържа различни версии относно това кой е отишъл в гробницата и какво е открил там — дори дните от седмицата не са особено ясни. А що се отнася до появата на Христос след разпятието, разказите не съвпадат в нито едно отношение. Не смятате ли, че Господ би бил поне малко по-последователен в собственото си Слово?

— Различията в евангелията са тема на хиляди книги — вметна Малоун.

— Така е — отвърна Торвалдсен — и съществуват от самото начало. В древността били напълно игнорирани. Четирите евангелия рядко се разпространявали заедно в християнския свят. Това само по себе си донякъде обяснява различията. Да не забравяме, че мисията на евангелията е да докажат, че Исус е Месията, предсказан в Стария завет, а не да служат като неопровержима биография.

— Евангелията не са ли просто записки на устни предания? — попита Стефани. — Не е ли нормално да очакваме несъответствия?

— Безспорно — отвърна Касиопея. — Ранните християни вярвали, че Исус ще се завърне скоро и светът ще свърши, и затова не виждали смисъл да записват каквото и да било. Но петдесетина години по-късно, когато Спасителят все още не се бил завърнал, нуждата животът му да се опише станала още по-належаща. Тогава било написано и първото евангелие — на Марк. Следват евангелията на Матей и Лука, около осемдесет години след Христа. Евангелието на Йоан се е появило много по-късно, към края на първи век, което обяснява големите различия с останалите три.

— Нямаше ли да е още по-подозрително, ако в евангелията имаше пълно съответствие? — попита Малоун.

— Тези писания не просто си противоречат — отвърна Торвалдсен. — Те буквално са различни версии на Божието слово.

— Всичко е въпрос на вяра — повтори Стефани.

— Отново вълшебната дума — намеси се Касиопея. — Всеки път, когато възникне някакъв проблем с библейски текст, решението е просто. Въпрос на вяра. Мистър Малоун, вие сте адвокат. Ако показанията на Матей, Марк, Лука и Йоан бъдат представени в съда като доказателство за съществуването на Исус, биха ли им повярвали заседателите?

— Разбира се, всяко едно споменава Исус.

— А ако същите тези заседатели трябва да отредят кое от евангелията е вярно, каква присъда биха издали?

Той знаеше правилния отговор.

— Всички са верни.

— Тогава как бихте обяснили различията в тях?

Той не отговори. Не знаеше какво да каже.

— Навремето Ърнст Сковил направил едно проучване — каза Торвалдсен. — Ларс ми разказа за него. Изчислил, че различията между евангелията на Матей, Марк и Лука са между десет и четирийсет процента в който и да е абзац. В който и да е абзац. В Евангелието на Йоан, което не спада към синоптичните, процентът е много по-висок. Така че въпросът на Касиопея е основателен, Котън. Тези четири свидетелства биха ли имали стойността на доказателство, освен да потвърдят, че може би е живял мъж на име Исус?

Малоун се почувства длъжен да каже:

— Не е ли възможно всички несъответствия да се обяснят с факта, че летописците просто са си позволили да разкрасят една устна традиция?

— Има логика в подобно обяснение — каза Торвалдсен, — но това, което го прави трудно за разбиране, е тази неприятна дума вяра. Виждате ли, за милиони хора евангелията не са само устната традиция на група радикални евреи, заели се да установят нова религия, с която да задържат новопокръстените, променяйки историята си с допълнения и съкращения, които времето им налагало. Не. Евангелията са Божието слово, а възкръсването е основният елемент. Техният господ изпратил сина си да умре за тях, да възкръсне физически и да се възкачи на небето. Това ги отличава от всички останали новопоявяващи се религии.

— Тамплиерите вярвали ли са в това? — обърна се към Марк Малоун.

— В убежденията на тамплиерите има известна доза гностицизъм. Познанията се предават на братята на етапи и само най-високопоставените в ордена знаят всичко. Но след загубата на Великата тайна по време на чистката от 1307 година никой не притежава знанието. Магистрите след Дьо Моле не са имали достъп до архива на ордена.

— А какво мислят за Исус Христос днес?

— Тамплиерите уважават както Стария, така и Новия завет. Според тях еврейските пророци от Стария завет са предрекли появата на Месията, а летописците от Новия завет са изпълнили тези предсказания.

— Типично за евреите — каза Торвалдсен, — за които имам право да говоря, тъй като съм един от тях. От векове християните твърдят, че евреите не са разпознали Месията, когато дошъл, и затова Господ създал нов Израел под формата на християнската църква, който да замести Израел на юдеите.

— Кръвта Му нека бъде върху нас и върху чедата ни — промълви Малоун, цитирайки Матей за готовността на евреите да приемат тази вина.

— Тази фраза се използва вече две хилядолетия като основание за избиване на евреи — каза Торвалдсен. — Какво може да очаква един народ от Бога, след като е отхвърлил собствения му син като свой Месия? Думите, записани от неизвестен автор, по някаква причина се превърнали в боен вик на убийци.

— Затова християните се разграничили от своето минало — каза Касиопея. — Нарекли половината Библия Стария завет, а другата — Новия. Едната за евреите, другата за християните. Дванайсетте юдейски племена в Стария завет били заменени с дванайсетте апостоли в Новия. Езически и юдейски вярвания били асимилирани и модифицирани. Чрез писанията в Новия завет Исус изпълнил предсказанията на Стария завет, доказвайки, че е Месия. Замисълът е идеален — подходящото послание за подходящата публика, което позволило християнството да си спечели пълно господство в западния свят.

Прислугата влезе в стаята и Касиопея им направи знак да раздигнат съдовете от обяда. Те доляха чашите с вино и сервираха кафе. Когато се оттеглиха, Малоун попита Марк:

— Тамплиерите вярват ли в действителното разпъване на Христос?

— Кои тамплиери?

Странен въпрос. Малоун сви рамене.

— Днешните, разбира се, вярват. С малки изключения орденът следва традиционните католически догми. Направени са някои промени в съответствие с устава, както при всички монашески общества. Но тамплиерите от 1307 година? Нямам представа в какво са вярвали тогава. Хрониките от онова време са твърде загадъчни. Както ви казах, само най-високопоставените в ордена са можели да обсъждат темата. Повечето тамплиери били неграмотни. Дори Жак дьо Моле не е можел да чете и пише. Така че малцина от ордена успявали да контролират убежденията и мислите на останалите. Но, естествено, тогава разполагали с Великата тайна, затова предполагам, че са вярвали в това, което са виждали.

— И каква е тази Велика тайна?

— Де да знаех. Информацията за нея е изгубена. Хрониките рядко я споменават. Предполагам, че е доказателство за вярванията на ордена.

— Затова ли я търсят? — попита Стефани.

— Доскоро дори не я търсеха истински. Няма много информация за местонахождението й. Но магистърът казал на Джефри, че според него татко е попаднал на истинска следа.

— А защо Дьо Рокфор толкова много иска да се добере до нея? — Малоун попита Марк.

— Откриването на Великата тайна, в зависимост от съдържанието й, би могло да помогне за повторната поява на ордена на световната сцена. Знанието, скрито в нея, също така би могло да промени християнството из основи. Дьо Рокфор иска възмездие за случилото се с ордена. Иска да изобличи Католическата църква в лицемерие и да изчисти името на ордена.

— Какво имаш предвид? — попита Малоун.

— Едно от обвиненията срещу тамплиерите през 1307 година било в идолопоклонничество. Братята уж почитали някаква брадата глава, но нищо не било доказано. Дори сега католиците традиционно се молят на идоли, като например торинската плащаница.

Малоун си спомни какво пишеше за смъртта на Христос в едно от евангелията: След като го свалиха от кръста, те го увиха в плащаница. Този символ беше толкова свещен, че след време един папа издал декрет литургията да се отслужва над ленена покривка. Плащаницата от Торино, която Марк спомена, беше плат, изтъкан с шарка на рибена кост. Върху плащаницата бе очертан силуетът на мъж, висок около 180 сантиметра, с остър нос и дълга до раменете коса, разделена на прав път, с гъста брада, с белези от разпятие по китките, краката и главата и следи от бичуване по гърба.

— Образът на плащаницата — каза Марк — не е на Христос, а на Жак дьо Моле. Той бил арестуван през октомври 1307-а и през януари 1308-а бил разпнат на една врата в Парижкия храм по подобие на Христос. Подигравали му се, че не вярва в Исус като в Спасител. Великият инквизитор на Франция, Гийом Имбер, дирижирал мъчението. След това Дьо Моле бил завит в ленена плащаница, която орденът пазел в Парижкия храм и използвал в церемониите по посвещаването. Днес знаем, че образът се е запечатил заради млечната киселина и кръвта от израненото тяло на Дьо Моле, примесени с тамяна в плата. Съществува дори съвременен еквивалент. През 1981 година в Англия болен от рак пациент оставил подобни следи от крайниците си върху чаршафите.

Малоун си припомни края на 80-те, когато църквата най-накрая наруши традицията и разреши провеждането на микроскопски изследвания и въглероден анализ за определяне възрастта на торинската плащаница. Резултатите доказаха, че по плата не са нанасяни щрихи и отсъстват следи от четка. Оцветяването било в самия лен. Анализите показаха, че платът не е от I век, а от края на XIII или средата на XIV век. Мнозина оспориха тези заключения с твърдението, че изследваното късче от плата било подменено или било част от по-късна кръпка върху оригиналния плат.

— Образът на плащаницата отговаря на физическия образ на Дьо Моле. В Хрониките има негово описание. По времето, когато бил измъчван, косата и брадата му били пораснали. Платът, в който е било увито тялото му, е изнесен от Парижкия храм от един от роднините на Жофроа дьо Шарне. Дьо Шарне бил изгорен на кладата през 1314 година заедно с Дьо Моле. Семейството му запазило плата като реликва и след време забелязали, че върху него се е появил образ. Плащаницата се появила за първи път върху един медальон от 1338-а и била показана през 1357 година. Хората незабавно свързали образа върху нея с този на Христос, а семейството на Дьо Шарне не направило нищо, за да опровергае това. И така до края на шестнайсети век, когато църквата се сдобила с плащаницата, обявявайки я за ахиропиита — тоест нещо, което не е направено от човешка ръка, провъзгласявайки я по този начин за свещена реликва. Дьо Рокфор иска да си върне плащаницата, защото тя принадлежи на ордена, а не на Църквата.

— Но това е глупаво — поклати глава Торвалдсен.

— Той не мисли така.

Малоун забеляза гневното изражение на Стефани.

— Урокът по Библия беше много увлекателен, Хенрик — каза тя. — Аз обаче все още очаквам да чуя истината за това, което се случва тук.

— Ти си такава радост за мен — усмихна се датчанинът.

— Отдай го на жизнерадостната ми личност. — Тя извади телефона си. — Нека си изясним нещо. Ако в следващите няколко минути не получа отговор, ще се обадя в Атланта. Писна ми от Раймон дьо Рокфор, така че нашата игричка на търсене на съкровище ще стане публично достояние и ще сложа край на всичките тези глупости.

47

Малоун трепна при думите на Стефани. Отдавна се питаше кога ли ще се изчерпи търпението й.

— Не можеш да го направиш — каза Марк на майка си. — Последното нещо, което ни трябва, е намесата на правителството.

— И защо не? — попита Стефани. — Трябва да се направи обиск на абатството. Каквото и да вършат там, то няма нищо общо с религията.

— Точно обратното — каза Джефри с разтреперан глас. — Там цари дълбока набожност. Братята са се посветили на Бога. Животът им е богослужение.

— А между богослуженията учите за експлозиви, ръкопашен бой и точна стрелба? Нещо не се връзват нещата, не мислиш ли?

— Ни най-малко — намеси се Торвалдсен. — Първите тамплиери били отдадени на Господ и същевременно представлявали страховита бойна сила.

— Вече не е тринайсети век. — Стефани очевидно не се впечатли. — Дьо Рокфор има свои цели и властта да ги наложи на другите. В наши дни наричаме хора като него терористи.

— Изобщо не си се променила — не издържа Марк.

— Не, не съм. Все още смятам, че тайните организации с пари, оръжия и озлобление представляват проблем. И моята работа е да се разправя с тях.

— Това не те засяга.

— Тогава защо магистърът ви ме въвлече във всичко това?

Добър въпрос, помисли си Малоун.

— Не разбираше нищо още когато татко беше жив.

— Тогава защо не ми обясниш?

— Мистър Малоун — намеси се Касиопея, — искате ли да разгледате проекта по реставрацията на замъка?

Домакинята им явно искаше да остане насаме с него. Той също искаше да й зададе няколко въпроса.

— С удоволствие.

Касиопея отмести стола си и се изправи.

— Тогава нека ви ги покажа. Така ще предоставим на останалите време да поговорят, тъй като очевидно имат нужда. Моля, чувствайте се като у дома си. Двамата с мистър Малоун ще се върнем след малко.

Той последва Касиопея навън в ярката следобедна светлина. Тръгнаха по сенчестата алея през паркинга към строителната площадка.

— Когато работата приключи — каза Касиопея, — тук ще стои замък от тринайсети век, точно както преди седемстотин години.

— Сериозно начинание.

— Най-добре се чувствам с големите начинания.

Влязоха в обекта през широка дървена порта и тръгнаха към подобна на плевня постройка от пясъчник, която приютяваше съвсем съвременна рецепция. Извън нея се надигаше миризмата на прах, коне и строителни отломки. Виждаха се около стотина души.

— Основите на цялата сграда са положени и стената от западната страна вече е почти готова — каза Касиопея. — Имаме готовност да започнем ъгловите кули и основните сгради. Но се изисква време. Трябва да приготвим тухлите, камъка, дървото и хоросана точно както се е правело преди седемстотин години, използвайки същите технологии и сечива. Дори хората ще са облечени както по онова време.

— А същата храна ли ще ядат?

Тя се усмихна.

— Въвели сме известни модерни удобства.

Поведе го през строителната площадка нагоре по стръмния хълм към една малка издатина в скалата, откъдето добре се виждаше всичко.

— Често идвам тук. Сто и двайсет мъже и жени работят на пълен работен ден.

— И сумата за заплатите им сигурно е доста голяма.

— Това е нищожна цена, за да гледаш как историята се разгръща пред очите ти.

— Имаш прякор — Инженера. Така ли ти викат наистина?

— Служителите ми измислиха прякора. Учила съм средновековни строителни технологии. Сама проектирах всичко.

— Знаеш ли, от една страна, си твърде арогантна кучка, но от друга — доста интересна личност.

— Съзнавам, че репликата ми за сина на Хенрик по време на обяда не беше особено уместна. Защо не отвърна на удара?

— Защо? Ти изобщо не знаеше какво говориш.

— Ще се опитам да не прибързвам повече с преценката си.

Той се подсмихна.

— Съмнявам се, но и аз не съм толкова чувствителен. Отдавна съм се сдобил с кожа на гущер. Трябва да си дебелокож, за да оцелееш в този бизнес.

— Но нали си се пенсионирал?

— Това никога не се получава окончателно. Просто малко по-често се оказваш извън пътя на куршумите.

— Значи помагаш на Стефани Нел от приятелски чувства?

— Странно, нали?

— Ни най-малко. Всъщност напълно съответства на характера ти.

Сега вече му стана любопитно.

— Откъде знаеш какъв ми е характерът?

— Когато Хенрик ме помоли да се заема със случая, те проучих доста подробно. Имам приятели от бившите ти среди. Всички имат много високо мнение за теб.

— Радвам се, че ме помнят.

— А ти знаеш ли нещо за мен? — попита тя.

— Само общи работи.

— Имам доста странности.

— Значи двамата с Хенрик би трябвало добре да се разбирате.

Тя се усмихна.

— Явно го познаваш.

— А ти откога го познаваш?

— От дете. Беше приятел на родителите ми. Разказа ми за Ларс Нел преди много години. Проучванията му ме заплениха. Затова станах негов ангел пазител, макар да ме смяташе за дявол. За съжаление не успях да му помогна в последния ден от живота му.

— Там ли беше?

Тя поклати глава.

— Беше тръгнал на юг към планината. Бях тук, когато Хенрик се обади и ми каза, че са открили тялото му.

— Дали се е самоубил?

— Ларс очевидно бе тъжен човек. Беше дълбоко разочарован. Заради всички аматьори, които се бяха възползвали от труда му и го бяха изопачили до неузнаваемост. Загадката, която се опитваше да разреши от доста време, си остава неразгадана. Така че, да, възможно е да се е самоубил.

— А ти от какво се опитваше да го предпазиш?

— Мнозина се опитваха да злоупотребят с изследванията му. Повечето бяха амбициозни търсачи на съкровища, други просто авантюристи, но накрая се появи Раймон дьо Рокфор. За щастие винаги успявах да скрия присъствието си от тях.

— Дьо Рокфор е настоящият магистър.

Тя сбърчи чело.

— Което обяснява подновените му усилия в проучванията. Сега е в състояние да управлява всички тамплиерски средства.

Очевидно не знаеше нищо за Марк Нел, нито къде бе живял през последните пет години. Той й разказа всичко и добави:

— Марк бе победен от него при избора на нов магистър.

— Значи става въпрос за лична вражда?

— Отчасти. — Но не е само това, помисли си той, докато проследяваше как една теглена от кон каручка си проправя път по спечената пръст към една от недовършените стени.

— Днес работят за туристите — каза тя, забелязала интереса му. — Това е част от атракцията. Утре ще се върнем към сериозното строителство.

— На табелата при входа пише, че строежът ще отнеме трийсет години.

— Най-малко.

Наистина беше странна.

— Нарочно оставих дневника на Ларс в Авиньон, за да може Дьо Рокфор да го намери.

Разкритието го шокира:

— Но защо?

— Хенрик искаше да говори лично с близките на Нел. Затова сме тук. Той каза, че си почтен човек. Доверявам се на изключително малко хора на този свят, но Хенрик е един от тях. Ето защо ще повярвам на думите му и ще ти разкажа някои неща, които никой друг не знае.

Марк слушаше разказа на Хенрик Торвалдсен. Майка му също изглеждаше заинтригувана, но Джефри гледаше втренчено масата, почти без да мига, сякаш бе изпаднал в транс.

— Време е да разберете в какво вярваше Ларс — каза Хенрик на Стефани. — Противно на това, което вероятно си мислите, той не беше ексцентрик, хукнал да търси съкровища. Зад проучванията му се криеше доста сериозна цел.

— Ще пренебрегна обидата ти, тъй като искам да чуя каквото имаш да кажеш.

В погледа на Торвалдсен се прокрадна раздразнение.

— Теорията на Ларс беше проста, макар да не беше изцяло негова. Ърнст Сковил формулира по-голямата част, включвайки съвсем нов прочит на евангелията от Новия завет и особено описанията на възкресението. Касиопея ви го подсказа преди малко. Да започнем с Евангелието от Марк. То е първото, написано е около седемдесет години след Христа и вероятно е било единственото, което християните притежавали след смъртта на Христос. Съдържа шестстотин шейсет и пет стиха, но само осем от тях описват възкръсването. Най-забележителното събитие е споменато съвсем бегло. Защо? Отговорът е прост. При написването му историята за възкресението все още не е била развита и евангелието свършва, без да спомене, че апостолите вярвали, че Исус ще се въздигне от мъртвите. Точно обратното, пише, че апостолите се разбягали. Във версията на Марк се появяват само жени, а и те пренебрегват заповедта да предадат на апостолите, че трябва да отидат в Галилея, за да срещнат възкръсналия Христос. Жените също се разбягват объркани, без да кажат на никого за случилото се. Няма никакви ангели, само един облечен в бяло младеж, който спокойно обявява: Той възкръсна. Без пазачи, без погребални одежди и без възкръснал Бог.

Марк знаеше, че всичко, разказано от Торвалдсен, е вярно. Беше проучил евангелието старателно.

— Евангелието от Матей се появява едно десетилетие по-късно. По онова време римляните били плячкосали Йерусалим и разрушили храма. Много евреи избягали в гръцко говорещия свят. Ортодоксалните евреи, които останали в Светите земи, смятали новите евреи християни за толкова лоши, колкото навремето били самите римляни, и между тях съществувала враждебност. Евангелието на Матей вероятно е написано от някой от тези новопоявили се евреи християни. Евангелието на Марк оставяло множество неизяснени въпроси и затова Матей променил историята в съответствие с размирните времена.

Тук вече вестителят, който съобщава за възкръсването, е ангел. Той се спуска сред земетресение, с лице като светкавица. Пазачите са поразени от мълнии. Камъкът от входа на гробницата е отместен и на него е кацнал ангел. И жените са обзети от страх, но той бързо е заменен от радост. За разлика от жените в Евангелието на Марк тук жените бързат да разкажат на апостолите за случилото се и дори виждат възкръсналия Христос. Възкръсналият Бог е описан за пръв път точно в това евангелие. И какво направили жените?

— Паднали в краката му и му се помолили — тихо каза Марк. — След това Исус се явил пред апостолите си и заявил: Даде Ми се всяка власт и на небето и на земята.

— Каква разлика — каза Торвалдсен. — Еврейският месия на име Исус вече се е превърнал в Христос за целия свят. В Евангелието на Матей всичко е по-ярко и наситено с чудеса. Идва ред на Евангелието на Лука, около деветдесет години след Христа. По това време евреите християни съвсем се отдалечили от юдаизма и Лука коренно променил разказа си за възкресението, за да съответства на тази промяна. Тук жените пак отиват при гроба, но го намират празен и казват на апостолите. Петър се връща и открива изоставените погребални одежди. След това Лука разказва за нещо, което не се споменава никъде другаде в Библията. Става въпрос за пътуването на предрешения Исус, за срещата му с неколцина от неговите ученици, за това как споделил храната си с тях, но когато го разпознали, изчезнал. Лука описва и по-късна среща на Исус с всички негови ученици, когато те се усъмнили в неговата плът. Затова той се хранил с тях и после отново изчезнал. Само в Евангелието на Лука откриваме разказ за възнесението на Исус на небето. Какво се е случило? Образът на възкръсналия Христос вече съдържа чувство за екстаз.

Марк беше чел подобни анализи на Светото писание в архивите на тамплиерите. В продължение на векове образованите братя го бяха изследвали, откривали грешки, преценявали противоречията и правели догадки за несъответствията в имената, датите, местата и събитията.

— Идва ред на Йоан — продължи Торвалдсен. — Евангелието, написано най-късно след смъртта на Исус, около сто години след Христа. Тук различията са толкова много, сякаш Йоан описва един съвсем друг Христос. Той твърди, че Исус се родил в Назарет, а не във Витлеем. Останалите трима споменават тригодишни проповеди, Йоан пише за една година. Тайната вечеря според Йоан става в деня преди Пасха, а разпятието — в деня на заколението на пасхалното агне, което също противоречи на описаното в останалите евангелия. Йоан също премества почистването на храма от деня след Цветница до някакъв момент в началото на проповедническата дейност на Христос. В Евангелието на Йоан Мария Магдалина отива в гробницата сама и я открива празна. И през ум не й минава, че може да е възкръснал. Тя решава, че тялото е било откраднато. Едва когато се връща с Петър и другия ученик, тя вижда два ангела. Тогава ангелите се превръщат в самия Исус. Виждате ли как се е променяла подробността за това кой е отишъл в гробницата. Младежът, облечен в бяло, от Евангелието на Марк, се превръща в ангел с вид на светкавица в Евангелието на Матей. Лука описва два ангела, а Йоан ги превръща в самия Исус. И дали възкръсналият Исус е бил видян в градината в първия ден от седмицата, както християните винаги са вярвали? Марк и Лука твърдят, че никой не го е виждал. Матей казва, че са го видели. Йоан отначало твърди, че никой не го е видял, а после пише, че Мария Магдалина все пак го видяла по-късно. Ясно е какво се е случило. С течение на времето възкресението става все по-чудодейно, в съответствие с променящия се свят.

— Предполагам — каза Стефани, — че не вярваш в принципа за библейската непогрешимост.

— В Библията няма нищо буквално. Тя представлява история, изпъстрена с несъответствия, които могат да бъдат обяснени само с вяра. Това може да е вършело работа преди хиляда и дори преди петстотин години, но подобно обяснение вече не е приемливо. Днес човешкият ум изпитва съмнения, задава въпроси. Съпругът ти също си е задавал въпроси.

— И какво е смятал да направи Ларс?

— Невъзможното — промълви Марк.

Майка му го погледна с учудващо разбиращи очи.

— Това никога не го е спирало. — Гласът й беше нисък и мелодичен, сякаш току-що беше осъзнала някаква дълго стаявана истина. — Ако не друго, той беше прекрасен мечтател.

— Мечтите му обаче са били основателни — заяви Марк. — Някога тамплиерите са знаели това, което татко е искал да разбере. Дори днес четат и изучават Светото писание, което не е част от Новия завет. Евангелието на Филип, писмото на Варнава, деянията на Петър, посланията на апостолите, тайната книга на Йоан, Евангелието на Мария, ученията на апостолите. Както и Евангелието на Тома, което според тях вероятно най-много се доближава до истинските думи на Исус, тъй като не е било предмет на безброй преводи. Много от така наречените еретични текстове са истинско откровение. И точно това е направило тамплиерите изключителни и е истинският извор на властта им. Не богатството или силата, а знанията им.

Малоун стоеше под сянката на високите тополи около скалната издатина. Хладният повей на вятъра омекотяваше изгарящите лъчи на слънцето и му напомняше за есенен следобед на плажа. Чакаше Касиопея да му каже тайната си.

— Защо позволи на Дьо Рокфор да вземе дневника на Ларс Нел?

— Защото е безполезен. — В очите й се прокрадна весело пламъче.

— Мислех, че съдържа личните мисли на Ларс, както и информация, която не е била публикувана. Ключът към всичко.

— Отчасти е така, но информацията в дневника не е ключ към нищо. Ларс го е написал специално за тамплиерите.

— Кларидън дали е знаел това?

— Най-вероятно, не. Ларс беше потаен човек. На никого не казваше пълната истина. Веднъж спомена, че в неговата работа оцеляват само параноиците.

— Откъде ти е известно?

— Хенрик знаеше. Ларс не му беше разказал подробности, но беше споменал за срещите си с тамплиерите. Дори беше убеден, че е разговарял с магистъра им. Срещали се няколко пъти. Но впоследствие на сцената се появил Дьо Рокфор. А той бил съвсем различен — по-агресивен, нетолерантен. Ларс написал дневника, за да привлече вниманието на Дьо Рокфор. Точно като заблуждаващите следи на Сониер.

— А дали магистърът на тамплиерите е разбрал? Когато отнесли Марк в абатството, дневникът бил у него. Магистърът го пазил допреди един месец, когато го изпратил на Стефани.

— Трудно е да се каже. Но след като е изпратил дневника на Стефани, вероятно е преценил, че Дьо Рокфор отново ще тръгне да го търси. Очевидно е искал Стефани да се включи и какъв по-добър начин да я примами с нещо неустоимо.

Хитро измислено. И се беше получило.

— Магистърът е бил сигурен, че Стефани ще използва всички налични средства, за да подпомогне търсенето — каза тя.

— Не е познавал Стефани. Прекалено е упорита. Първо е щяла да се опита да се справи сама.

— Но ти си щял да й помогнеш.

— Голям късметлия съм.

— О, нещата не са толкова зле. Иначе двамата с теб нямаше да се срещнем.

— Както казах, голям късметлия съм.

— Ще го приема като комплимент, а не като обида — каза Касиопея.

— Съмнявам се да си толкова уязвима.

— Добре се справи в Копенхаген — каза тя. — И после в Роскилде.

— Била си в катедралата?

— Известно време. Но си тръгнах, когато започна престрелката. Щеше да е невъзможно да ти помогна, без да разкрия присъствието си, а Хенрик искаше да го пазя в тайна.

— Ами ако не се бях справил с онези мъже?

— Е, хайде. Ти ли няма да се справиш? — И тя му се усмихна. — Я ми кажи, изненада ли се, когато онзи брат скочи от Кръглата кула?

— Такова нещо не се вижда всеки ден.

— Изпълнил е клетвата си. Попаднал е в капан и е избрал смъртта пред позора да издаде ордена.

— Предполагам, че си присъствала, защото бях споменал на Хенрик за идването на Стефани.

— Отчасти. Когато чух за внезапната смърт на Ърнст Сковил, разбрах от неколцина възрастни жители на Рен, че бил говорил със Стефани и че тя щяла да идва във Франция. Всички са вманиачени на тема Рен и прекарват дните си в игри на шах, във фантазии за Сониер и за всевъзможни конспирации. Сковил се хвалеше, че смята да се сдобие с дневника на Ларс. Изобщо не се интересуваше от Стефани, макар да я беше подвел да смята обратното. Очевидно и той не е знаел, че дневникът в крайна сметка е безполезен. Смъртта му обаче предизвика съмненията ми, затова се свързах с Хенрик и разбрах за предстоящото пътуване на Стефани до Дания. Решихме, че и аз трябва да отида там.

— Ами Авиньон?

— Имах връзка в лудницата. Никой не вярваше, че Кларидън е луд. Измамник, неблагонадежден, опортюнист — да, но не и луд. Изчаках да се върнете да го вземете. Двамата с Хенрик знаехме, че в архивите на двореца има нещо важно, но не знаехме какво. Както спомена Хенрик по време на обяда, двамата с Марк не са се срещали. Беше ни много по-трудно да се справим с Марк. Проучванията му бяха епизодични, вероятно единствено в памет на баща му. Каквото и да е открил, не го е споделял с никого. Двамата с Кларидън работеха заедно известно време, но не бяха в тясно сътрудничество. Когато Марк изчезна в лавината, а Кларидън се оттегли в лудницата, двамата с Хенрик се отказахме.

— До този момент.

— Търсенето продължава, но сега може би има накъде да се насочим.

Той я изчака да обясни.

— Имаме книгата със скица на надгробната плоча, както и „Правилата на Каридад“. Заедно може би ще успеем да разберем какво е намерил Сониер, тъй като сме единствените, които притежаваме толкова много късчета от пъзела.

— И какво ще правим, ако открием нещо?

— Като мюсюлманка, бих искала да уведомя целия свят. Но като реалист, не знам. Историческата арогантност на християните е отвратителна. За тях всяка друга религия е имитация. Невероятно, наистина. Цялата западна история е оформена с оглед тесногръдите й концепции. Изкуството, архитектурата, музиката, поезията, дори самото общество са се превърнали в слуги на християнството. Това най-обикновено религиозно движение в крайна сметка е оформило основата, върху която е изградена западната цивилизация. А може да се окаже, че е една лъжа. Не би ли искал да разбереш?

— Не съм религиозен.

Тънките й устни се разтеглиха в усмивка.

— Но си любопитен. Хенрик се възхищава от смелостта и интелекта ти. Ти си библиофил с изключителна памет. Доста добра комбинация.

— Умея и да готвя.

— Не можеш да ме заблудиш — разсмя се тя. — Откриването на Великата тайна би било от огромно значение за теб.

— Да кажем, че би било необикновено откритие.

— Добре. Оставям нещата така. Но ако успеем, ще се радвам да видя реакцията ти.

— Толкова ли си сигурна, че ще открием нещо?

Тя разпери ръце към далечните очертания на Пиренеите.

— Безспорно то е там някъде. Сониер го е открил. Значи ще го открием и ние.

Стефани се замисли върху казаното от Торвалдсен за Новия завет и уточни:

— Библията не е буквален документ.

Торвалдсен поклати глава.

— Мнозина ревностни християни биха спорили по въпроса. Според тях Библията е Божието слово.

— Баща ти смяташе ли, че Библията не е Божието слово? — попита тя Марк.

— Много пъти сме обсъждали този въпрос. Първоначално аз вярвах и спорех с него. В крайна сметка достигнах до неговите убеждения. Библията е книга с разкази. Славни истории, предназначени да подтикнат хората към добри дела. Може да се каже дори, че са велики, стига човек да следва моралните им поуки. Не смятам, че непременно трябва да са Божието слово. Достатъчно е, че тези думи са една вечна истина.

— Обожествяването на Христос е било просто начин да се подчертае значението на посланието му — каза Торвалдсен. — След като през трети и четвърти век била наложена организираната религия, към неговата история са прибавени толкова много подробности, че вече не може да се разбере кое стои в основата. Ларс искаше да промени това и да разбере какво са притежавали някога тамплиерите. Когато преди години научи за Рен-льо-Шато, веднага осъзна, че Сониер е открил Великата тайна на тамплиерите, и отдаде живота си на разрешаването на загадката на Рен.

Стефани все още не беше убедена.

— Защо смяташ, че тамплиерите са успели да скрият нещо? Нали са били арестувани прекалено бързо? Надали са имали време да укрият каквото и да било.

— Били са подготвени — отвърна Марк. — Описано е в Хрониките. Стореното от Филип IV не е било безпрецедентно. Сто години по-рано е имало инцидент с Фридрих Втори, крал на Германия и Сицилия. През 1228 година пристигнал в Светите земи, но по това време вече бил отлъчен от църквата, което означавало, че не може да ръководи кръстоносен поход. Тамплиерите и хоспиталиерите останали верни на папата и отказали да го последват. Само собствените му тевтонски рицари останали край него. В крайна сметка той постигнал мирен договор със сарацините, разделяйки Йерусалим. Според този договор Храмът на хълма, където била главната квартира на тамплиерите, трябвало да бъде предаден на мюсюлманите. Можете да си представите какво било мнението на тамплиерите за него. Бил точно толкова лишен от морал, колкото и Нерон, бил обект на всеобща омраза. Дори се опитал да отвлече магистъра на ордена. В крайна сметка напуснал Светите земи през 1229 година и докато си проправял път към пристанището в Акр, местните хора го замеряли с екскременти. Ненавиждал тамплиерите заради липсата им на лоялност и когато се върнал в Сицилия, заграбил тяхната собственост и наредил да ги арестуват. Всичко това е записано в Хрониките.

— Значи орденът е бил подготвен? — попита Торвалдсен.

— Орденът вече бил изпитал на собствен гръб какво може да стори един враждебно настроен владетел. Филип Четвърти постъпил по същия начин. Като младеж поискал да стане член на ордена, но тамплиерите му отказали, заради което цял живот таил омраза към братството. В началото на управлението му тамплиерите буквално му спасили живота, когато се опитал да обезцени френската валута и хората се разбунтували. Той потърсил спасение в Парижкия храм и после се чувствал задължен на тамплиерите. А монарсите не обичат да се чувстват длъжни никому. Така че през октомври 1307 година орденът е бил подготвен. За съжаление никъде не са описани мерките, които те предприели. — Марк втренчи поглед в Стефани. — Татко жертва живота си, за да разгадае тази мистерия.

— Обичал е да се рови, нали? — вметна Торвалдсен.

Докато отговаряше на датчанина, Марк продължаваше да гледа Стефани.

— Беше едно от нещата, които наистина му доставяха удоволствие. Искаше да зарадва жена си и самия себе си, но не успя. Затова реши да ни напусне.

— Отказвам да повярвам, че се е самоубил — заяви Стефани на сина си.

— Но никога няма да разберем какво е станало, нали?

— Възможно е и да разберете — каза Джефри. Младият мъж вдигна поглед от масата за пръв път. — Магистърът каза, че можете да научите истината за смъртта му.

— Какво знаеш? — попита тя.

— Само каквото ми каза магистърът.

— Какво ти е разказал за баща ми? — Лицето на Марк се изкриви от гняв. Стефани не си спомняше да е проявявал подобни чувства пред друг освен пред нея самата.

— Трябва сами да разберете. Аз не знам. — Гласът му бе особен, безизразен и помирителен. — Магистърът ми нареди да бъда толерантен към чувствата ви. Ясно подчерта, че сте по-старши от мен и че трябва да се държа почтително с вас.

— Но, изглежда, ти единствен знаеш отговорите — въздъхна Стефани.

— Не, госпожо. Знам единствено опорните точки. Отговорите според магистъра трябва да намерите сами.

48

Малоун последва Касиопея в една просторна стая със скосен покрив и облицовани с ламперия стени, украсени с гоблени, изобразяващи конници, мечове, копия, шлемове и щитове. Черната мраморна камина доминираше в дългата стая, осветена от искрящ полилей. Останалите пристигнаха от гостната и той забеляза сериозните им изражения. Под редицата прозорци с разделени от летвички стъкла стоеше махагонова масичка, върху която бяха пръснати книги, документи и снимки.

— Време е да видим дали можем да стигнем до някакви заключения — заяви Касиопея. — Това е всичко, с което разполагам по въпроса.

Малоун разказа на останалите за дневника на Ларс и че част от информацията в него е невярна.

— Това включва ли нещата, които е написал за себе си? — попита Стефани. — Този млад мъж — и тя посочи Джефри — ми изпрати няколко страници от дневника на Ларс, които магистърът изрязал. В тях става въпрос за мен.

— Само ти можеш да кажеш дали написаното е истина, или служи за заблуда — каза Касиопея.

— Права е — намеси се Торвалдсен. — Дневникът не е автентичен. Ларс го е написал за примамка на тамплиерите.

— Още една подробност, която удобно пропусна да споменеш в Копенхаген. — Тонът на Стефани ясно показваше, че отново е ядосана.

Торвалдсен не й обърна внимание.

— Важното е, че Дьо Рокфор е приел дневника за напълно автентичен — отвърна невъзмутимо Торвалдсен.

Стефани изпъна гръб.

— Подлец такъв, можехме да умрем, докато се опитвахме да си го върнем.

— Но не умряхте. Касиопея ви следеше през цялото време.

— Значи си постъпил правилно, така ли?

— Стефани, никога ли не си скривала информация от някои от агентите си? — попита я Торвалдсен.

Тя замълча.

— Прав е — намеси се Малоун.

Тя яростно се завъртя към него.

— Колко пъти си ми казвала само част от истината? И колко пъти съм ти обяснявал, че това е можело да ме убие? И какво ми казваше ти тогава? Свиквай. Същото е и тук, Стефани. И на мен не ми харесва, но свикнах.

— Защо не прекратим споровете и не се опитаме да разберем какво е открил Сониер? — каза Касиопея.

— И откъде предлагаш да започнем? — попита Марк.

— Според мен едно добро начало би била надгробната плоча на Мари д’Отпул дьо Бланшфор, тъй като имаме книгата на Стюблен, която Хенрик купи на търга. — Тя посочи масичката. — Отворила съм я на рисунката.

Всички пристъпиха към книгата и се взряха в скицата.

— Кларидън ни обясни всичко в Авиньон — обади се Малоун и им разказа за грешната година на смъртта — 1681-ва вместо 1781-ва, римските числа MDC0LXXXI, съдържащи нула, и останалите римски числа, LIXLIXL, издълбани в долния десен ъгъл.

Марк взе един молив от масичката и написа на едно листче 1681 и 59, 59, 50.

— Така изглеждат днес тези числа. Не вземам под внимание нулата в 1681. Кларидън е прав. В римските цифри няма нула.

Малоун посочи гръцките букви от лявата страна на плочата.

— Кларидън твърди, че са латински думи, написани с гръцката азбука. Той преобразувал буквите и стигнал до следното Et in arcadia ego. И в Аркадия аз. Смята, че е анаграма, тъй като фразата е безсмислена.

Марк внимателно разгледа думите и помоли Джефри да му подаде раницата. Извади увито в кърпа пакетче, съдържащо малък сборник със старинни ръкописи. Страниците бяха сгънати, зашити заедно и подвързани, ако Малоун не грешеше, с тънка телешка кожа. Никога не беше докосвал подобен документ.

— Тези ръкописи са от тамплиерските архиви. Намерих сборника преди няколко години, след като станах сенешал. Написани са през 1542 година от един от писарите на абатството. Представляват отлична репродукция на ръкопис от четиринайсети век, описват повторното сформиране на тамплиерите след чистката и разглеждат периода от декември 1306-а до май 1307-а, когато Жак дьо Моле бил във Франция и никой не знаел точното му местонахождение.

Марк нежно разтвори сборника и внимателно разлисти страниците, докато стигна до онази, която търсеше. Малоун забеляза, че латинските думи представляват редове от камшичета и извивки и че буквите са свързани, защото писарят не беше вдигал перото от листа.

— Чуйте това. Нашият магистър, негово високопреосвещенство почитаемият Жак дьо Моле, прие папския пратеник на 6 юни 1306 г. с тържественост и почит, отдавана само на най-високопоставените. Съобщението гласеше, че негово светейшество папа Климент V призовава магистър Дьо Моле във Франция. Магистърът възнамеряваше да се подчини на тази заповед и започна приготовления по заминаването си, но преди да напусне остров Кипър, където орденът се беше установил, магистърът научи, че предводителят на хоспиталиерите също е бил повикан, но е отказал да се подчини на заповедта, позовавайки се на необходимостта да остане с ордена си по време на конфликт. Това събуди подозренията на нашия магистър и той се консултира със съветниците си. Негово светейшество беше заповядал на магистъра ни да пътува тайно и с малка свита. Това предизвика още по-големи подозрения, тъй като негово светейшество не би трябвало да се интересува от пътуването на магистъра. Тогава на магистъра ни бе представен интересен документ, озаглавен „De Recupemtione Terme Sanctae“, отнасящ се до възвръщането на Светите земи. Ръкописът беше написан от един от адвокатите на Филип IV и описваше предприемането на нов велик кръстоносен поход, оглавяван от воин крал, който щял да превземе Светите земи от неверниците. Предложението беше истинско оскърбление за плановете на ордена и накара магистъра ни да се усъмни в причината, поради която го призоваваха в кралския двор. Магистърът ни даде да се разбере, че не се доверява на френския монарх, но щеше да е глупаво и неуместно от негова страна да даде израз на недоверието си извън стените на храма ни. И така с предпазливост и внимание и без да забравя предателството на Фридрих II отпреди години, магистърът изготви планове за опазването на знанията и богатствата ни. Молеше се да греши, но смяташе, че е добре да бъде подготвен.

Повика брат Жилбер дьо Бланшфор и му заповяда да изнесе съкровището от храма. После магистърът каза на Дьо Бланшфор: „Възможно е водачите на ордена да са в опасност. Никой от нас не трябва да знае това, което знаеш ти, а ти трябва да го предадеш на останалите, когато настъпи подходящото време.“ Брат Дьо Бланшфор, който беше учен мъж, се залови със задачата и без да казва на никого, скри всичко, което притежаваше орденът. Помагаха му четирима братя, които използваха четири думи, по една за всеки като сигнал. ET IN ARCADIA EGO. Това са разместените букви от оригиналното съобщение. Подредени правилно, те съдържат точното описание на мисията им. ITEGO ARCANA DEI.

— Аз пазя тайните на Господ — преведе Марк последния ред. — Диаграмите често се използвали и през четиринайсети век.

— Значи Дьо Моле е бил подготвен? — попита Малоун.

Марк кимна.

— Дошъл във Франция с шейсет рицари и носел сто и петдесет хиляди златни гулдена и дванайсет коня, които теглели чували с кюлчета сребро — отвърна Марк. — Знаел, че му предстоят неприятности. Смятал да използва парите, за да откупи свободата си. В този трактат обаче се съдържа нещо, което малцина знаят. Командващият контингента на тамплиерите в Лангедок бил сеньор Дьо Гот. Папа Климент Пети, който повикал Дьо Моле, се казвал Бертран дьо Гот. Майката на папата била Ида дьо Бланшфор, която била роднина на Жилбер дьо Бланшфор. Така че Дьо Моле е притежавал доста изчерпателна вътрешна информация.

— Това винаги помага — каза Малоун.

— Дьо Моле знаел една подробност за Климент Пети. Преди да бъде избран за папа, Климент се срещнал с Филип Четвърти. Кралят имал властта да определя за папа когото пожелае и преди Климент да поеме папството, той му поставил шест условия. Повечето били свързани с неограничената власт на Филип, но шестото било свързано с тамплиерите. Филип искал да унищожи ордена и Климент се съгласил.

— Интересно — каза Стефани, — но в момента ми се струва, че е по-важно да разберем какво е знаел абат Бигу. Самият той поръчал надгробната плоча на Мари. Дали е знаел за връзката между тайната на рода Дьо Бланшфор и тамплиерите?

— Без съмнение — отвърна Торвалдсен. — Самата Мари дьо Бланшфор му разкрила семейната тайна. Съпругът й бил пряк потомък на Жилбер дьо Бланшфор. Когато орденът бил разгромен и започнали да горят тамплиерите на кладата, Жилбер дьо Бланшфор не разкрил местонахождението на Великата тайна. Следователно загадката около този род със сигурност е свързана с тамплиерите. Какво друго би могло да бъде?

Марк кимна.

— В Хрониките се споменава за каруци, натоварени със слама, които се придвижвали през Франция на път към Пиренеите. Били охранявани от въоръжени мъже, преоблечени като селяни. Само три от каруците стигнали целта си. За съжаление крайната им цел не е спомената никъде. В Хрониките има само една следа: Къде е най-доброто място да скриеш речно камъче?

— Насред купчина камъни — отвърна Малоун.

— Точно това каза и магистърът — кимна Марк. — За хората от четиринайсети век най-очевидното място било и най-безопасно.

Малоун отново се загледа в рисунката на надгробната плоча.

— Значи Бигу е поръчал да изсекат тази надгробна плоча, върху която зашифровано изписал, че пази тайните на Господ, и се е постарал да я изложи на показ. С каква цел? Нещо ни убягва.

Марк бръкна в раницата и извади друга книга.

— Това е доклад на маршала на ордена, написан през 1897-а. Разследвал Сониер и попаднал на друг свещеник, абат Жели от едно близко село, който открил в църквата си криптограма.

— Точно като Сониер — каза Стефани.

— Да. Жели разкодирал криптограмата и искал да я сподели и с епископа. Маршалът се представил за посредник на епископа и преписал кода, но не съобщил на никого.

Марк им показа криптограмата и Малоун разгледа редовете с букви и символи.

— Нужен е цифров код, за да се дешифрира, нали?

— Не може да се разчете без ключа — кимна Марк. — Има милиарди възможни комбинации.

— В дневника на баща ти също имаше една такава.

— Да, знам. Баща ми я е открил в неиздадения ръкопис на Ноел Корбю.

— Кларидън ни разказа.

— Което означава, че Дьо Рокфор притежава кода — намеси се Стефани. — Но дали и той не е една от заблудите в дневника на Ларс?

— Всичко, до което се е докоснал Корбю, трябва да се разглежда с подозрение — уточни Торвалдсен. — Той е разкрасил историята на Сониер, за да направи реклама на хотела си.

— Но ръкописът, който е написал… — започна Марк. — Баща ми винаги е смятал, че съдържа истински факти. Корбю е бил близък с любовницата на Сониер до смъртта й през 1953 година. Мнозина вярват, че тя му е разказала доста неща. Затова Корбю не отпечатал ръкописа. Противоречал на собствената му измислена версия.

— Но нали криптограмата в дневника е погрешна? — попита Торвалдсен. — А Дьо Рокфор сигурно е искал дневника точно заради нея.

— Можем само да се надяваме — каза Малоун. Той забеляза снимка на „Правилата на Каридад“ на масата, взе репродукцията с размер на писмо и заразглежда написаното под образа на нисичкия човек в монашески одежди, кацнал на един стол, с пръст пред устните в знак за мълчание.

АСАВОСЕ А°

DE 1681

Нещо не беше наред. Веднага се сети, че годината върху литографията в Авиньон беше 1687.

— Цяла сутрин чета за тази картина — каза Касиопея. — В края на петдесетте години на двайсети век била увредена от пожар, но преди това платното било почистено и подготвено за излагане. По време на реставрацията се разбрало, че годината не е 1687-а, а 1681-ва. Разбира се, литографията е рисувана по времето, когато годината на картината е била полуизтрита.

— Тази загадка няма отговор — поклати глава Стефани. — Всичко се променя ежеминутно.

— Правите точно каквото искаше магистърът — обади се Джефри.

Всички го погледнаха.

— Каза, че всичко ще се разкрие, когато започнете да работите заедно.

Малоун беше объркан.

— Но нали магистърът ти специално ни предупреди: „Пазете се от Инженера.“

— Може би трябва да се пазите от нея. — Джефри посочи Касиопея.

— Какво искаш да кажеш? — попита Торвалдсен.

— Нейният род се е бил срещу тамплиерите цели два века.

— Всъщност мюсюлманите са победили братството и са ги изгонили от Светите земи — заяви Касиопея. — А испанските мюсюлмани са възпирали ордена тук, в Лангедок, когато тамплиерите се опитали да разширят влиянието си на юг, отвъд Пиренеите. Така че магистърът ти е бил прав. Пазете се от Инженера.

— Какво бихте направили, ако откриете Великата тайна? — попита Джефри.

— Зависи какво ще намерим.

— Какво значение има? Наследството не е ваше.

— Доста си дързък за обикновен брат.

— Много неща са изложени на опасност, а желанието ви да докажете, че християнството е лъжа, е най-малкото.

— Не си спомням да съм споменавала, че имам подобна амбиция.

— Магистърът знаеше.

Лицето на Касиопея се изопна. Малоун я виждаше ядосана за първи път.

— Магистърът ти не знаеше нищо за намеренията ми.

— Но като ги пазите в тайна — отвърна Джефри, — само доказвате подозренията.

Касиопея се обърна към Торвалдсен.

— Този младеж може да се окаже проблем.

— Изпратен е от магистъра — отвърна Торвалдсен. — Не можем да се съмняваме.

— Ще се окаже проблем — повтори Касиопея.

— Може би — намеси се Марк, — но е част от всичко това, така че го приеми.

Тя запази спокойствие и го попита:

— Вярваш ли му?

— Няма значение — отвърна Марк. — Хенрик е прав. Магистърът му се е доверил и само това има значение. Макар добрият ми брат да ни дразни.

Касиопея се отказа от спора, но на лицето й бе изписано несъгласие. Малоун като че ли бе на нейното мнение.

Той се обърна отново към масата и се загледа в цветните снимки от църквата „Мария Магдалина“. Забеляза градината със статуята на Девата и думите МИСИЯТА 1891 и РАЗКАЯНИЕ, РАЗКАЯНИЕ, гравирани върху обърнатата обратно вестготска колона. Прерови снимките в близък план на изображенията на Христовите страдания, като за момент поспря на десетото, където един римски войник залага за наметката на Христос, а цифрите три, четири и пет се виждат ясно върху заровете. След това погледът му спря на четиринайсетото, на което се виждаше как двама мъже носят тялото на Христос в мрака.

Спомни си какво беше казал Марк в църквата и се зачуди. Вътре в гробницата ли го носеха, или навън?

Поклати глава.

Какво, за бога, ставаше тук?

49

17:30 ч.

Дьо Рокфор откри археологическата местност Живор, която беше ясно обозначена на картата, и се отправи към нея с известна предпазливост. Не искаше присъствието му да бъде забелязано. Дори Малоун и компанията му да не бяха там, Касиопея Вит го познаваше. Затова при пристигането им нареди на шофьора да подкара бавно през зелената поляна, която служеше за паркинг, докато открие познатото пежо с лепенка на предното стъкло, сочеща, че колата е под наем.

— Тук са — каза той. — Паркирай.

Шофьорът се подчини.

— Ще огледам — каза той на двамата братя и на Кларидън. — Вие ме изчакайте и не се показвайте.

Той излезе в следобедната светлина. Кървавочервеното кълбо на лятното слънце вече потъваше зад заобикалящите ги варовикови стени. Пое дълбоко хладния прозрачен въздух, който му напомни за абатството. Бяха се изкачили високо над морското равнище.

Огледа се и забеляза алея, потънала в дългите сенки на редицата дървета покрай нея, и реши да следва посоката й. Килим от цветя и пирен покриваше виолетовата земя. Навремето всичко наоколо било владение на тамплиерите. Едно от най-големите комендантства в Пиренеите красяло близкия географски нос. Това била една от работилниците, в които братята денонощно майсторели оръжията на ордена. Чувал бе за невероятните умения с които дървото, кожата и металът се превръщали в почти неунищожими щитове. Мечът обаче бил истинският приятел на рицарите от братството. Благородниците често били по-силно привързани към мечовете си, отколкото към съпругите си, и се опитвали да запазят един и същ меч през целия си живот. Братята изпитвали същата страст, а уставът ги окуражавал. Ако се налагало някой от тях да пожертва живота си, му давали правото сам да избере оръжието. Тамплиерските мечове обаче не приличали на благородническите. Липсвали дръжките с позлата, инкрустациите с перли и кристалните върхове, съдържащи реликви. Братята рицари нямали нужда от подобни талисмани, тъй като силата им идвала от вярата им в Бога и спазването на устава.

Техен другар бил конят им, бърз и умен. Всеки рицар притежавал по три коня, които били хранени и ресани всеки ден. Конете били неразделна част от живота на ордена.

Бързите животни, ездитните и особено бойните жребци отвръщали на грижите на братята рицари с безгранична вярност. Беше чел за някакъв брат, който се завърнал у дома след кръстоносен поход и баща му не се втурнал да го посрещне, но верният му жребец мигновено го познал. Винаги били жребци. Да яздиш кобила било немислимо. Какво беше казал един рицар? Женският кон е за жената.

Продължи нататък. Мирисът на мухъл изпод клонките и вейките възбуди въображението му и той почти чуваше тежките копита, които някога тъпчели нежните цветчета и мъха. Опита се да долови някакъв звук, но песента на щурците не му позволяваше. Огледа се за камери, но засега не забелязваше такива. Продължи да върви между високите борове, навлизайки все по-навътре в гората. Стана му горещо и по челото му избиха капчици пот. Високо над главата му вятърът свиреше в пукнатините на скалите.

Воини монаси — в това се бяха превърнали братята.

Определението му харесваше. Самият свети Бернар от Клерво оправдавал съществуването на тамплиерите, като одобрявал избиването на непокръстените.

Нито убийството, нито смъртта в името Христово не са престъпно деяние, а по-скоро заслужават славна отплата. Христовият воин убива без грях и умира пречистен от греха. Той не носи меча си без кауза. Той е божието оръдие срещу злосторниците и защитник на справедливостта. Избиването на враговете не е престъпление, а оправдано, справедливо убийство и воинът се смята за законен божи палач.

Знаеше думите наизуст. Повтаряха ги на всеки новопосветен. Беше ги изричал наум, докато наблюдаваше смъртта на Ларс Нел, Ърнст Сковил и Петер Хансен. И тримата бяха еретици. Бяха застанали на пътя на ордена. Сега към списъка щяха да бъдат добавени имената на мъжете и жените, намиращи се в замъка, който се показваше иззад дърветата, в закътаната котловина между скалистите хребети.

Преди да напусне абатството, беше поръчал да му осигурят информация за замъка. През XVI век бил кралска резиденция, един от многото замъци на Катерина Медичи. Бе оцелял по време на революцията заради уединението си. Превърнал се в паметник на Ренесанса — живописен ансамбъл от кулички, заострени кули и стръмни покриви. Касиопея Вит очевидно притежаваше добро състояние. Подобни дворци изискваха огромни средства за поддръжка, а той се съмняваше, че чрез туристическите обиколки си осигурява необходимите средства. Това очевидно беше частната резиденция на жената, която три пъти се беше намесила в работата му. Трябваше да се погрижи за нея.

Трябваше обаче да вземе и двете книги от Марк Нел. Следователно нямаше място за прибързани действия. Денят бързо си отиваше, дълбоки сенки вече обгръщаха замъка. В съзнанието му изникваха различни планове за действие.

Трябваше да се увери, че всички са вътре. В момента се намираше прекалено близо, но на около двеста метра забеляза няколко бука, откъдето можеше да наблюдава необезпокояван главния вход.

Предполагаше, че очакват появата му. След случилото се в дома на Ларс Нел със сигурност бяха разбрали, че Кларидън работи за него. Вероятно обаче не го очакваха толкова скоро. Още по-добре. Трябваше да се върне в абатството. Хората му го чакаха. Бе свикал съвет, на който трябваше да присъства.

Реши да остави двамата братя в колата да наблюдават мястото. Засега щеше да е достатъчно.

Той обаче щеше да се върне.

50

20:00 ч.

Стефани не помнеше кога за последен път бяха разговаряли с Марк. Вероятно когато бе тийнейджър. До такава степен се бе разширила пропастта между тях.

Сега се бяха уединили в стаичка на върха на една от кулите на замъка. Преди да седне, Марк бе отворил широко четирите еркерни прозореца, за да ги облъхне свежият вечерен въздух.

— Може и да не ти се вярва, но всеки ден мисля за теб и баща ти. Обичах Ларс. Но когато попадна на тази история в Рен, той се промени. Загадката го погълна изцяло и по онова време това много ми тежеше.

— Добре, но не проумявам защо си го накарала да избира между теб и важните за него неща.

Острият му тон я прониза и тя си наложи да запази спокойствие.

— Разбрах колко съм сгрешила в деня, в който го погребахме. Но не мога да го върна.

— Колко те ненавиждах тогава.

— Знам.

— И все пак замина и ме остави във Франция.

— Мислех, че ти самият го искаш.

— Така беше, но през последните пет години имах доста време за размисъл. Магистърът те защитаваше, макар едва сега да съзнавам какво е искал да каже с много от коментарите си. В Евангелието на Тома Исус казва: Който не може да се откаже от майка си и баща си, както Аз правя, не може да Ми е ученик. И после: И който не обича майка си и баща си, както Аз правя, не може да е Мой ученик. Започвам да разбирам смисъла на това противоречие. Мразех те, мамо.

— Но и ме обичаш, нали?

Настъпи тишина, която късаше сърцето й.

— Ти си ми майка — каза накрая той.

— Това не е отговор.

— Нямам друг.

Лицето му, което толкова приличаше на Ларс, издаваше, че в него бушуват противоречиви чувства. Не искаше да го притиска. Отдавна бе пропуснала шанса да настоява за каквото и да било.

— Все още ли ръководиш проекта „Магелан“?

Доволна беше, че смениха темата.

— Доколкото знам. Макар че през последните няколко дни май доста обърках нещата. Двамата с Котън привлякохме известно внимание.

— Изглежда ми добър човек.

— Най-добрият. Не исках да го замесвам, но той настоя. Работил е за мен дълго време.

— Хубаво е да имаш такива приятели.

— Ти също имаш приятел.

— Джефри ли? Той е по-скоро мой оракул, отколкото приятел. Магистърът го е заклел да ми служи. Нямам представа защо.

— Би дал живота си, за да те защити.

— Не съм свикнал хората да жертват живота си заради мен.

Тя си припомни какво беше написал магистърът в бележката до нея за Марк — че не притежава решимостта да довежда битките си докрай. Цитира му думите. Той я изслуша мълчаливо.

— Какво щеше да направиш, ако те бяха избрали за магистър? — попита тя.

— От една страна, съм доволен, че загубих.

— Защо? — изненада се тя.

— Аз съм университетски преподавател, а не лидер.

— Ти си човек, изправен пред важен конфликт, който мнозина чакат да бъде разрешен.

— Магистърът бе прав в преценката си за мен.

Тя го изгледа с нескрито учудване.

— Баща ти не би се гордял да те чуе да говориш така. — Зачака да избухне гневът му, но Марк продължи да седи мълчаливо и тя се заслуша в песента на щурците отвън.

— Днес вероятно убих човек — прошепна Марк. — Според теб как щеше да реагира татко?

Отдавна чакаше да й разкаже. Не бе обелил и дума за случилото се още откакто напуснаха Рен.

— Научих от Котън. Нямал си друг избор. Човекът сам е решил да те предизвика.

— Гледах как тялото му се търкаля надолу. Чувството, което те обзема, когато знаеш, че току-що си отнел човешки живот, е доста странно. Зарадвах се, че спусъкът бе дръпнат, защото оцелях. Част от мен обаче се ужаси, защото другият не оцеля.

— Животът е низ от трудни решения. Той просто е направил погрешен избор.

— Ти непрекъснато го правиш, нали? Постоянно вземаш подобни решения.

— Всеки ден.

— Сърцето ми не е толкова хладнокръвно.

— За разлика от моето, така ли? — Намекът я подразни.

— Ти ми кажи.

— Просто си върша работата, Марк. Този мъж сам е избрал съдбата си.

— Не. Дьо Рокфор е избрал съдбата му. Той го е изпратил след мен с ясното съзнание, че ще последва сблъсък. Той е направил избора.

— Ето къде е проблемът с твоя орден, Марк. Сляпата вярност не е хубаво нещо. Никоя държава, армия или водач не са оцелели, изисквайки подобна глупост. Моите агенти сами правят избора си.

Настъпи напрегнато мълчание.

— Права си — промърмори той накрая. — Татко би се срамувал от мен.

Тя реши да рискува.

— Марк, баща ти го няма. Мъртъв е от доста време. За мен ти беше мъртъв цели пет години. Но сега си тук. Нима в сърцето ти няма място за прошка? — В гласа й трептеше надежда.

— Не, мамо, няма. — И той се изправи и излезе от стаята.

Малоун се беше усамотил в една обрасла със зеленина беседка и само насекомите нарушаваха спокойствието му. Гледаше прелитащите по притъмнялото небе прилепи. Преди малко Стефани го беше дръпнала настрани и му беше казала, че се е обадила в Атланта, изисквайки пълното досие на Касиопея Вит. Но името й не фигурирало в базата данни за терористи, поддържана от американското правителство. Личната й история не беше забележителна, въпреки че беше наполовина мюсюлманка, а в днешни дни това, меко казано, заостряше вниманието. Притежаваше мултинационална компания със седалище в Париж, с широк спектър от дейности и активи за близо милиард евро. Компанията била основана от баща й и тя я наследила, макар да не била пряко ангажирана с ежедневните й операции. Тя беше и председател на холандска фондация, която работеше в тясно сътрудничество с Обединените нации по въпросите за борбата със СПИН и световния глад, особено в Африка. Нито едно чуждо правителство не я смяташе за заплаха.

Малоун обаче не беше толкова сигурен. Ежедневно от най-невероятни места изникваха нови заплахи.

— Много дълбоко си се замислил.

Вдигна глава и видя Касиопея пред беседката. Беше облечена с плътно прилепнал костюм за езда, който й стоеше чудесно.

— Всъщност мислех за теб.

— Поласкана съм.

— На твое място нямаше да бъда. — Той се взря в облеклото й. — Чудех се къде изчезна.

— Опитвам се да яздя всяка вечер. Помага ми да мисля.

Тя влезе в беседката.

— Наредих да я построят преди години в памет на майка ми. Обожаваше да стои на открито.

Касиопея седна на пейката срещу него. Усещаше, че е дошла с някаква цел.

— Досещам се, че изпитваш съмнения относно цялата тази работа. Дали причината е, че не искаш да поставиш под въпрос християнската Библия?

Не му се говореше много по въпроса, но тя явно настояваше.

— Ни най-малко. Съмненията ми възникват, защото ти реши да поставиш Библията под съмнение. Изглежда, всички в това разследване имат лични мотиви — ти, Дьо Рокфор, Марк, Сониер, Ларс, Стефани. Дори Джефри, който, меко казано, е по-особен.

— Нека ти разкажа някои подробности и ще разбереш, че няма нищо лично. Поне що се отнася до мен.

Съмняваше се, но искаше да разбере какво има да му казва.

— Знаеш ли, че в цялата история на Светите земи е открит само един скелет на разпънат човек.

Не знаеше.

— Разпъването на кръст е било чуждо за евреите. Убивали с камъни, горели, обезглавявали или удушвали престъпниците. Мойсеевият закон е позволявал само престъпник, който вече бил екзекутиран, да бъде обесен на дърво като допълнително наказание.

— Онзи, който е обесен, е проклет от Господ — цитира той Второзаконие.

— Добре познаваш Стария завет.

— Е, и ние от Джорджия поназнайваме нещо.

— Разпъването обаче е било обичайно за римските наказания — продължи тя. — В четвъртата година преди Христа Вар е разпънал над две хиляди души. През шейсет и шеста година след Христа Флор е убил почти четири хиляди. През седемдесета година след Христа Тит е разпъвал по петстотин на ден. Но е открит един-единствен скелет. През 1968-а, на север от Йерусалим. Костите датират от първи век, което разбуни доста духове. Мъртвецът обаче не е Исус. Името му е Йоханан, висок около 165 сантиметра, на възраст около двайсет и пет. Знаем го от надписите на костницата му. Той бил завързан за кръста, а не разпнат с гвоздеи, и краката му не били счупени. Съзнаваш ли значението на тези подробности?

— На кръста се умира от задушаване — отвърна той. — В крайна сметка главата клюмва и умираш от липса на кислород.

— Разпятието се е смятало за публичен позор. Целта била жертвите да умрат бавно и за да забавят смъртта, често забивали парче дърво на кръста, на нивото на седалището или под стъпалата, на които да се подпрат и да поемат глътка въздух. След няколко дни, ако жертвата все още имала сили, войници чупели краката й, за да не може да се подпира. Смъртта настъпвала скоро след това.

Той си спомни евангелията: Разпнатите не можели да оскверняват шабата. Евреите искали телата на Исус и двамата престъпници, екзекутирани заедно с него, да бъдат свалени преди мръкване. Затова Пилат заповядал да счупят краката на престъпниците.

— „А когато дойдоха при Исуса и Го видяха вече умрял, не му счупиха краката“ — продължи тя. — Евангелието на Йоан. Питал ли си се някога защо Исус е умрял толкова бързо? Бил е на кръста само няколко часа, а обикновено смъртта настъпвала след дни. И защо римските войници не са му счупили краката, за да се уверят, че е мъртъв? Йоан пише, че вместо това го проболи с копие и от тялото му рукнала кръв и вода. Матей, Марк и Лука изобщо не споменават подобно нещо.

— Накъде биеш?

— От десетките хиляди разпънати тела е открит един-единствен скелет. Причината е проста. По времето на Исус погребението се е смятало за чест. Нямало по-голям ужас от този да оставят тялото ти на животните. Всички смъртни наказания на римляните — изгаряне, хвърляне на зверовете или разпъване на кръста — са имали нещо общо. Липсвало тяло, което да бъде погребано. Разпънатите били оставяни да висят на кръста, докато птиците изкълват плътта им, а костите им били хвърляни в общ гроб. Но и четирите евангелия сочат, че Исус е умрял в деветия час, тоест в три следобед, и тялото му било свалено от кръста и погребано.

Започваше да схваща.

— Римляните няма как да са го сторили.

— Ето тук историята става заплетена. Исус е бил осъден на смърт въпреки предстоящия след няколко часа шабат. Бил осъден да умре на кръста, което е един от най-бавните начини за умъртвяване. Как може някой да е смятал, че той ще умре преди падането на нощта? В евангелието си Марк пише, че дори Пилат бил учуден от бързата смърт и попитал един центурион дали всичко е наред.

— Но нали Исус е бил бит, преди да го разпънат на кръста?

— Исус е бил мъж в разцвета на силите си. Бил свикнал да ходи на дълги разстояния в горещините. Да, наистина бил бичуван. Според закона е трябвало да му нанесат трийсет и девет удара. Но никъде в евангелията не се споменава дали наистина са му нанесли всички удари. Очевидно след мъченията той е имал достатъчно сили да се обърне към обвинителите си доста енергично и убедително. Не съществуват много доказателства за влошено състояние. И въпреки това Исус е умрял само за три часа, без да му чупят краката, а тялото му уж било прободено с копие.

— Предсказанието от Втора книга Мойсеева — Изход. Йоан го споменава в евангелието си. Според него всичко това се е случило, за да може да се изпълни Светото писание.

— В Изход също пише за ограниченията, съпътстващи Пасха. От къщата не бивало да се изнася месо. Трябвало да се изяде в къщата, без да се чупят костите. Това няма нищо общо с Исус. Това, че Йоан го е споменал в евангелието си, е просто слаб опит за препратка към Стария завет. Както вече казах обаче, останалите три евангелия изобщо не споменават пробождане с копие.

— Предполагам, искаш да намекнеш, че евангелията не са верни.

— Най-малкото не са логични. Несъответствия има не само между самите евангелия, но те противоречат на историята, логиката, здравия разум. Принудени сме да вярваме, че един разпнат мъж, чиито крака не са били счупени, е умрял за три часа и после му е била оказана честта да бъде погребан. Естествено, от религиозна гледна точка, е напълно логично. Ранните теолози са се опитвали да привлекат последователи. Трябвало да обожествят Исус. Всички автори на евангелия са писали на гръцки и са познавали елинската история. Озирис, съпруг на гръцката богиня Изида, умрял от ръката на злото в петък и възкръснал след три дни. Защо не и Христос? Естествено, за да може Исус физически да възкръсне от мъртвите, е трябвало да има тяло. Оглозгани от животни кости, захвърлени в общ гроб, не биха свършили работа. Оттук следва и обяснението за погребението.

— Това ли се е опитвал да докаже Ларс Нел? Че Христос не е възкръснал?

Тя поклати глава.

— Нямам представа. Знам само, че тамплиерите са притежавали много знания за важни неща. Достатъчно важни, че да превърнат девет малко известни рицари в световна сила. Именно знанията са обяснението за разрастването им. Знанията, които Сониер е открил отново. Искам да ги притежавам.

— Но как можем да имаме доказателства за каквото и да било?

— Трябва да има доказателства. Виждал си църквата на Сониер. Оставил е множество следи и всички те водят в една посока. Там някъде трябва да има нещо достатъчно убедително, че да насочи тамплиерите да продължат търсенето.

— Това са само мечти.

— Мислиш ли?

Забеляза, че мракът най-сетне се беше спуснал и от заобикалящите ги хълмове и гори се виждаха само очертанията.

— Имаме си компания — прошепна тя.

Той зачака обяснение.

— Докато яздех, се качих на един от хълмовете. Забелязах двама мъже. Единият на север, другият на юг. Наблюдаваха. Дьо Рокфор ви откри доста бързо.

— Не смятах, че номерът с устройството за проследяване ще го забави дълго. Нямаше как да не предположи, че сме тук. А и Кларидън му е показал пътя. Забелязаха ли те?

— Съмнявам се. Внимавах.

— Може да стане доста опасно.

— Дьо Рокфор няма време. Нетърпелив е, особено когато се чувства измамен.

— Имаш предвид дневника?

Тя кимна.

— Кларидън несъмнено е разбрал, че е пълен с грешки.

— Но Дьо Рокфор все пак ни откри. Ние сме в полезрението му.

— Сигурно знае съвсем малко. Иначе защо да си прави труда? Просто би провел собствено проучване. Не, той има нужда от нас.

В думите й отново имаше логика.

— Отиде да яздиш, защото ги очакваше, нали?

— Имах чувството, че ни наблюдават.

— Винаги ли си толкова подозрителна?

Тя го погледна.

— Само когато някой иска да ме нарани.

— Предполагам, че си обмислила някакъв изход?

— О, да. Имам план.

51

Абатство „Де Фонтен“

Понеделник, 26 юни, 00:40 ч.

Дьо Рокфор седеше пред олтара в главния параклис в официалните си бели одежди. Братята бяха насядали по скамейките пред него, напявайки древни слова, датиращи от самото Начало. Кларидън беше в архива, заровен в документи. Дьо Рокфор беше наредил на архиваря да осигури на хитреца достъп до каквото поиска, но да го наблюдава внимателно. От Живор му бяха докладвали, че всички в замъка на Касиопея Вит си бяха легнали. Един от братята наблюдаваше отпред, а другият от задната страна. И тъй като нямаше какво повече да направи, той реши да се залови със задълженията си.

Орденът щеше да приеме нова душа.

Преди седемстотин години всеки новопосветен трябвало да бъде законороден, без дългове и физически здрав да води битки. Повечето братя се обричали на безбрачие, но семейни мъже също получавали почетен статут. Престъпниците не представлявали заплаха, както и отлъчените от Църквата, защото получавали опрощение. Дълг на всеки магистър бил да следи за увеличаването на братството. Уставът ясно гласял: Ако някой светски рицар или друг мъж поиска да напусне множеството на простосмъртните и това столетие, не му отказвайте. Думите на свети Павел обаче се смятаха за основа на съвременния стандарт за приемане в братството: Дайте съгласие на духа, ако идва от Бог. Коленичилият пред него кандидат бе първият му опит да спази това правило. Отвращаваше го фактът, че подобна величествена церемония трябваше да се извърши посред нощ, зад заключени врати. Но такива бяха правилата на ордена. Неговото наследство — онова, което искаше да бъде записано в Хрониките след смъртта му — щеше да бъде завръщането към светлината.

Песнопенията спряха.

Той стана от дъбовия стол, който от самото Начало беше служил за трон на магистъра.

— Мили братко — обърна се той към кандидата, който беше коленичил пред него с ръце върху Библията, — молбата ти е голяма. Виждал си само фасадата на нашия орден. А ние живеем в това великолепно абатство. Имаме храна и вода в изобилие. Имаме дрехи, лекарства, образование и духовно удовлетворение. Живеем обаче по строги правила. Трудно е да се принесеш в услуга другиму. Когато ти се спи, може да бъдеш събуден. Ако си буден, може да бъдеш принуден да легнеш. Може да не ти се ходи, където те пращат, но трябва да отидеш. Рядко ще се случва да правиш каквото желаеш. Ще успееш ли да се справиш с тези трудности?

Мъжът, който беше към трийсетте, с вече късо подстригана коса и гладко избръснато бледо лице, погледна нагоре и отвърна:

— Ще изтърпя всичко, което е угодно на Бога.

Знаеше, че кандидатът е обикновен човек. Бяха го открили в университета преди няколко години и един от братята бе проследил развитието му и проучил семейството и миналото му. Колкото по-малко контакти и познати, толкова по-добре, а за щастие светът беше пълен със самотни души. В крайна сметка се бяха срещнали с кандидата лично и тъй като се бе оказал отзивчив, постепенно го бяха обучили. Бяха му задали обичайните въпроси. Беше ли женен? Сгоден? Давал ли бе обет или обещание пред друга религиозна общност? Имаше ли неплатени дългове? Скрити заболявания? Беше ли обвързан с мъж или жена по какъвто и да било начин?

— Мили братко — каза той на кандидата, — в нашата компания не трябва да търсиш богатства, слава или плътски наслади. Трябва да търсиш три неща. Първо, да се отречеш и отхвърлиш греховете на света. Второ, да служиш на нашия Бог. И трето, да бъдеш беден и смирен. Ще обещаеш ли на Бог и нашата Дева, че ще служиш на магистъра на този храм до края на дните си? Че ще живееш в целомъдрие и без лична собственост? Че ще спазваш законите на този дом? Че никога няма да напуснеш ордена нито насила, нито в момент на слабост, в добри или в лоши времена?

Тези думи бяха използвани от самото Начало и Дьо Рокфор си спомни мига, когато бяха отправени към него преди трийсет години. Още усещаше огъня, който бяха възпламенили и който сега гореше с яростна сила. Да бъдеш тамплиер означаваше много. И той беше решен всеки кандидат, който щеше да облече расото по време на управлението му, да осъзнава тази пълна отдаденост.

Той погледна коленичилия мъж.

— Какво ще отговориш, братко?

— De par dieu. В името на Бога, ще го направя.

— Съзнаваш ли, че може да се наложи да жертваш живота си? — След случилото се през последните няколко дни този въпрос придобиваше особено значение.

— Без съмнение.

— И защо би пожертвал живота си за нас?

— Защото магистърът ми заповядва.

Верният отговор.

— И ще го сториш без възражения?

— Да възразя би означавало да наруша устава. Задачата ми е да му се подчинявам.

Дьо Рокфор направи знак на един брат, който извади парче плат от дървен шкаф.

— Стани — каза той на кандидата.

Младият мъж се изправи. Беше облечен в черна вълнена дреха, която покриваше крехката му фигура до босите крака.

— Съблечи я — заповяда Дьо Рокфор и мъжът вдигна дрехата над главата си. Под нея той беше облечен с бяла риза и черен панталон.

Братът с плата се приближи и застана отстрани.

— Ти свали покривалото на материалния свят — поясни Дьо Рокфор. — Сега те обгръщаме с дрехата на твоето членство и ще празнуваме прераждането ти като брат от нашия орден.

Той направи жест и братът се приближи и уви кандидата с плата. Дьо Рокфор беше виждал много възрастни мъже да плачат в този момент. Самият той се беше борил да овладее чувствата си, когато същото парче плат беше загърнало тялото му. Никой не знаеше колко старо е това наметало, но в шкафа за посвещението се пазеше едно още от Началото. Знаеше добре историята на една от някогашните плащаници. С нея било увито тялото на Жак дьо Моле след разпъването му на вратата на Парижкия храм. Дьо Моле лежал увит в ленения плат два дни, прекалено изнемощял и изранен, за да може да се помръдне. През това време бактериите и химическите вещества от тялото му попили в тъканта. Петдесет години по-късно очертанията били възприети от лековерните християни за контури на Христовото тяло.

Това винаги му се бе струвало безкрайно подходящо. Магистърът на рицарите тамплиери — водачът на един предполагаемо еретичен орден — се беше превърнал в модела, по който всички художници след него рисуваха лицето на Христос.

Той се вгледа в насъбралото се множество.

— Пред вас стои най-новият ни брат. Той е с плащаницата, символизираща прераждането. Всички ние сме преживели този момент и това ни свързва. Когато ме избрахте за ваш магистър, аз ви обещах нов орден и нова посока. Обещах ви, че отсега нататък малцината няма да знаят повече от мнозинството. Обещах ви, че ще открия Великата тайна.

Той пристъпи напред.

— В момента в архивите ни се намира човек, който знае неща, които са ни нужни. За съжаление, докато предишният магистър бездействаше, хора извън нашия орден са правили проучвания. Лично проследих действията им, изчаквайки подходящия момент да се включим в това търсене. — Той замълча. — Този момент настъпи. Отвъд тези стени има братя, които участват в търсенето, и скоро към тях ще се присъединят и други от вас.

Докато говореше, погледът му се отправи към капелана. Италианецът със строги черти беше главен прелат, най-висшият свещенослужител в ордена. Ръководеше останалите свещеници, които представляваха една трета от членовете на ордена, посветили живота си единствено на Христа. Думите му имаха тежест, още повече че говореше изключително рядко. Преди малко, когато съветът беше свикан, капеланът беше изразил загрижеността си по повод неотдавнашните смъртни случаи.

— Прекалено бързаш — беше заявил капеланът.

— Правя това, което орденът иска.

— Правиш това, което искаш ти.

— Има ли разлика?

— Говориш като предишния ни магистър.

— Той беше прав. И макар да не бях съгласен с него по множество други въпроси, аз му се подчинявах.

Прямотата на по-младия мъж не му се беше понравила, особено пред съвета, но той знаеше, че мнозина го уважаваха.

— Какво смяташ, че трябва да направя?

— Да пазиш живота на братята.

— Братята знаят, че може да се наложи да жертват живота си.

— Не сме в средновековието. Не водим кръстоносен поход. Тези мъже са се посветили на Бога и са се врекли да ти служат. Нямаш право да отнемаш живота им.

— Възнамерявам да открия Великата тайна.

— С каква цел? Оцелели сме без нея повече от седемстотин години. Тя не е важна.

Беше шокиран.

— Как можеш да говориш така? Та тя е нашето наследство.

— Какво значение би могло да има то днес?

— Може да се окаже нашето спасение.

— Ние вече сме спасени. Всички мъже тук имат чисти души.

— Орденът не заслужава изгнание.

— Сами сме си наложили това изгнание. И сме доволни в него.

— Аз не съм.

— Значи това е твоя битка, не наша.

В него се надигна ярост.

— Няма да търпя възражения.

— Магистре, минала е по-малко от седмица, а вече забравяш откъде идваш.

Загледан в капелана, той се опитваше да разгадае непроницаемото му лице. Вярваше във всяка своя дума. Нямаше да позволи възражения. Великата тайна трябваше да бъде открита. Отговорът беше в ръцете на Ройс Кларидън и хората в замъка на Касиопея Вит. Не обърна внимание на безразличния поглед на капелана и се обърна към множеството пред него.

— Братя мои. Нека се помолим за успеха.

52

01:00 ч.

Малоун се намираше в Рен. Бавно влезе в църквата „Мария Магдалина“ и крещящата пищност отново предизвика у него същото чувство на безпокойство. Нефът бе празен, с изключение на човека, застанал пред олтара, облечен в черни свещенически одежди. Когато се обърна, лицето му се стори познато.

Беранже Сониер.

— Защо си тук! — попита Сониер с писклив глас. — Това е моята църква. Мое собствено творение. Лично мое.

— Как така твое?

— Аз поех риска. Единствено аз.

— Какъв риск?

— Всички, които предизвикват света, са изправени пред риск.

В този момент Малоун забеляза на пода, точно пред олтара, зейнала дупка и няколко стъпала надолу.

— Какво има долу? — попита той.

— Първото стъпало по пътя към истината. Бог да благослови всички, които я опазиха. Бог да благослови щедростта им.

Църквата, в която стоеше, изведнъж се превърна в площада пред американското посолство в Мексико Сити. Наоколо тичаха хора, а шумът от клаксони, скърцащи гуми и дизелови двигатели непрекъснато се усилваше.

Изведнъж от една спряла кола започнаха да стрелят. Появиха се няколко мъже. Стреляха по жена на средна възраст и млад датски дипломат, които обядваха. Войниците, които охраняваха посолството, веднага реагираха, но бяха прекалено далеч.

Той извади пистолета си и стреля. На тротоара паднаха тела. Главата на Кай Торвалдсен се пръсна, когато куршумът, предназначен за жената, уцели него. Малоун свали двама от мъжете, започнали престрелката, и тогава усети пронизваща болка в рамото си. Политна назад, но успя да застреля нападателя си. Куршумът прониза лицето, което придоби чертите на Беранже Сониер.

— Защо ме застреля? — спокойно попита Сониер.

Стените на църквата отново се откроиха и се появиха изображенията със страданията Христови. Малоун забеляза цигулка на една от скамейките. Върху струните й имаше метална плоча. Сониер плавно се понесе към нея и поръси плочата с пясък. След това прекара лъка по струните и звукът веднага оформи пясъка в ясно открояващ се мотив.

Сониер се усмихна.

— Там, където плочата не вибрира, пясъкът не се движи. Ако промениш вибрацията, ще се появи нова шарка. Всеки път различна.

Статуята на гримасничещия демон Асмодей изведнъж се съживи, разкривеното му тяло се отдели от съда със светена вода до вратата и се понесе към тях.

— Това място е ужасно — каза демонът.

— Не си добре дошъл тук — изкрещя Сониер.

— Тогава защо ме включи?

Сониер не отговори. От сенките изникна някаква фигура. Човечето в кафяво монашеско расо от „Правилата на Каридад“. Пръстите му още стояха на устните, сякаш им казваше да мълчат, и бе понесъл столчето, върху което пишеше АСАВОСЕ А° 1681.

Човечето свали пръста от устните си и каза:

— Аз съм алфата и омегата, началото и краят.

И изчезна.

Появи се някаква жена. Лицето й се криеше в сенките. Беше облечена в обикновени черни дрехи.

— Знаеш къде е гробът ми — каза тя. Мари д’Отпул дьо Бланшфор. — Страх ли те е от паяци? — попита тя. — Няма да ти сторят нищо лошо.

Върху гърдите й се появиха ярки като слънце римски цифри. LIXLIXL. Един паяк се появи под символите, същият като на надгробната плоча на Мари. Между крачетата на паяка имаше седем точки, но две от местата, близо до главата, бяха празни. Мари очерта с пръст линия, започваща от врата й, продължаваща надолу по гърдите й, през ярките букви, до изображението на паяка. Там, където бе минал пръстът й, се появи стрела. Същата двувърха стрела като тази върху камъка.

Малоун се носеше във въздуха. Понесе се извън църквата, през стените, през двора в цветната градина, където статуята на Девата се извисяваше върху вестготската колона. Камъкът обаче не беше мръсносив и обрулен от времето. На него проблясваха думите РАЗКАЯНИЕ, РАЗКАЯНИЕ и МИСИЯТА 1891.

Демонът Асмодей отново се появи и каза:

— С този знак ще го победиш.

На земята до колоната лежеше Кай Торвалдсен. Под него на асфалта имаше локва кръв, а ръцете и краката му бяха застинали под странен ъгъл. Очите му бяха отворени, блеснали от шока.

Той дочу глас. Твърд, ясен, механичен. Видя телевизор. Мустакат мъж четеше новината за смъртта на мексикански адвокат и датски дипломат. Причините за убийството не бяха известни. И последиците.

— Седем мъртви, девет ранени.

Малоун се събуди.

Беше сънувал смъртта на Кай Торвалдсен и преди, но никога във връзка с Рен-льо-Шато. Очевидно, докато се бе опитвал да заспи преди два часа, съзнанието му бе превъзбудено от натрапчиви мисли. Най-накрая се беше унесъл в една от многото стаи в замъка на Касиопея Вит. Беше го уверила, че натрапниците им отвън ще бъдат наблюдавани и че са подготвени, ако Дьо Рокфор реши да действа през нощта. Беше съгласен с преценката й. Бяха в безопасност, поне до настъпването на утрото. Беше заспал, но съзнанието му беше продължило да пресъздава събитията.

По-голямата част от съня му избледня, но той ясно си спомняше последната част — телевизионния водещ, който говореше за нападението в Мексико Сити. Впоследствие беше разбрал, че Кай Торвалдсен е излизал с мексиканската адвокатка. Била решителна, смела дама, която разследвала мистериозен картел. Местната полиция научила, че е получавала заплахи, но не им обърнала внимание. Наблизо имало полицаи, но странно, нито един от тях не бил достатъчно близо, когато стрелците излезли от колата. Двамата с младия Торвалдсен седели на една пейка и обядвали. Малоун се бе оказал наблизо, на път към посолството, изпратен в града по служебна задача. Беше използвал автоматичния си пистолет и беше застрелял двама от нападателите, преди другите двама да осъзнаят присъствието му. Останалите така и не бе видял, макар че единият беше вкарал куршум в лявото му рамо. Беше успял да го застреля, преди да изпадне в безсъзнание, а последният нападател беше обезвреден от охраната на посолството.

Но много куршуми бяха попаднали в целта. Седем мъртви, девет ранени.

Той скочи от леглото. Току-що беше разкрил загадката на Рен.

53

Абатство „Де Фонтен“, 01:30 ч.

Дьо Рокфор прокара магнитната карта през сензора и вратата се отвори. Влезе в ярко осветената библиотека и тръгна между рафтовете с документи с ограничен достъп до мястото, където седеше Ройс Кларидън. На масичката пред Кларидън имаше купчини с документи. Архиварят седеше от едната му страна и търпеливо го наблюдаваше, както му бе наредено. Дьо Рокфор му направи знак да се оттегли.

— Какво научи? — попита той Кларидън.

— Материалите, към които ме насочи, са доста интересни. Не съм съзнавал истинското влияние на ордена след чистката през 1307 година.

— Историята ни е богата.

— Открих описание за изгарянето на Жак дьо Моле. Очевидно много от братята са присъствали на това зрелище в Париж.

— Качил се на кладата на тринайсети март 1314 година с високо вдигната глава и се обърнал към тълпата: Редно е в този толкова тържествен момент, докато текат последните минути от живота ми, да разкрия измамата и да кажа истината.

— Запомнил си думите му.

— Той бил забележителен човек.

— Мнозина историци обвиняват Дьо Моле за упадъка на ордена. Смятали го за слаб и самодоволен.

— Какво си чел за него?

— Описват го като силен и решителен. Планирал всичко още преди пътуването си от Кипър към Франция през лятото на 1307 година. Всъщност предвидил плановете на Филип Четвърти.

— Богатството и знанията ни са били опазени. Дьо Моле се е погрижил.

— Великата тайна. — Кларидън поклати глава. — Братята са се погрижили тя да оцелее. Дьо Моле също.

Очите на Кларидън бяха зачервени. Макар да беше късно, Дьо Рокфор беше най-активен вечер.

— Прочете ли последните думи на Дьо Моле?

Кларидън кимна.

— Господ ще отмъсти за смъртта ни. Злочестини ще сполетят гонителите ни оттук насетне.

— Имал е предвид Филип Четвърти и Климент Пети, които са заговорничели срещу него и ордена. Папата починал по-малко от месец след изгарянето му, а Филип — седем месеца по-късно. Никой от наследниците на Филип не родил мъжка рожба и династията на Капетите била прекъсната. Четиристотин и петдесет години по-късно, по време на революцията, френското кралско семейство било хвърлено в затвора както Дьо Моле в Парижкия храм. Когато гилотината отрязала главата на Луи Шестнайсети, някакъв мъж потопил ръката си в кръвта на мъртвия крал и размахвайки я във въздуха, изкрещял: „Жак дьо Моле, ти си отмъстен.“

— Един от братята?

— Да, наш брат — кимна той. — Отишъл да види края на френската монархия.

— Това означава много за теб, нали?

Не искаше да споделя чувствата си с чужд човек, но все пак искаше да поясни.

— Аз съм магистърът.

— О, не. Става въпрос за друго. Тук има още нещо.

— Психоанализата също ли е част от уменията ти?

— Ти застана на пътя на профучаваща кола и буквално предизвика Малоун да те прегази. Би изпекъл кожата на краката ми без никакви угризения.

— Кларидън, хиляди мои братя са били арестувани заради алчността на един крал. Стотици от тях били изгорени на кладата. По ирония на съдбата единствено лъжите можели да ги освободят. Истината се превърнала в смъртната им присъда, тъй като орденът не бил виновен по нито едно от обвиненията срещу него. Да. Това е нещо дълбоко лично.

Кларидън се пресегна за дневника на Ларс Нел.

— Имам лоши новини. Прочетох голяма част от бележките на Ларс и нещо не е наред.

Това никак не му се хареса.

— Има несъответствия. Грешни дати. Неточности. Източниците му не са записани правилно. Леки промени, но очевидни за опитно око.

За съжаление Дьо Рокфор не знаеше достатъчно, за да долови различията. Всъщност беше се надявал дневникът да му донесе нова информация.

— Да не би да става въпрос за грешки при записването?

— Първоначално и аз така реших. Но когато видях колко много са несъответствията, започнах да се съмнявам. Ларс бе старателен човек. Аз лично съм му помагал да събере част от данните. Това тук е направено умишлено.

Дьо Рокфор взе дневника и разлисти страниците. Намери криптограмата и попита:

— Ами това? Вярно ли е?

— Няма как да разбера. Ларс така и не ми каза дали е налучкал математическата формула за дешифрирането.

Дьо Рокфор изглеждаше разтревожен.

— Да не би да намекваш, че дневникът е безполезен?

— Казвам само, че в него има несъответствия. Дори част от записките в личния дневник на Сониер са погрешни. Преди време лично прочетох част от тях.

Дьо Рокфор бе объркан. Какво ставаше? Спомни си последния ден от живота на Ларс Нел и думите, които американецът му бе казал.

— Не би могъл да откриеш нищо, дори да е пред очите ти.

Бяха заобиколени от дървета. Дьо Рокфор се бе подразнил от отношението на Нел, но се възхити на смелостта му, още повече че на врата на по-възрастния мъж висеше въже. Няколко минути преди това той беше видял как американецът върза въжето на една подпора на моста и направи примка в другия му край. После Нел беше скочил върху каменната стена и се беше загледал в тъмната река.

Дьо Рокфор го беше следил през целия ден, озадачен от действията му в Пиренеите. Съседното селце нямаше връзка нито с Рен-льо-Шато, нито с някое от проучваните от Ларс Нел места. Наближаваше полунощ и всичко наоколо беше обгърнато в мрак. Само ромонът на водата под моста нарушаваше неподвижния планински въздух.

Той излезе от шубрака и се приближи към моста.

— Чудех се дали ще се покажеш — каза Нел с гръб към него. — Предположих, че ако те обидя, ще го направиш.

— Знаел си, че съм тук?

— Свикнал съм братята да ме следят. — Най-накрая Нел се обърна и посочи въжето на врата си. — Ако нямаш нищо против, тъкмо се канех да се самоубия.

— Очевидно смъртта не те плаши.

— Умрях преди много време.

— Не се ли страхуваш от твоя Бог? Той забранява самоубийствата.

— Какъв Бог? Пръст при пръстта — това е нашата съдба.

— Ами ако грешиш?

— Не греша.

— Ами онова, което търсиш?

— То донесе само нещастия. А и какво си се загрижил за душата ми?

— Тя не ме интересува. По-скоро ме интересува онова, което търсиш.

— Следиш ме от доста време. Дори магистърът разговаря лично с мен. За съжаление орденът ще трябва да продължи търсенето със собствени сили. Аз няма да ви покажа пътя.

— Значи си разбрал, че те следим?

— Естествено. От месеци братята се опитват да се сдобият с дневника ми.

— Казаха ми, че си странен човек.

— Аз съм един нещастник, който не желае да живее повече. В известен смисъл съжалявам за всичко. За сина си, когото толкова обичам. За съпругата си, която ме обича по свой начин. Но не ми се живее повече.

— Няма ли по-бърз начин да умреш?

Нел сви рамене.

— Мразя пистолетите, а отровата ми се струва обидна. Да се оставя да умра от загуба на кръв не ми се струва привлекателно, така че реших да се обеся.

— Изглежда ми егоистично — каза Дьо Рокфор.

— Егоистично ли? Ще ти кажа какво е егоистично. Това, което ми сториха. Хората вярват, че Рен крие ключа към всички загадки, от наследниците на френската монархия до извънземните от космоса. Колко изследователи са идвали с инструментите си, за да сквернят земята? Събарят стени, копаят дупки, изравят тунели. Дори отвориха гробове и ексхумираха трупове. Драскачите излизат с всевъзможни теории, целящи единствено да натрупат пари.

Дьо Рокфор се замисли над странната предсмъртна реч.

— Наблюдавал съм медиуми да правят сеанси и ясновидци да разговарят с мъртвите. Толкова много неща измислиха, че истината вече звучи скучно. Принудиха ме да пиша глупости. Трябваше да прегърна фанатизма им, за да продавам книгите си. Хората искаха да четат глупости. Това е смешно. Аз самият се надсмивам на себе си. Егоистично? Това трябва да го кажеш на всички онези идиоти.

— И каква е истината за Рен? — спокойно попита Дьо Рокфор.

— Сигурен съм, че би дал всичко, за да разбереш.

Дьо Рокфор реши да опита другояче.

— Съзнаваш ли, че си единственият човек, който би могъл да разреши загадката на Сониер?

— Та аз я разреших.

Дьо Рокфор си спомни за криптограмата, която беше видял в доклада на маршала в архивите на абатството, която абат Жели и Сониер бяха открили в църквите си и заради която Жели вероятно беше умрял.

— Не можеш ли да ми кажеш? — Въпросът му прозвуча почти като молба, което го отврати.

— Ти си като всички останали. Търсиш лесни отговори. Къде е предизвикателството? На мен ми отне години да дешифрирам комбинацията.

— Предполагам, че не си записал всичко?

— Ще трябва сам да разбереш.

— Арогантен си.

— Не съм, просто се провалих. Всички тези авантюристи, които дойдоха и си тръгнаха с празни ръце, ме научиха на нещо.

Дьо Рокфор изчакваше.

— Няма нищо за намиране.

— Лъжеш.

— Може би — сви рамене Нел.

Дьо Рокфор реши да остави Ларс Нел да изпълни намерението си.

— Дано да намериш спокойствие. — И той се обърна и се отдалечи.

— Рицарю — извика Нел.

Той спря и се обърна.

— Ще ти направя една услуга. Не я заслужаваш, защото братята ти непрекъснато ми пречеха. Но пък и орденът ви не заслужава случилото се с него. Ще ти подскажа нещо, което да ти помогне в търсенето. Не съм го записал никъде. Дори в дневника си. Ще го кажа само на теб и ако си достатъчно умен, може и да разрешиш загадката. Имаш ли нещо за писане?

Дьо Рокфор се приближи до стената и извади от джоба си тефтерче и химикалка, които подаде на Нел. По-възрастният мъж написа нещо и му подхвърли тефтерчето и химикалката.

— Късмет — каза Нел.

После американецът скочи от моста. Той чу как въжето се опъва и след това изпукването, когато вратът му се счупи. Приближи тефтерчето до очите си и прочете на бледата лунна светлина думите, които Ларс Нел беше написал: СТЕФАНИ ДОВИЖДАНЕ.

Съпругата на Нел се казваше Стефани. Той поклати глава. Не му беше казал нищо. Просто се беше сбогувал с жена си.

Вече не беше толкова сигурен.

Тогава беше решил, че ако остави бележката до тялото, тя би послужила като доказателство за самоубийството му. Затова беше сграбчил въжето, повдигнал тялото и напъхал листчето в джоба на ризата на Нел.

Но дали в тези думи се криеше ключът към загадката?

— В нощта, когато Нел умря, той ми каза, че е разгадал криптограмата, и ми подсказа следното. — И той взе от масата молив и написа СТЕФАНИ ДОВИЖДАНЕ на един лист.

— Нима това би могло да е решението? — попита Кларидън.

— Нямам представа. До този момент изобщо не съм се замислял, че е възможно да бъде някаква следа. Ако си прав, че грешките в дневника са умишлени, значи преднамерено са ни го подхвърлили. Търсех дневника, докато Ларс Нел беше още жив, след това го търсех при сина му, но той го държеше заключен някъде. После, когато той се появи тук, в абатството, разбрах, че го е носел със себе си. Магистърът го е пазил до преди няколко седмици. — Той се сети за привидно погрешния ход на Касиопея Вит в Авиньон. Сега вече беше сигурен, че не е било грешка. — Прав си, дневникът е безполезен.

Дьо Рокфор посочи листа.

— Но тези две думи може да означават нещо.

— Но може и да ни заблудят още повече.

Така беше.

Кларидън разгледа написаното с интерес.

— Какво точно ти каза Ларс, когато ти го даде?

Той му разказа всичко и завърши: Ще ти подскажа нещо, което да ти помогне в търсенето, и ако си достатъчно умен, може и да разрешиш загадката.

— Спомням си, че веднъж Ларс ми каза нещо… — Кларидън прерови документите по масичката и откри няколко сгънати листа. — Това са бележките, които си водих в Авиньон за книгата на Стюблен за надгробната плоча на Мари д’Отпул. Погледни. — Кларидън посочи няколко римски цифри. MDC0LXXXI. — Издълбани са върху плочата и се предполага, че е годината на смъртта й — 1681. Но тя се получава, ако махнем нулата, защото такава римска цифра не съществува. Мари обаче е починала през 1781, а не през 1681 година. Възрастта й също е сгрешена. Била е на шейсет и осем, не на шейсет и седем, както е записано.

Кларидън взе молива и написа 1681, 67 и СТЕФАНИ ДОВИЖДАНЕ върху листа.

— Забелязваш ли нещо?

Той разгледа написаното. Не виждаше нищо, но и разрешаването на загадки никога не му се беше удавало.

— Опитай се да разсъждаваш като човек от осемнайсети век. Надгробната плоча е била написана от Бигу. Ключът може да е прост в едно отношение, но същевременно е и много сложен, защото възможностите са безкрайни. Раздели годината 1681 на две — 16 и 81. Едно плюс шест е равно на седем. Осем и едно е равно на девет. Значи имаме числата седем и девет. Сега погледни на колко години е починала — шейсет и седем. Седмицата не може да се обърне, но шестицата става деветка, ако я обърнеш наопаки. Значи пак имаме седем и девет. Сега преброй буквите в написаното от Ларс. В СТЕФАНИ са седем, а в ДОВИЖДАНЕ — 9. Мисля, че наистина ти е оставил някаква следа.

— Отвори дневника на криптограмата и пробвай.

Кларидън прелисти страниците и намери схемата.

— Има няколко възможности. Седем, девет. Девет и седем. Шестнайсет. Едно и шест. Шест и едно. Ще започна с най-очевидното. Седем, девет.

Наблюдаваше как Кларидън брои редовете с букви и символи, спирайки на седмата и след това на деветата, и си записва символа, който се пада там. ITEGOARCANADEI.

— Латински — каза той, като видя думите I tego arcana dei. Аз пазя тайните на Бог.

По дяволите.

— Дневникът наистина е безполезен — изкрещя той. — Нел просто е съставил своя собствена загадка.

Изведнъж му просветна. Докладът на маршала. В него също имаше криптограма, за която се смяташе, че била разгадана от абат Жели. Маршалът беше отбелязал, че е идентична с намерената от Сониер.

Трябваше да се добере до нея.

— В една от книгите у Марк Нел има друга схема.

Очите на Кларидън блеснаха.

— Предполагам, ще направиш всичко възможно да се сдобиеш с нея.

— Още при изгрев-слънце.

54

Живор, Франция, 1:30 ч.

Малоун стоеше в ярко осветения просторен салон. Само преди минути бе събудил останалите и сега всички се бяха скупчили около масата.

— Знам отговора — заяви той.

— Ключът към криптограмата ли? — попита Стефани.

Той кимна.

— Марк ми разказа някои неща за характера на Сониер. Бил безразсъден и безочлив. Съгласен съм с онова, което каза онзи ден, Стефани. Църквата в Рен не е следа към съкровището. Сониер никога не би разкрил подобна информация, но просто не се е стърпял да не остави някаква следа. Проблемът е, че са нужни доста късчета, за да сглобим пъзела. За щастие обаче разполагаме с повечето от тях.

Той взе книгата „Надгробните паметници на Лангедок“, която още беше отворена на рисунките на надгробните плочи на Мари д’Отпул.

— Всъщност Бигу е оставил най-значителните следи. Избягал е от Франция с намерението да не се връща повече, затова скрил криптограми и в двете църкви и оставил две надписани плочи върху един празен гроб. Ето откъде идва грешната година на смъртта, 1681, сгрешената възраст, шейсет и седем, както и римските цифри на плочата. Вижте — LIXLIXL — петдесет, девет, петдесет, девет, петдесет. Сборът от цифрите е сто шейсет и осем. В църковния регистър той споменава картината „Правилата на Каридад“. Както знаете, по времето на Бигу датата е била четлива. Така че той е видял 1681, а не 1687. Всичко това не е случайно.

Малоун посочи рисунките.

— Погледнете издълбания в долната част паяк. Между крачката му нарочно са направени седем точки, като между две от тях няма нищо. Защо просто не са сложили точки и там? А и онова, което Сониер е направил в градината пред църквата. Взел е вестготската колона, обърнал я е наопаки и е издълбал в нея думите МИСИЯТА 1891 и РАЗКАЯНИЕ, РАЗКАЯНИЕ. Сигурно ще ви прозвучи налудничаво, но току-що сънувах връзката между всичко това.

Останалите се усмихнаха, но никой не го прекъсна.

— Имам предвид миналата година, Хенрик, когато Кай и останалите бяха убити в Мексико Сити. От време на време го сънувам. Трудно е да изхвърлиш подобен образ от съзнанието си. Тогава имаше много убити и ранени.

— Седем убити, девет ранени — промълви Стефани.

Като че ли една и съща мисъл ненадейно се стрелна в съзнанието на всички и той прочете разбирането по лицата им. Особено по лицето на Марк.

— Котън, може и да се окажеш прав. — Марк седна до масата. — 1681. Да съберем първите две цифри и вторите две. Седем, девет. Надписът върху колоната. Сониер я е обърнал, за да ни подскаже. Поставил я е през 1891, но ако обърнем датата, се получава 1681. Колоната е обърната, за да ни загатне правилната посока. Отново имаме седем и девет.

— Сега да преброим буквите — каза Малоун. — Седем в думата МИСИЯТА и девет в РАЗКАЯНИЕ. Това е повече от съвпадение. Както и сборът сто шейсет и осем от римските цифри върху надгробната плоча. За него също трябва да има някакво обяснение. Ако съберем единицата с шест и после с осем, отново получаваме седем и девет. Схемата е една и съща. — Той взе една цветна снимка на десетото изображение със страданията Христови от църквата „Мария Магдалина“. — Погледнете тук, където римският войник хвърля зарове за наметалото на Христос. Вижте какво показват заровете. Три, четири и пет. Когато двамата с Марк бяхме в църквата, се зачудих защо са избрани точно тези числа. Марк, ти твърдиш, че Сониер лично е проверявал всяка подробност при реставрацията на църквата. Следователно съзнателно е избрал точно тези цифри. Мисля, че е важна тяхната последователност. Първа е тройката, после четворката, после петицата. Три плюс четири е седем, четири плюс пет е девет.

— Значи седем и девет са ключът към криптограмата? — попита Касиопея.

— Има само един начин да проверим. — Марк се пресегна и Джефри му подаде раницата. Марк внимателно отвори доклада на маршала и намери схемата. Започна да налага двете числа, седем и девет, като минаваше през всичките тринайсет реда от букви и символи и записваше поредния знак.

TEMPLIERTRESORENFOUIAULAGOUSTOUS

— Това е френски — каза Касиопея. — Езикът на Бигу.

Марк кимна.

— Да, виждам.

Той раздели буквите така, че текстът придоби смисъл.

TEMPLIER TRESOR EN FOUI AU LAGUSTOUS

— Съкровището на тамплиерите е в Lagustous — преведе Малоун.

— Какво е Лагустус? — попита Хенрик.

— Нямам представа — отвърна Марк. — Не си спомням в архивите на тамплиерите да се споменава подобно място.

— Живяла съм тук през целия си живот — обади се Касиопея — и никога не съм чувала за такова място.

Марк изглеждаше обезсърчен.

— В Хрониките изрично пише, че каруците, пренасящи Великата тайна, са дошли в Пиренеите от юг.

— Защо абатът е трябвало да ни улеснява? — спокойно попита Джефри.

— Прав е — каза Малоун. — Възможно е Бигу да е вмъкнал допълнителна защита, така че разгадаването на поредността да се окаже недостатъчно.

Стефани изглеждаше объркана.

— Не бих казала, че ни беше лесно.

— Да, защото отделните елементи са разпилени, а някои изгубени — отвърна Малоун. — Но по времето на Бигу всичко е съществувало и той е поставил надгробния камък пред очите на всички.

— Но се е подсигурил — каза Марк. — В доклада на маршала пише, че Жели е открил същата криптограма като тази на Сониер в църквата си. През осемнайсети век Бигу обслужвал тази църква, както и църквата в Рен, и затова скрил следи и в двете.

— С надеждата някой любопитен човек да открие нещо — каза Хенрик. — Както и се случи.

— Всъщност Жели е намерил ключа — каза Марк. — Знаем това със сигурност. Казал го е на маршала. Освен това му е казал, че подозира Сониер. Няколко дни по-късно бил убит.

— От Сониер ли? — попита Стефани.

Марк сви рамене.

— Никой не знае. Винаги съм смятал, че маршалът е по-подозрителен. Изчезнал е от абатството няколко седмици след убийството на Жели и нарочно не е записал в доклада си решението на криптограмата.

Малоун посочи тефтерчето.

— А сега ние разполагаме с него. Трябва обаче да разберем какво е Лагустус.

— Това е анаграма — каза Касиопея.

Марк кимна.

— Точно като онази върху надгробната плоча, където Бигу беше написал: Et in arcadia ego вместо I tego arcana dei. Може да е направил същото и тук.

Касиопея заразглежда написаното и погледът й изведнъж просветна.

— Разбра какво пише, нали? — попита Малоун.

— Мисля, че да.

Всички зачакаха.

— През десети век един богат барон на име Хилдемар се запознал с човек на име Агулус. Близките на Хилдемар се възпротивили на влиянието, което Агулус имал над него, и за да им се противопостави, Хилдемар дарил всичките си земи на Агулус, който на свой ред превърнал замъка му в абатство. Самият Хилдемар също станал свещеник. Веднъж, когато Агулус и Хилдемар били коленичили за молитва в църквата на абатството, пристигнали сарацините и ги заклали. В крайна сметка и двамата били канонизирани като католически светци. И до днес съществува град с такова име. Свети Агулус. — Тя взе молива и пренаписа думата lagustous в St. Agulous.

— Там е имало щаб на тамплиерите — каза Марк. — Но вече не съществува.

— Но замъкът, който бил превърнат в абатство, все още съществува — обади се Касиопея.

— Трябва да отидем там — каза Хенрик.

— Май ще се окаже невъзможно. — Малоун хвърли бърз поглед на Касиопея. Не бяха споделяли с останалите за мъжете отвън, затова им го съобщи.

— Дьо Рокфор ще предприеме нещо — каза Марк. — Нашата домакиня му е предоставила дневника на татко. Щом разбере, че е безполезен, поведението му рязко ще се промени.

— Трябва да се измъкнем незабелязано — каза Малоун.

— Много сме — обади се Хенрик. — Ще бъде истинско предизвикателство.

Касиопея се усмихна.

— Обичам предизвикателствата.

55

7:30 ч.

Дьо Рокфор вървеше през боровата гора. На земята под краката му сребрееше бял пирен. Утринният въздух бе напоен с аромат на мед. Пукнатините в червеникавите варовикови скали, които го заобикаляха, бяха забулени от стелещата се мъгла. Един орел се стрелкаше в небето в търсене на сутрешната си плячка. Магистърът беше закусил с братята в традиционното мълчание, докато един от тях четеше Светото писание.

Трябваше да признае заслугите на Кларидън. Бе разрешил криптограмата с комбинацията седем и девет и бе разбулил загадката. За съжаление съобщението беше безсмислено. Кларидън му беше казал, че Ларс Нел открил някаква криптограма в непубликуван ръкопис на Ноел Корбю, човека, разпространил голяма част от измислиците за Рен в средата на XX век. Но кой беше променил пъзела — Ларс Нел или Сониер? И дали обезкуражаващият отговор не бе причина за самоубийството на Ларс? Дали след целия този труд и след като беше дешифрирал съобщението от Сониер, не беше разбрал, че то не струва нищо? Това ли бе имал предвид, когато бе заявил, че няма нищо за откриване?

Трудно беше да се каже. Но той беше решен да разбере.

Откъм замъка се чу изсвирване на клаксон. Работният ден сигурно започваше. В далечината забеляза един от хората си. Беше се свързал с него по мобилния телефон на идване от абатството и бе разбрал, че всичко е спокойно. Зърна окъпаните в утринната светлина очертания на замъка през дърветата, на неколкостотин метра пред него. Приближи се до брата, който му докладва, че преди час група от единайсет мъже и жени са пристигнали пеша от строителната площадка в замъка. Всички били облечени с дрехи от онова време и все още не били излезли от замъка. Вторият брат му каза, че задната част на сградата е чиста. Никой не бе влизал или излизал. Преди два часа обаче в замъка било доста оживено — лампите светели, слугите се раздвижили. Самата Касиопея Вит в един момент излязла, отишла до конюшнята и после се прибрала.

— Имаше движение и около един часа през нощта — каза братът. — Лампите в спалните светнаха, после запалиха лампа и на долния етаж. След около час всичко угасна. Като че ли всички бяха будни известно време и после отново си легнаха.

Вероятно и за тях нощта е била пълна с разкрития.

— И никой не е напускал къщата?

Мъжът поклати глава.

Той извади радиостанция от джоба си и се свърза с отговорника на групата от десет рицари, които бе довел със себе си. Бяха паркирали на около километър и се придвижваха през гората към замъка. Беше им наредил да обградят замъка и да чакат инструкциите му. Информираха го, че всички са по местата си. Заедно с него и двамата братя, които вече бяха тук, бяха общо тринайсет въоръжени мъже. Повече от достатъчно, за да изпълнят задачата.

Каква ирония, помисли си той. Братството отново бе във война със сарацините. Преди седемстотин години мюсюлманите победили християните и си възвърнали Светите земи. Сега друга мюсюлманка, Касиопея Вит, се бе намесила в делата на ордена.

— Магистре.

Насочи вниманието си към замъка и главния вход, откъдето излизаха хора, облечени в пъстроцветни селски дрехи от средновековието. Мъжете бяха с ризници и опасани около кръста въжета, краката им бяха обути в тъмни чорапи и обувки с тънки подметки. Жените носеха дълги сиви рокли и наметки. Главите им бяха скрити под сламени шапки с широки периферии и качулки. Вчера беше забелязал, че всички работници в Живор са облечени с автентични дрехи, за да пресъздадат изцяло атмосферата на средновековието. Двама от работниците започнаха да се закачат и групата бавно се насочи към алеята, водеща към строителната площадка.

— Явно са имали някаква среща — каза братът до него. — Дойдоха и сега се връщат на работа.

Стори му се логично. Касиопея Вит лично ръководеше проекта в Живор, така че беше нормално да се предположи, че се среща с работниците си.

— Колко човека влязоха?

— Единайсет.

Той преброи наум. Бяха излезли също толкова. Време беше да действа. Вдигна радиостанцията към устните си и нареди:

— Влизайте.

— Каква е задачата ни? — попита гласът от другия край.

Беше се уморил да си играе с врага.

— Направете всичко възможно, за да ги задържите вътре, докато дойда.

Влезе в замъка през кухнята, огромна стая, пълна със съдове от неръждаема стомана. От заповедта му да превземат къщата бяха минали петнайсет минути и операцията бе преминала без нито един изстрел. Явно обитателите закусваха, докато братята се промъкваха през приземния етаж. Хората му пазеха всички изходи и прозорците на трапезарията, пресичайки всяка надежда за бягство.

Беше доволен. Не искаше да привлича внимание.

Докато минаваше през многото стаи, той се възхищаваше на покритите с цветен брокат стени, на изрисуваните тавани, на резбованите колони, кристалните полилеи и тапицираните с различна дамаска мебели. Касиопея Вит определено имаше вкус.

Откри трапезарията и се подготви да се изправи срещу Марк Нел. Останалите щяха да бъдат убити, а телата им заровени в гората, но Марк Нел и Джефри щяха да бъдат върнати, за да бъдат наказани. Искаше да ги използва за назидание. Смъртта на брата в Рен трябваше да бъде отмъстена.

Мина през просторно фоайе и влезе в трапезарията.

Край стените стояха братя от ордена с насочени оръжия. Погледът му обходи дългата маса и се спря на шест лица. Не разпозна нито едно от тях. Вместо Котън Малоун, Стефани и Марк Нел, Джефри и Касиопея Вит хората около масата му бяха напълно непознати. Всички бяха облечени в джинси и ризи. Работници от строежа. По дяволите. Бяха избягали под носа му. Опита се да овладее надигащия се гняв.

— Задръжте ги тук, докато се върна — нареди той на един от рицарите.

Излезе от къщата и спокойно тръгна по сенчестата алея към паркинга. Рано сутринта там имаше само няколко коли. Взетата под наем кола на Котън Малоун, която беше там, когато пристигна, липсваше.

Той поклати глава.

Беше напълно объркан. Нямаше никаква представа къде са отишли.

Един от братята, който пазеше в замъка, се приближи тичешком зад него. Зачуди се защо беше напуснал поста си.

— Магистре — каза той, — един от хората в замъка ми каза, че Касиопея Вит им наредила да дойдат рано тази сутрин в работно облекло. Шестима от тях се преоблекли и тя поканила всички на закуска.

Вече се беше досетил. Но какво още имаше?

Мъжът му подаде мобилен телефон.

— Същият работник твърди, че оставили бележка, че ще дойдете. Било му наредено да ви предаде телефона и ето това.

Той разгъна лист хартия и прочете:

„Отговорът е намерен. Ще се обадя с повече информация преди залез-слънце.“

— Кой е написал това? — попита той.

— Работникът твърди, че било оставено до дрехите, които е трябвало да облече, заедно с инструкции да го предаде лично на вас.

— А ти как го взе?

— Когато работникът спомена името ви, просто му казах, че съм аз, и той ми го даде.

Какво ставаше? Да не би сред врага му да имаше предател? Очевидно. Тъй като нямаше представа къде са отишли, нямаше голям избор.

— Кажи на братята да се оттеглят и се върнете в абатството.

56

10:00 ч.

Малоун гледаше възхитено Пиренеите, чието величие толкова му напомняше за Алпите. Разделяйки Франция от Испания, хребетите се диплеха в безкрая, а всеки нащърбен връх, увенчан с проблясващ сняг, се спускаше на преливащи в зелено и лилаво скалисти склонове. Сред върховете се простираха огрени от слънцето долини, дълбоки и застрашителни, убежища на Карл Велики, на франките, на вестготи и маври.

Бяха тръгнали с две коли — взетата под наем и ландроувъра на Касиопея, който беше паркиран на работната площадка. Бяха се измъкнали от замъка доста ловко и явно измамата им беше успяла, тъй като никой не ги следеше. Щом се отдалечиха достатъчно, претърсиха основно и двете коли за устройства за проследяване. Трябваше да признае, че Касиопея притежаваше доста живо въображение.

Преди около час, на тръгване към планината, спряха и си купиха дрехи от един пазар на площада в Акс-льо-Терм, процъфтяващ балнеологичен курорт, обслужващ туристи и скиори. Пъстроцветните им туники и дълги рокли бяха привлекли няколко учудени погледа, но сега вече бяха облечени в джинси, ризи, ботуши и якета, готови за това, което им предстоеше.

Селцето Свети Агулус бе кацнало на ръба на една пропаст, заобиколено от терасирани хълмове, в края на тесен път, който се виеше спираловидно нагоре през сенчестия проход. Не беше много по-голямо от Рен-льо-Шато и представляваше няколко обрулени от времето сгради от варовик, които сякаш се сливаха със скалите зад тях.

Малоун намали малко, преди да влезе в селото, и се спусна по тесен коларски път между дърветата. Касиопея го последва. Излязоха от колите и ги лъхна режещият планински въздух.

— Не мисля, че е много разумно всички да влезем с колите — каза той. — Мястото не ми изглежда често посещавано от туристи.

— Прав е — каза Марк. — Татко винаги проявяваше предпазливост в подобни случаи. Нека влезем двамата с Джефри. Приличаме на туристи, нищо необичайно за лятото.

— Не вярваш, че ще направя добро впечатление? — попита Касиопея.

— Изобщо не ти е трудно да направиш впечатление — ухили се Малоун. — Трудното е да накараш хората да го забравят.

— А теб кой те направи отговорник? — попита Касиопея.

— Аз — заяви Торвалдсен. — Марк познава планината. Говори езика. Нека отидат двамата с брата.

— Е, щом е така — отвърна Касиопея, — вървете.

Марк вървеше напред. Двамата с Джефри минаха през селската порта и се озоваха на малък сенчест площад. Джефри носеше раницата с книгите, така че приличаха на туристи, излезли на следобедна разходка. Над черните плочи на покривите кръжаха гълъби, борейки се с порива на вятъра, който свиреше в пукнатините и гонеше облаците на север към планината. В средата на площада ромолеше позеленял от времето фонтан. Наоколо нямаше жива душа.

От площада излизаше добре поддържана калдъръмена уличка, обляна в слънчеви петна. Потрепването на копита извести появата на мършав козел, който изчезна в друга уличка. Марк се усмихна.

И тук, подобно на други селца в областта, времето сякаш беше спряло.

Единствено в църквата в дъното на площада се долавяше някакъв спомен за отминала слава. Няколко широки стръмни стъпала водеха до римската порта. Самата сграда обаче беше по-скоро в готически стил. Камбанарията и имаше странна осмоъгълна форма, която веднага привлече вниманието на Марк. Не си спомняше да е виждал подобна църква в района. Големината на сградата говореше за изгубено величие и благосъстояние.

— Странно, че в такова малко селце има толкова внушителна църква — отбеляза Джефри.

— Виждал съм подобни църкви. Преди петстотин години това място е било процъфтяващ търговски център. Така че църквата е била задължителна.

Отнякъде се появи млада жена с осеяно с лунички лице. Тя се усмихна и влезе в малък смесен магазин. Сградата до него приличаше на поща. Марк се замисли за странната приумица на съдбата, опазила Свети Агулус от сарацините, испанците, французите и Албигойските войни.

— Да започнем оттук — предложи той, посочвайки църквата. — Местният свещеник може да се окаже полезен.

Влязоха вътре. Таванът бе яркосин, изпъстрен със звезди. Никакви статуи не красяха обикновените каменни стени. Над семплия олтар висеше дървен кръст. Подът бе покрит с протрити дъски, широки половин метър, които проскърцваха при всяка стъпка. Вероятно бяха от дърветата, изсечени от околните вековни гори. Докато църквата в Рен бе оживена, тук цареше неестествена тишина.

Марк забеляза интереса, с който Джефри разглежда тавана. Досещаше се какво си мисли. През последните дни от живота си магистърът бе носил синя мантия, изпъстрена със златни звезди.

— Дали е съвпадение? — попита Джефри.

— Съмнявам се.

От сенките край олтара изникна възрастен мъж. Широкото му кафяво расо не прикриваше прегърбените му рамене. Пристъпваше с конвулсивна, приведена походка, която напомни на Марк за кукла на конци.

— Вие ли сте абатът? — попита той на френски.

— Oui, мосю.

— Как се казва тази църква?

— Параклис „Свети Агулус“.

Марк проследи с поглед как Джефри се отправя към първите скамейки пред олтара.

— Доста е тихо.

— Живеещите тук са саможиви. Мястото наистина е спокойно.

— Откога сте абат?

— О, от много години. Като че ли никой друг не иска да служи тук. Но на мен ми харесва.

Марк си припомни какво беше чел.

— Това място някога било убежище на испанските разбойници, нали? Промъквали се в Испания, тероризирали местните жители, обирали фермите им и се връщали през планините, в безопасност тук, във Франция.

— За да ограбват Испания, е трябвало да живеят във Франция — кимна свещеникът. — Но не са докоснали французин. Било е много отдавна.

Марк продължи да разглежда аскетичната църква. Нищо не подсказваше, че сградата крие велика тайна.

— Абате — каза той, — чували ли сте някога името Беранже Сониер?

Старецът се замисли за момент и поклати глава.

— А някой в селото споменавал ли е това име?

— Нямам навик да подслушвам разговорите на енориашите си.

— Не намеквам, че го правите. Просто питам дали си спомняте да сте го чували.

Той отново поклати глава.

— А кога е построена църквата?

— През 1732 година. Но основната сграда била издигната през тринайсети век. След това е достроявана. За съжаление от първите постройки не е останало нищо.

Старецът отклони поглед към Джефри, който продължаваше да крачи край олтара.

— Притеснява ли ви? — попита Марк.

— Какво търси?

Добър въпрос, помисли Марк.

— Може би се моли и иска да е близо до олтара.

Абатът се обърна към него.

— Не сте добър лъжец.

Марк осъзна, че старецът пред него е доста по-умен, отколкото изглежда.

— Защо не ми разкажете това, което искам да разбера?

— Много приличате на него.

Марк се опита да скрие изненадата си.

— Познавали сте баща ми?

— Идвал е доста пъти. Често си говорехме.

— Каза ли ви нещо?

Свещеникът поклати глава.

— Вие знаете по-добре.

— Известно ли ви е какво трябва да направя?

— Баща ви каза, че ако някога стигнете дотук, ще знаете най-добре какво трябва да се направи.

— Чухте ли, че е мъртъв?

— Разбира се. Казаха ми. Сам е отнел живота си.

— Не е сигурно.

— Нереално е да смятате така. Баща ви не беше щастлив. Дойде тук да търси нещо, но за съжаление не го откри. Беше обезсърчен. Не се изненадах, когато чух, че е отнел живота си. Тук нямаше покой за него.

— Говорили ли сте за това?

— Много пъти.

— Защо ме излъгахте, че не сте чували името Беранже Сониер?

— Не съм ви излъгал. Никога не съм го чувал.

— Баща ми не го ли е споменавал?

— Никога.

Беше изправен пред поредната загадка и усети, че започва да губи кураж. Джефри, който в момента се приближаваше към тях, също не изглеждаше особено доволен. Църквата явно не криеше никакви отговори и Марк попита:

— Ами абатството на Хилдемар, което той дал на Агулус през десети век? Останало ли е нещо от него?

— О, да, руините още съществуват. Нагоре в планината. Не е далеч.

— Вече не е ли абатство?

— Мили боже, не. Не е обитавано от триста години.

— Баща ми споменавал ли е това място?

— Ходи там много пъти, но така и не откри нищо. Само се обезсърчи още повече.

Трябваше да тръгват. Искаше обаче да разбере още нещо.

— Кой е собственик на развалините?

— Още преди години ги купиха. Един датчанин. Хенрик Торвалдсен.

Пета част

57

Абатство „Де Фонтен“, 11:40 ч.

Дьо Рокфор гледаше капелана на масата срещу него. Мъжът го чакаше, когато се завърна от Живор. Нямаше нищо против. След вчерашния им конфликт той също искаше да поговори с италианеца.

— Никога не си позволявай да ми се противопоставяш — заяви той. Притежаваше властта да го отстрани, ако според устава причиняваше безредие или представляваше по-скоро пречка, отколкото преимущество.

— Моята работа е да бъда твоята съвест. Капеланите са служили на магистрите още от Началото. — Намекваше, че евентуалното решение за отстраняването му трябва да бъде подкрепено от братството, което можеше да се окаже трудно, тъй като беше доста популярен. Дьо Рокфор леко отстъпи.

— Няма да ми се противопоставяш пред братята.

— Не съм се противопоставял. Просто отбелязах, че смъртта на двама братя тежи на съвестта на всички ни.

— А на моята не?

— Трябва да бъдеш внимателен.

Седяха зад затворената врата на стаята му, нежното бучене на водопада долиташе през отворения прозорец.

— Този подход не ни води доникъде.

— Не знам дали го съзнаваш, но смъртта на тези мъже подкопава властта ти. Братята вече говорят, а си магистър едва от няколко дни.

— Няма да търпя несъгласие.

На устните на капелана се появи тъжна, но спокойна усмивка.

— Говориш точно като човека, на когото се противопоставяше. Какво се е променило? Толкова ли ти е повлиял сенешалът?

— Той вече не е сенешал.

— За съжаление го познавам само с това име. Но ти очевидно знаеш повече.

Дьо Рокфор се замисли дали потайният венецианец е искрен. Бе дочул разни приказки и шпионите му бяха докладвали, че капеланът проявява жив интерес към действията на магистъра. Зачуди се дали този човек, който се представяше за негов приятел, няма задни мисли. В крайна сметка той самият бе постъпил по същия начин преди години.

Всъщност искаше да сподели дилемата си, да обясни случилото се, да разкаже какво знае и да потърси съвет, но смяташе, че ще е глупаво да се довери на когото и да било. Достатъчно бе, че Кларидън знаеше, но той поне не беше от ордена. Но с капелана нещата стояха другояче. Той можеше да се превърне в негов враг. Затова сподели само очевидното.

— Търся Великата тайна. И съвсем скоро ще я открия.

— Но на цената на два трупа.

— Мнозина са умрели заради убежденията ни — каза магистърът, повишавайки глас. — През първите два века от съществуването ни двайсет хиляди братя са жертвали живота си. Двама мъртви в днешни дни не са от значение.

— Човешкият живот има много по-голяма стойност сега, отколкото тогава.

Дьо Рокфор забеляза, че гласът на капелана се снижи.

— Не, стойността му е същата. Промяната е в нашата липса на преданост и самоотверженост.

— Сега не сме във война. Светите земи не са превзети от неверници. Опитваме се да открием нещо, което най-вероятно не съществува.

— Това е богохулство.

— Не, истината. И ти много го добре знаеш. Мислиш, че намирането на Великата тайна ще промени всичко, но грешиш. Все още е необходимо да воюваш за уважението на онези, които ти служат.

— Ако сторя обещаното, ще имам тяхното уважение.

— Добре ли си го обмислил? Нещата не са толкова прости. Последствията сега ще са много по-сериозни. Светът вече не е невеж и неграмотен. Предизвикателствата са много по-големи. За твое съжаление в нито един римски, гръцки или еврейски исторически източник не се споменава за Исус Христос. Както и в нито едно литературно произведение от онова време. За съществуването му се споменава само в Новия завет. И защо? Знаеш отговора много добре. Ако Исус изобщо е съществувал, той е проповядвал посланието си в затънтената Юдея. Никой не му обръщал внимание. Римляните не се интересували от него, стига да не подтиквал към бунт. А евреите се карали помежду си, което устройвало римляните. Исус дошъл и си отишъл. Не бил важен. И все пак днес той контролира съзнанието на милиарди. Християнството е най-разпространената религия в света. Във всяко едно отношение е Месията. Възкръсналият Бог. И никакво твое откритие не може да промени това.

— Ами ако открием костите му?

— Как ще разбереш, че костите са негови?

— А първите девет рицари как са го разбрали? Виж само какво са постигнали. Крале и кралици са се подчинявали на волята им. Как иначе можем да си обясним тази власт, освен чрез онова, което са знаели?

— Смяташ, че са споделили тези знания? И какво мислиш, че са направили. Показвали са костите на Христос на всеки крал, дарител, на всеки вярващ?

— Нямам представа какво са правили, но е имало ефект. Мъжете се надпреварвали да бъдат приети в ордена. Светските власти се мъчели да спечелят благосклонността му. Защо да не бъде отново така?

— Може. Но не по начина, който си избрал.

— Чувствам се оскърбен. След всичко, което сме направили за Църквата. Двайсет хиляди братя и шестима магистри са умрели за Исус Христос. Саможертвата на рицарите хоспиталиери не може да се сравнява с тяхната. И въпреки това не съществува нито един тамплиерски светец, но има множество канонизирани хоспиталиери. Искам да поправя тази несправедливост.

— Но как? — Капеланът не изчака отговора му. — Каквото е, не ще се промени.

Той отново се сети за бележката: „Отговорът е намерен“, както и за телефона в джоба си. „Ще се обадя с информация преди залез-слънце.“ Погали издутината на телефона в джоба на панталона си. Капеланът продължаваше да говори за търсенето на несъществуващото. Ройс Кларидън все още търсеше информация в архивите. В съзнанието му обаче се въртеше една мисъл. Защо не звънеше телефонът?

— Хенрик! — изкрещя Малоун. — Не мога да понеса повече.

Току-що бе изслушал обяснението на Марк, че руините на близкото абатство са собственост на Торвалдсен. Бяха паркирали сред дърветата на километър от Свети Агулус и чакаха.

— Котън, нямах никаква представа, че притежавам тази собственост.

— И ние би трябвало да ти повярваме? — попита Стефани.

— Не ме интересува дали ми вярвате, или не. Не знаех нищо за това допреди няколко минути.

— Тогава как си го обясняваш? — попита Малоун.

— Не си го обяснявам. Знам само, че дадох на Ларс сто и четирийсет хиляди долара назаем три месеца преди да умре. Така и не ми каза за какво му трябват, а и аз не го попитах.

— Дал си му толкова много пари, без да го попиташ за какво са му? — учуди се Стефани.

— Парите му трябваха и аз му ги дадох. Имах му доверие.

— Абатът в градчето твърди, че клиентът закупил развалините от местните власти. Те искали да се отърват от тях, а купувачите били малко, тъй като абатството е високо в планината и е в лошо състояние. Било продадено на търг тук, в Свети Агулус. — Марк се обърна към Торвалдсен. — Твоята оферта била най-висока. Свещеникът познавал баща ми и твърди, че той не е присъствал.

— Значи Ларс е ангажирал друг да се пазари от негово име, защото определено не съм бил аз. После е прехвърлил собствеността на мое име, за да си осигури прикритие. Ларс беше параноик. Ако знаех, че аз съм собственикът, щях да ви кажа още снощи.

— Едва ли — промърмори Стефани.

— Виж какво, Стефани, не ме е страх от теб, нито от останалите. Няма какво да ви обяснявам. Смятам ви за мои приятели и пак ви казвам, че ако знаех, щях да ви кажа.

— Защо не предположим, че Хенрик казва истината — намеси се Касиопея. Тя бе необичайно мълчалива по време на целия разговор. — Нека просто отидем горе. В планината се стъмва рано. Искам да разбера какво има там.

— Права е — съгласи се Малоун. — Да тръгваме. Ще спорим по-късно.

Пътят до възвишенията им отне петнайсет минути и изискваше стабилни нерви и здрави спирачки. Следваха упътването на абата и скоро зърнаха рушащата се постройка, кацнала върху една канара над бездънна пропаст. Пътят свършваше на километър от руините и изкачването по обрасла с мащерка пътека, виеща се под тунел от огромни борове, им отне още десетина минути.

Влязоха в развалините. Дебелите стени бяха голи и Малоун прокара пръсти по сиво-зелените гранитни блокове, всеки от които вероятно беше изкопан от планината и загладен с безгранично търпение от нечии грижовни ръце. Величествената някога галерия се извисяваше към небето с колони и капители, потъмнели до неузнаваемост от патината на вековете и слънцето. Мъх, оранжеви лишеи и остра сива трева покриваха земята, а каменният под отдавна се бе превърнал в пясък. Свиреха щурци.

Трудно беше да се определят очертанията на стаите, тъй като повечето стени и голяма част от покрива липсваха, но килиите на монасите си личаха, заедно с една голяма зала и друго просторно помещение, вероятно библиотека или скрипториум. Малоун предположи, че животът тук е бил скромен и аскетичен.

— Хубаво местенце си имаш — каза той на Хенрик.

— Тъкмо се възхищавах какво човек е могъл да купи за сто и четирийсет хиляди долара преди дванайсет години.

Касиопея изглеждаше очарована.

— Представете си само как монасите са прибирали оскъдната реколта от педята плодородна земя. Летата тук са били кратки, дните къси. Почти долавям монотонните им песнопения.

— Мястото е доста усамотено — отбеляза Торвалдсен. — Сами са се обрекли на забвение.

— Ларс ти е завещал собствеността — обади се Стефани — поради някаква причина. Тук трябва да има нещо.

— Може би — обади се Касиопея, — но абатът в градчето казал на Марк, че Ларс не е открил нищо. Може да се окаже поредният случай, по който е работел.

— Криптограмата ни доведе дотук — поклати глава Марк. — Може баща ми да не е открил нищо, но е сметнал мястото за достатъчно важно, за да го купи. Следователно сме дошли на точното място.

Малоун седна на камъка и погледна към небето.

— До мръкване ни остават още пет-шест часа. Предлагам да се възползваме от тях. Сигурен съм, че нощем тук става доста студено и якетата няма да ни стоплят.

— В роувъра сложих малко инструменти и екипировка — каза Касиопея. — Предположих, че може да слизаме под земята, и взех лампи, фенерчета и малък генератор.

— Помислила си за всичко — възкликна Малоун.

— Елате — извика Джефри.

Малоун се вгледа навътре в руините. Беше забелязал, че Джефри се отдалечава. Влязоха и го откриха, застанал пред някогашен римски портал. От майсторската му изработка не бе останало почти нищо, освен изтърканото изображение на бикове с човешки глави, крилати лъвове и мотив с палмови листа.

— Църквата е издялана от камък — отбеляза Джефри.

Малоун забеляза, че стените наистина не бяха сътворени от човешки ръце, а бяха част от скалата, която се издигаше над някогашното абатство.

— Фенерчетата ще ни потрябват — обърна се той към Касиопея.

— Едва ли, вътре е светло — каза Джефри.

Малоун тръгна пръв. В сенките жужаха пчели. Прашни снопове светлина се процеждаха през процепи в камъка, направени под различни ъгли, така че да улавят движещото се слънце. Нещо привлече погледа му. Пристъпи към една от каменните стени, вече останала почти без орнаменти, с изключение на една гравюра на около два метра над главата му. Тя представляваше шлем с ивици плат, които се спускаха от двете страни на мъжко лице. Чертите бяха изтрити, носът бе изгубил очертанията си, очите бяха празни и безжизнени. Над него имаше сфинкс, а под него каменен щит с три чука.

— Това е тамплиерски знак — каза Марк. — Виждал съм подобна гравюра в нашето абатство.

— Но защо е тук? — попита Малоун.

— Каталонците, които живеели тук през четиринайсети век, не обичали френския крал. Отношението към тамплиерите по тези земи било добронамерено, дори след чистката. Ето защо избрали това място за убежище.

Масивните стени се издигаха към кръглия таван. От фреските не бе останала нито следа. Водата, процеждаща се през скалите, отдавна бе заличила всичко.

— Прилича на пещера — каза Стефани.

— По-скоро на крепост — отбеляза Касиопея. — Нищо чудно да е било последната защита на абатството.

Малоун си мислеше същото.

— Има обаче един проблем. — И той посочи към мрачните стени. — Няма друг изход.

Нещо привлече вниманието му. Приближи се към една от стените, почти изцяло потънала в сянка, и се взря. Останалите също се приближиха. На два-три метра височина забелязаха очертанията на букви, грубо издялани в сивия камък.

— P, R, N, V, I, R — прочете той.

— Не, има още — каза Касиопея. — Още едно I, може би Е и като че ли още едно R.

Той се напрегна да разчете написаното.

PRIER EN VENIR

Мислите на Малоун запрепускаха. Спомни си думите в средата на надгробната плоча на Мари д’Отпул. REDDIS REGIS CELLIS ARCIS, както и казаното от Кларидън в Авиньон.

Reddis означава да върнеш нещо, да възстановиш нещо, взето преди време. Regis произлиза от rex, което означава крал. Cella ще рече хранилище. Arcis произлиза от arx — твърдина, крепост, цитадела.

По онова време думите му се бяха сторили безсмислени. Вероятно е трябвало да ги подреди другояче.

Хранилище, крепост, възстановявам нещо взето, крал.

С няколко предлога посланието можеше да звучи и така: В едно хранилище в крепостта възстановете нещо, взето от краля.

Ами стрелата, пресичаща надгробната плоча по средата между думите, започвайки в горната част с буквите p-s и завършвайки с præ-cum.

Præ-cum. Латинското за „моли се да дойде“.

Той отново впи поглед в буквите, издялани в скалата.

„Моли се да дойде“ на френски.

Усмихна се и сподели с останалите мислите си.

— Абат Бигу е бил доста хитър, признавам.

— Стрелата върху плочата — каза Марк — също трябва да е от значение. Точно в средата е, върху изпъкналата част.

Всички сетива на Малоун бяха нащрек. Прехвърляше в съзнанието си информацията, когато изведнъж забеляза пода. Повечето плочи бяха изкъртени, малкото останали бяха изпочупени и напукани, но той установи някаква схема. Поредицата от правоъгълници, обрамчени с тънка линия, продължаваше от предната до задната част и от ляво на дясно.

Започна да брои. В един от правоъгълниците имаше седем плочи в едната посока и девет надолу. В другите беше същото.

— Подът е нареден в схемата седем-девет — заяви той.

Марк и Хенрик се приближиха към олтара, броейки плочите.

— От задната врата до олтара също има девет плочи — каза Марк.

— А напречно са седем — каза Стефани, която тъкмо бе открила последния правоъгълник покрай външната стена.

— Добре, изглежда, сме на правилното място — каза Малоун. Отново си представи надгробната плоча. Моли се да дойде. Погледна думите на френски, издълбани в камъка, и после пода. Пчелите продължаваха да жужат край олтара.

— Хайде да вземем фенерчетата и генератора. Трябва да виждаме какво правим.

— Мисля, че трябва да останем за през нощта — добави Касиопея. — Най-близката странноприемница е в Елн, на около петдесет километра. Ще трябва да преспим тук.

— Имаме ли припаси? — попита Малоун.

— Можем да си купим каквото ни трябва — отвърна тя. — Елн е относително голям град. Можем да купим всичко необходимо, без да привличаме внимание. Но не ми се иска да си тръгваме.

Ясно беше, че никой не иска. Бяха обзети от въодушевление. Загадката вече не бе някаква невъзможна за разшифроване абстрактна концепция. Отговорът явно беше някъде тук. И противно на това, което Малоун бе казал на Касиопея вчера, той искаше да го открие.

— Аз ще отида — каза Джефри. — Вие трябва да решите каква ще бъде следващата ви стъпка.

— Оценяваме жеста ти — отвърна Торвалдсен.

Касиопея бръкна в джоба си и извади пачка банкноти.

— Ще ти трябват пари.

Джефри взе парите и се усмихна.

— Направете ми списък, и ще се върна до залез-слънце.

58

Малоун освети с фенерчето каменните стени на църквата, търсейки други следи. Бяха разтоварили екипировката, която Касиопея беше донесла, и я бяха довлекли до абатството. Стефани и Касиопея бяха отвън и се мъчеха да я подредят. Хенрик беше предложил да намери дърва за огън. А Малоун и Марк се бяха върнали в църквата да огледат дали не са пропуснали нещо.

— Църквата отдавна е изоставена — каза Марк. — Поне от триста години според свещеника в градчето.

— Навремето явно е била внушителна.

— Този тип архитектура не е нещо необичайно. В целия район на Лангедок е имало подземни църкви. Във Вал близо до Каркасон се намира една от най-известните. В добро състояние е. Стенописите също. Всички църкви в района са с фрески. Такава е била модата. За съжаление благодарение на революцията твърде малка част от това изкуство се е запазила.

— Животът тук сигурно е бил доста труден.

— Монасите са аскети. Не са имали вестници, радио, телевизия, музика, театър. Само няколко книги и стенописите в църквата, които да ги разсейват.

Малоун продължи да се взира в тъмнината, която го заобикаляше, нарушавана единствено от гаснещата бледа светлина.

— Да приемем, че криптограмата в доклада на маршала е автентична — каза Марк. — Няма причина да смятаме обратното.

— Само дето маршалът е изчезнал малко след като е написал доклада.

— Винаги съм смятал, че този маршал е бил обсебен като Дьо Рокфор. Мисля, че е търсел съкровището. Сигурно е знаел историята за семейната тайна на Дьо Бланшфор. Тази информация, както и фактът, че абат Бигу може да е знаел тайната, е била част от Хрониките ни от векове. Сигурно е предполагал, че Бигу е оставил и двете криптограми и че те ще го отведат до Великата тайна. И тъй като е бил алчен, тръгнал да търси сам.

— Тогава защо е записал криптограмата?

— Какво значение има? Притежавал ключа, даден му от абат Жели. Никой друг няма и най-малка представа какво означава криптограмата. Тогава защо да не си напише доклада и да не покаже на магистъра, че работи по въпроса?

— По тази логика маршалът може да е убил Жели и просто да се е върнал и да е записал какво е станало след това, за да замаскира следите си.

— Напълно е възможно.

Малоун се приближи до буквите PRIER EN VIEN, издълбани в стената.

— Нищо друго не е оцеляло — промърмори той.

— Така е за съжаление. В църквата има доста ниши, в които вероятно е имало статуи. Заедно със стенописите църквата навремето явно е била доста богато украсена.

— А как тогава са оцелели тези три думи?

— Едва се разчитат.

— И добре, че е така — каза той и си помисли, че вероятно Бигу се е погрижил за това.

Отново си представи надгробната плоча на Мари дьо Бланшфор. Двувърхата стрела и думите præ-cum. Моли се да дойде. Той загледа пода и плочите, подредени по схемата седем-девет.

— Някога тук трябва да са били подредени скамейките, нали?

— Сигурно. Дървени. Но отдавна са изчезнали.

— Ако Сониер е научил шифъра на криптограмата от Жели или я е разгадал сам…

— Маршалът пише в доклада си, че Жели не се е доверявал на Сониер.

Малоун поклати глава.

— Възможно е маршалът отново да се опитва да ни подведе. Сониер, изглежда, е разбрал нещо, което маршалът не е знаел. Да предположим, че е открил Великата тайна. От това, което знаем, Сониер многократно се е връщал при нея. В Рен ти ми разказа как двамата с любовницата му напускали града и се връщали с камъни за тайника, който строял. Може да е идвал тук да тегли от частната си банка.

— По времето на Сониер пътуването би било лесно с влак.

— Следователно трябвало е хем да има достъп до скривалището, хем да запази местонахождението му в тайна.

Той отново погледна издяланите букви. PRIER EN VENIR. Моли се да дойде. После коленичи.

— Има логика, но какво виждаш оттам, което аз не виждам оттук? — попита Марк.

Той огледа църквата. Вътре нямаше нищо, освен олтара. Каменната плоча отгоре беше дебела около десетина сантиметра, поддържана от правоъгълна основа от гранитни блокове. Той преброи блоковете в един хоризонтален ред. Девет. След това преброи вертикалните. Седем. Прокара лъча на фенерчето по покритите с мъх камъни. Между блоковете все още си личаха дебели вълнообразни линии хоросан. Проследи няколко от тях с лъча и после го прокара нагоре по долната част на гранитната основа.

И го видя. Сега вече разбра. Усмихна се. Моли се да дойде. Умно.

Дьо Рокфор не слушаше бръщолевенето на ковчежника. Говореше нещо за бюджета на абатството и за надвишени суми. Абатството се финансираше от дарения, възлизащи на милиони евро, които им бяха завещани отдавна и се пазеха фанатично, за да не изпадне орденът във финансови затруднения. Орденът почти изцяло се самоиздържаше. Земите, фермите и пекарната задоволяваха основните му нужди. Винарната и мандрата също. Имаха вода в такова изобилие, че дори я бяха прокарали до долината, бутилираха я и продаваха из цяла Франция. Естествено, много хранителни продукти и материали трябваше да се купуват, но приходите от продажбата на виното и на водата, наред с таксите от посетителите, бяха предостатъчни. Какви бяха тогава тези приказки за надвишени разходи?

— От пари ли имаме нужда? — прекъсна той ковчежника.

— Ни най-малко, магистре.

— Тогава защо ме занимаваш с това?

— Магистърът трябва да е информиран за всички финансови решения.

Този идиот беше прав. Макар че не искаше да го занимават с подобни неща, ковчежникът можеше да му бъде от полза.

— Изучавал ли си финансовата ни история?

Въпросът свари ковчежника неподготвен.

— Разбира се, магистре. Всички ковчежник е длъжен да я познава. В момента обучавам по-нискостоящите от мен.

— Какво е било богатството ни по време на чистката?

— Несметно. Орденът е притежавал над девет хиляди имения, но земята им е невъзможно да бъде оценена.

— А ликвидното ни богатство?

— Отново е трудно да се каже. Имали сме златни динари, византийски монети, златни флорини, драхми, марки, както и кюлчета сребро и злато. През 1306 година Дьо Моле пристигнал във Франция с дванайсет коня, натоварени с кюлчета сребро, чиято стойност никога не е била оценявана. Освен това не броим предметите, които сме пазели на съхранение.

Дьо Рокфор знаеше какво има предвид. Орденът въвел идеята за съхраняване на различни предмети — завещания, ценни документи, бижута и други лични вещи на богати хора. Репутацията му била безупречна и тази услуга процъфтявала из целия християнски свят, естествено, срещу заплащане.

— Предметите, които сме съхранявали — продължи ковчежникът, — били изгубени по време на чистката. Инвентарният списък бил в архива ни, който също бил изгубен. Но със сигурност мога да твърдя, че богатството ни би възлизало на милиарди евро в наши дни.

Беше чувал за отправилите се на юг каруци със слама, придружавани от четирима избрани братя и техния водач Жилбер дьо Бланшфор, който бил инструктиран да не казва на никого за скривалището. Дьо Бланшфор си беше свършил добре работата. Седемстотин години по-късно местонахождението на съкровището все още беше тайна.

Какво толкова ценно бе имало в каруците? Беше разсъждавал върху отговора на този въпрос цели трийсет години. Телефонът в дрехата му завибрира и го стресна. Най-сетне.

— Какво има, магистре? — попита ковчежникът.

— Сега ме остави — нареди Дьо Рокфор.

Мъжът стана, поклони се и излезе. Дьо Рокфор отвори телефона и каза:

— Надявам се да не ми губите времето.

— Нима истината би могла да бъде загуба на време?

Веднага разпозна гласа. Беше Джефри.

— И защо да вярвам на думите ти? — попита той.

— Защото сте мой магистър.

— Ти беше верен на предшественика ми.

— Докато беше жив, да. Но след смъртта му обетът към братството ме задължава да съм верен на този, който носи белите одежди.

— Дори да не харесваш този човек?

— Мисля, че и вие години наред правехте същото.

— И да се опиташ да нараниш магистъра си е част от твоята представа за вярност, така ли? — Още не беше забравил удара по слепоочието с дръжката на пистолета, преди Джефри и Марк Нел да напуснат абатството.

— Тази демонстрация бе необходима заради сенешала.

— Откъде се сдоби с този телефон?

— Предишният магистър ми го даде. Възнамерявахме да го ползваме по време на експедицията ни извън стените на абатството. Реших да го използвам за друго.

— Двамата с магистъра добре сте планирали нещата.

— За него беше важно да успеем. Изпрати дневника на Стефани Нел, за да я въвлече.

— Дневникът е безполезен.

— И аз така разбрах. Научих го едва вчера.

Дьо Рокфор зададе въпроса, който го интересуваше.

— Разшифроваха ли криптограмата? Онази от доклада на маршала?

— Да, разшифроваха я.

— Къде сте, братко?

— Свети Агулус. В разрушеното абатство на север от селото. Не много далеч от вас.

— И Великата тайна е там?

— Всички следи водят натам. В момента се опитват да открият скривалището. Изпратиха ме в Елн за припаси.

Магистърът усети, че започва да вярва на човека от другия край на линията. Но не бе сигурен дали заради отчаянието си или заради правилната си преценка.

— Братко, ако ме лъжеш, ще те убия.

— Не се съмнявам. Убивали сте и преди.

— И кого съм убил? — не се сдържа по-възрастният мъж.

— Със сигурност сте отговорен за смъртта на Ърнст Сковил. А Ларс Нел? Това е по-трудно да се докаже, поне доколкото знам от предишния магистър.

Дьо Рокфор осъзна, че ако прояви интерес, само ще признае вината си и затова каза:

— Ти си голям идеалист, братко.

— Наричали са ме и с по-лоши имена.

— Какви са мотивите ти?

— Искам да бъда рицар. А вие сте този, който взема решенията. Преди няколко дни в църквата, когато арестуваха сенешала, ясно показахте, че това няма да се случи. Тогава реших, че ще поема друг път, който предишният магистър не би одобрил. И го направих. Научих каквото можах и зачаках момента, в който ще мога да ви кажа онова, което желаете. В замяна търся само опрощение.

— Ще го имаш, ако говориш истината.

— След малко се връщам при развалините. Останалите планират да лагеруват там през нощта. Вече сте разбрали, че са доста умни както поотделно, така и заедно. И макар да не бих посмял да налагам преценката си, бих предложил да действате решително.

— Уверявам те, действията ми ще бъдат решителни.

59

Малоун се доближи до олтара. Бе забелязал, че под горната плоча няма хоросан. Вниманието му бе привлечено от подреждането на камъните в схемата седем-девет и когато коленичи, забеляза пролуката. Той се наведе и светна с фенерчето.

— Горната плоча не е свързана с основата.

— Нямало е смисъл — отвърна Марк. — Гравитацията я е държала на място. Погледни само. Дебела е десетина сантиметра и е почти два метра дълга.

— Бигу скрил криптограмата си в колоната на олтара в Рен. Чудех се защо е избрал точно това място. Гениално, не мислиш ли? За да стигне до него, трябва само да повдигне леко горната част, за да я освободи от жлеба, и после да пъхне стъкленицата в процепа. Плъзва горната част обратно, и ето ти идеалното скривалище. Но има още нещо. По този начин Бигу изпраща съобщение. — Той остави фенерчето на пода. — Трябва да повдигнем плочата.

Марк отиде в единия край, а Малоун застана в другия. Хванаха каменната плоча от двете страни и пробваха дали ще се отмести.

Тя леко помръдна.

— Прав си — каза Малоун. — Просто е поставена отгоре. Няма защо да внимаваме толкова. Отмести я.

Двамата разклатиха плочата, така че да я отместят достатъчно, а после гравитацията им помогна и плочата рухна на земята.

Малоун се втренчи в правоъгълния отвор.

— Тук е пълно с камъни — каза Марк.

— Естествено, хайде да ги извадим — усмихна се Малоун.

— Защо?

— Постави се на мястото на Сониер. Ако не искаш някой да намери скривалището ти, би поставил върху него каменна плоча. А камъните са още по-добро решение. Както каза вчера, трябва да мислим като хората преди сто години. Огледай се. Никой не би дошъл да търси съкровище тук. Та това са само руини. И кой би се сетил да разруши олтара? Мястото си стои така от векове. Но в случай че някой го открие, защо да не сложат още една защита?

Правоъгълната основа се намираше на около метър от пода и те бързо извадиха камъните. След десет минути основата беше празна. На дъното й имаше само кал и прах.

Малоун скочи вътре и му се стори, че усеща леки вибрации. Наведе се и опипа с пръсти. Сухата пръст беше като пясък. Марк му светеше с фенерчето, а той започна да изтребва пръстта с шепи. След няколко сантиметра стигна до нещо. Разчисти пръстта с две ръце и видя дъски.

Погледна към Марк и се ухили.

— Колко е хубаво да се окажеш прав.

Дьо Рокфор влетя в стаята и застана пред съвета. След разговора с Джефри незабавно бе свикал офицерите на ордена.

— Великата тайна е намерена — обяви той.

По лицата на всички се изписа удивление.

— Предишният сенешал и приятелите му са открили скривалището. С тях е един от моите шпиони. Той ми докладва за действията им. Време е да си възвърнем наследството.

— Какво предлагате? — попита един от тях.

— Да вземем няколко рицари и да ги хванем.

— Още кръвопролития? — попита капеланът.

— Не и ако операцията е изпипана внимателно.

Това не успокои капелана.

— Предишният сенешал и Джефри, който явно е вашият човек, тъй като нямаме информация друг рицар да работи с тях, вече застреляха двама наши братя. Нищо не подсказва, че няма да застрелят още хора.

Беше чул достатъчно такива приказки.

— Капелане, това не е въпрос на вяра. Съветите ви са излишни.

— Безопасността на членовете на този орден е задължение на всички нас.

— Осмелявате се да твърдите, че не се грижа за сигурността на ордена? — повиши глас той. — Нима се противопоставяте на властта ми? Не одобрявате ли решенията ми? Кажете, капелане, искам да знам.

Дори венецианецът да се чувстваше застрашен, нищо във вида му не го показваше. Той спокойно отвърна:

— Вие сте моят магистър. Дължа ви преданост… независимо от всичко.

Арогантният му тон не се понрави на Дьо Рокфор.

— Но, магистре — продължи капеланът, — не казахте ли самият вие, че всички трябва да участваме в решения от такава важност? — Неколцина от останалите членове на събранието кимнаха. — Не казахте ли на тайното заседание, че ще поемете нов курс?

— Капелане, предстои ни да предприемем най-великата мисия, която този орден е осъществявал от векове наред. Нямам време да споря с вас.

— Мислех, че най-великата ни мисия е да възхваляваме нашия Исус и Бог. Тя е въпрос на вяра и аз имам право да говоря.

Това беше прекалено.

— Свободен сте.

Капеланът не помръдна. Никой не пророни дума.

— Ако не напуснете веднага, ще ви арестувам и ще бъда принуден да ви накажа. — Той замълча за момент. — Което няма да е приятно.

Капеланът се изправи и вирна глава.

— Ще си тръгна. Както заповядахте.

— Ще си поговорим по-късно, бъдете сигурен.

Изчака го да излезе и се обърна към останалите.

— Отдавна търсим Великата тайна. Сега тя е на една ръка разстояние. Принадлежи единствено на нас. Тя е нашето наследство. Трябва да вземем онова, което ни принадлежи. С мен ще дойдат дванайсет рицари. Оставям на вас да ги изберете. Ще ги чакам напълно въоръжени след час в гимнастическия салон.

Малоун извика Стефани и Касиопея и ги помоли да донесат лопатата, която бяха взели от роувъра. Върнаха се заедно с Хенрик и докато влизаха в църквата, Малоун им обясни какво бяха намерили с Марк.

— Доста умно от твоя страна — отбеляза Касиопея.

— И аз имам своите моменти на слава.

— Трябва да извадим останалата пръст — каза Стефани.

— Подай ми лопатата.

Той загреба меката пръст. След няколко минути се показаха три почернели дъски. До половината бяха вързани с метални въжета. Другата част представляваше врата, която се отваряше нагоре.

Той се наведе и леко погали метала.

— Желязото е ръждясало. Пантите за нищо не стават. Стоте години са си казали думата. — Той се изправи и с помощта на лопатата изчопли остатъците от ръждясалите панти.

— Какво искаш да кажеш с това „сто години“? — попита Стефани.

— Сониер е направил тази врата — отвърна Касиопея. — Дървото е в относително добро състояние и определено не е от векове. Изглежда гладко рендосано, което не е било обичайно за средновековните дърводелци. Сониер трябвало да влиза и излиза лесно и затова, когато открил входа, направил нова врата.

— Съгласен съм — каза Малоун. — Това обяснява как се е оправил с тежката каменна плоча. Просто я е отмествал, махал е камъните от вратата, спускал се е долу и на излизане е връщал всичко на мястото му. Явно е бил в добра форма. И е бил дяволски хитър.

Той провря лопата в цепнатината под ръба на вратата и я повдигна. Марк се протегна и я хвана. Малоун хвърли лопатата настрани и двамата освободиха вратата от рамката. Отдолу зейна отвор.

Торвалдсен се загледа в дупката.

— Невероятно. Това може да се окаже истинското място.

Стефани освети с фенерчето отвора. До една от каменните стени беше подпряна стълба.

— Как мислите? Дали ще ни издържи?

— Има само един начин да разберем.

Малоун протегна крак и леко пренесе тежестта си върху едно стъпало. Стълбата беше стабилна и той се надяваше пироните все още да държат. Забеляза няколко ръждясали главички. Натисна по-силно, държейки се за горната част на олтара, в случай че стъпалото поддаде. Оказа се здраво.

— Мисля, че ще ме издържи.

— Аз съм по-лека — каза Касиопея. — С удоволствие ще мина първа.

Той се усмихна.

— Ако нямаш нищо против, нека аз си окажа тази чест.

— Видя ли, че съм права. Наистина го искаш.

Права беше. Онова, което се намираше долу, го привличаше като търсенето на редки книги из прашни рафтове. Човек никога не знае какво може да открие.

Държейки се за олтара, той се спусна до второто стъпало. Бяха на около половин метър разстояние едно от друго.

— Изглежда здрава — каза той.

Продължи да слиза, опипвайки внимателно всяко стъпало. Над него Стефани и Касиопея осветяваха с фенерчетата си. На светлината видя, че е стигнал до края на стълбата. Под него всичко беше покрито със ситен чакъл и камъни.

— Хвърлете ми фенерче — извика той.

Торвалдсен му пусна едно. Той го хвана и зашари наоколо с лъча. От пода до тавана имаше около пет метра. Малоун забеляза, че изходът се намира в средата на естествен коридор, издълбан във варовика от дъжда и топящия се сняг в продължение на милиони години. Беше чувал, че Пиренеите са изпъстрени с пещери и тунели.

— Защо просто не скочиш? — попита Касиопея.

— Изглежда много лесно. — Усети някакъв хлад в тила си, който не беше само от студения въздух. — Ще мина зад стълбата. Хвърлете един камък право надолу.

Той се отмести от пътя на камъка.

— Пазиш ли се? — извика Стефани.

— Давай.

Камъкът излетя през отвора. Той го проследи с поглед. Камъкът достигна чакъла и продължи да пада. Останалите засвяткаха с фенерчетата около мястото.

— Прав си — каза Касиопея. — Точно под повърхността има дупка, която само чака някой да скочи от стълбата.

— Хвърлете още камъни около нея, все някъде трябва да има твърда земя.

Четири камъка заваляха надолу и се удариха с тътен в земята. Той разбра къде да скочи и се пусна от стълбата. Освети капана с фенерчето си. Дупката беше около метър широка и поне метър дълбока. Той протегна ръце и докосна наредените отгоре дъски. Те бяха достатъчно тънки, за да се разлетят на трески от тежестта на човек, но и достатъчно плътни, за да издържат слоя чакъл и прах. На дъното на дупката имаше метални пирамиди с остри върхове и широка основа, готови да разкъсат неканени гости. Бяха помътнели от времето, но върховете им не бяха притъпени.

— Сониер е взел всичко на сериозно — каза той.

— Може да са капани на тамплиери — отбеляза Марк. — От месинг ли са?

— Бронз.

— Орденът е имал отлични познания по металургия. Месинг, бронз, мед — използвали са всичко. Църквата забранявала научните изследвания и те заимствали всичко от арабите.

— Дъските не може да са на седемстотин години — отбеляза Касиопея. — Сониер сигурно е подновил защитата на тамплиерите.

Това не му се понрави.

— Което означава, че е едва първият капан.

60

Малоун гледаше как Стефани, Касиопея и Марк слизат по стълбата. Торвалдсен остана горе, за да чака Джефри да им подава инструменти.

— Говоря сериозно — каза Марк. — Тамплиерите са били любители на капаните. Чел съм в Хрониките за техниките, които са разработили.

— Дръжте очите си отворени на четири — каза Малоун. — Ако искаме да намерим нещо, трябва да бъдем много внимателни.

— Минава три часът — каза Касиопея. — Слънцето ще се скрие след още два. Тук е студено още сега.

Малоун с удоволствие би си сложил ръкавици и топли чорапи, каквито Джефри бе отишъл да купи. Проходът, който се простираше и в двете посоки, се осветяваше само от процеждащата се от тавана светлина. Малоун се съмняваше, че без фенерчетата ще виждат по-далеч от носа си.

— Слънчевата светлина не ни върши никаква работа. Долу ще ни трябва изкуствена. Трябва само Джефри да се върне с храната и топли дрехи. Хенрик — провикна се той, — кажи ни, когато добрият брат се върне.

— Приятно търсене, Котън.

— Какво мислите за това място? — попита той останалите.

— Може да е част от хореум — отвърна Касиопея. — Когато римляните управлявали тези земи, създали подземни складове за съхранение на малотрайни стоки. Служели им като съвременните хладилни камери. Няколко са оцелели. Това може да е една от тях.

— И тамплиерите са разбрали за нея? — попита Стефани.

— Те също са ползвали подобни — каза Марк. — Учили са се от римляните. Касиопея може да се окаже права. Когато Дьо Моле наредил на Жилбер дьо Бланшфор да скрие богатството от храма, може да е избрал точно такова място. Под невзрачна църква в малко абатство без никаква връзка с ордена.

Малоун насочи лъча на фенера напред, обърна се и погледна в другата посока.

— Накъде?

— Добър въпрос — отвърна Стефани.

— Вие с Марк тръгнете натам — каза той. — Ние с Касиопея ще тръгнем в другата посока.

Долови, че нито Марк, нито Стефани харесаха тази идея, и каза:

— Няма време за спорове. Забравете ги. Просто си вършете работата. Ти би казала точно така, Стефани.

— Прав е. Да тръгваме — обърна тя към Марк.

Малоун ги проследи с поглед, докато не се изгубиха в тъмнината.

— Браво, Малоун — прошепна Касиопея. — Но смяташ ли, че е разумно да ги изпращаш заедно? Имат толкова много неща за изясняване.

— Няма нищо по-добро от малко напрежение, за да се оценят един друг.

— Това и за нас двамата ли се отнася? — попита тя.

— Тръгвай и ще видим — освети лицето й той.

Дьо Рокфор и още дванайсет братя приближиха от юг полуразрушеното абатство. Умишлено избягнаха селцето и паркираха на около километър от него в гъстата гора. Тръгнаха пеш през шубрака и червените скали. Беше чувал, че районът привлича туристите като магнит. Над тях се надвесваха зелени склонове и лилави зъбери, но пътеката бе добре отъпкана, вероятно от местните овчари, и стигаше на около километър от разрушените стени и купчини отломки, представлявали навремето храм на човешката набожност.

Той спря и погледна часовника си. Наближаваше четири часът. Брат Джефри бе казал, че ще се върне при развалините в четири. Огледа се. Руините се издигаха върху издадена скала на около стотина метра нагоре. Колата на Малоун беше паркирана отдолу.

— Скрийте се сред дърветата — заповяда той. — Не се показвайте.

След няколко минути един ландроувър се спусна по стръмния път и спря до колата на Малоун. Той видя Джефри да слиза и да се оглежда, но не издаде присъствието си. Все още не беше сигурен дали това не е капан.

Джефри се поколеба, после отвори багажника и извади два кашона. Взе ги и тръгна по пътеката към абатството. Дьо Рокфор го изчака да мине и изскочи на пътя.

— Чаках те, братко.

Джефри спря и се обърна. Лицето му беше пребледняло. Той не каза нищо, остави кашоните на земята, бръкна под якето си и извади деветмилиметров автоматичен пистолет. Дьо Рокфор позна пистолета. Австрийското оръжие бе от арсенала на абатството.

Джефри провери пълнителя.

— Тогава доведете хората си и да приключваме.

Непоносимото напрежение прогони всички мисли от главата на Малоун. Вървеше след Касиопея, докато си проправяха път през подземния проход. Той беше около метър широк и два метра висок, със сухи грапави стени.

От повърхността ги деляха четири-пет метра спечена пръст. Тесните пространства не бяха най-любимите му места. Касиопея обаче запазваше хладнокръвие. Беше виждал подобна смелост у агенти, които работеха най-добре под крайно напрежение. Оглеждаше внимателно чакъла пред тях за следи от други капани. Винаги му се бе струвало смешно, когато в приключенските филми подвижните платформи от камък и метал, които би трябвало да са на хиляди години, все още действаха, сякаш са били смазани вчера. Желязото и камъкът бяха чувствителни към въздуха и водата. Бронзът обаче беше издръжлив. Нови островърхи копия на дъното на някой дълбок трап щяха да се окажат доста неприятни.

Касиопея спря, насочила светлината на фенера си на около три метра напред.

— Какво има? — попита той.

— Виж.

Той насочи фенера си към мястото и го видя.

Стефани мразеше затворени пространства, но нямаше намерение да го казва на глас, особено пред сина си, който и без това нямаше особено високо мнение за нея. За да разсее напрежението, което изпитваше, тя попита:

— Как ли рицарите са донесли съкровището си тук?

— Вкарвали са предметите един по един. Нищо не е можело да ги спре, освен залавянето и смъртта.

— Сигурно им е било доста трудно.

— Имали са предостатъчно време.

И двамата внимателно оглеждаха земята пред краката си. Марк опипваше повърхността пред всяка стъпка.

— Предпазните им мерки надали са били прекалено изтънчени — каза Марк, — но са били ефикасни. Орденът е притежавал подземни трезори из цяла Европа. Повечето са били охранявани и чрез всевъзможни капани. Тук няма нужда от пазачи заради отдалечеността на мястото и поставените капани. А и не биха искали да привличат внимание с присъствието на рицари.

— На баща ти щеше да му хареса тук — не можа да се стърпи тя.

— Да, знам.

Светлината на фенерчето й попадна на нещо върху стената. Тя сграбчи рамото на Марк.

— Виж.

В скалата бяха издълбани букви.

NON NOBIS DOMINE

NON NOBIS SED NOMINE TUO DA GLORIUM

PAUPERS COMMILITONES CHRISTI TEMPLIQUE SALAMONIS

— Какво пише? — попита тя.

— „Не нам, Господи, не нам, а на своето име дай слава. Бедните рицари на Христа и на храма на Соломон.“ Това е мотото на тамплиерите.

— Значи е истина. Това е мястото.

Марк не отговори.

— Прости ми, Господи — прошепна тя.

— Господ няма нищо общо с това. Човекът е сътворил тази бъркотия и само той може да я оправи. — Марк посочи с фенерчето надолу. — Погледни.

Тя се вгледа в осветения кръг и видя метална решетка — врата, която водеше към друг проход.

— Тук ли са складирали всичко? — попита тя и без да чака отговор, избърза покрай него. Едва направила няколко стъпки, чу как Марк изкрещя:

— Не!

Земята се разтвори под краката й.

Фенерчетата им осветиха скелет, проснат върху пода на прохода, с череп, опрян в стената.

— Да се приближим — каза Малоун.

Тръгнаха предпазливо напред, но той забеляза, че подът леко хлътва. Сграбчи Касиопея за рамото.

— Виждам го — каза тя и спря. — Тази е дълга. Няколко метра.

— Проклетите ями са били незабележими по тяхно време, но дървото отдолу вече е изгнило. — Те заобиколиха хлътналата част, стъпвайки по твърдия под, и се приближиха до скелета.

— Само кости — каза тя.

— Погледни гърдите. Ребрата и лицето. На места са счупени. Явно е паднал в ямата. Тези дупки са от копията.

— Кой ли е бил?

Нещо привлече погледа му. Приклекна и бръкна между костите, откъдето извади почерняла сребърна верижка, на която висеше медальон.

— Печатът на тамплиерите. Двама мъже на един кон. Олицетворявал бедността на отделния рицар. Преди няколко дни видях подобна рисунка в една книга. Обзалагам се, че това е маршалът, написал доклада, който в момента използваме. Изчезнал от абатството, когато узнал решението на криптограмата от абат Жели. Дошъл, намерил отговора, но не бил достатъчно предпазлив. Сониер вероятно е открил тялото му и просто го е оставил тук.

— Но как би могъл Сониер да знае? Как е разшифровал криптограмата? Марк ми позволи да прочета доклада. Според Жели Сониер не бил разгадал криптограмата, която намерил в църквата, и тъй като го подозирал, не му казал нищо.

— Да, ако предположим, че написаното от маршала е истина. Сониер или маршалът са убили Жели, за да не разкаже какво е открил. Ако убиецът е бил маршалът, което е доста вероятно, то тогава той е написал доклада, за да прикрие следите си. Така никой не би се досетил, че е напуснал абатството, за да дойде тук и да открие сам Великата тайна на ордена. Тогава какво значение би имало, че е записал криптограмата?

Той извърна глава от скелета и насочи фенера си към прохода.

— Погледни тук.

Касиопея се изправи и видя издълбан в скалата кръст с четири равни рамена, които се разширяваха в края.

— Изображението с кръста — каза тя. — Само тамплиерите са можели да го носят благодарение на един папски декрет.

Той си спомни прочетеното в книгата за тамплиерите.

— Кръстовете били червени върху бял фон и символизирали желанието за саможертва в битката срещу неверниците. — Той проследи надписа над кръста с лъча на фенера.

PAR CE SIGNE TU LE VAINCRAS

— С този символ ще го победиш — преведе той. — Същият надпис стои в църквата в Рен над съда със светена вода до вратата. Сониер го е поставил там.

— Изявлението на Константин при първата му битка с Максентий. Точно преди битката Константин видял в небето бляскав кръст и тези думи под него.

— Има малка разлика обаче. Марк каза, че в оригиналната фраза няма думата „го“. Само „С този символ ще победиш“.

— Прав е.

— Сониер е вмъкнал това „го“ между тринайсетата и четиринайсетата буква във фразата — 1314.

— Годината, в която Жак дьо Моле бил екзекутиран.

— Сониер е решил да прибави и малко ирония в символизма си и наистина е успял.

Той зашари с фенерчето в тъмнината и забеляза, че проходът свършва след двайсетина метра. В края му имаше метална решетка, заключена с верига и резе, препречваща коридор, който водеше в друга посока.

Касиопея също го забеляза.

— Май пристигнахме.

Зад тях се чу тропот и някой извика:

— Не!

И двамата се обърнаха.

61

Дьо Рокфор спря на входа към руините и направи жест на хората си да се пръснат в двете посоки. Наоколо цареше неестествена тишина. Не се забелязваше движение. Не се чуваха гласове. Брат Джефри стоеше до него. Дьо Рокфор продължаваше да се притеснява дали това не е капан. Ето защо бе дошъл въоръжен. Беше доволен от избраните от съвета рицари. Братята бяха едни от най-добрите в ордена, опитни бойци с непоклатима смелост.

Той надникна над купчина обрасли с мъх натрошени камъни, навътре към разрушената постройка, зад избуялата трева. Светлото небе над главите им притъмняваше. Слънцето се спускаше зад планината. Притесняваше се за времето. Внезапните бури и дъждове бяха обичайни за летните месеци в Пиренеите.

Той направи жест на хората си да се приближат. Забеляза, че някой беше приготвил дърва за палене на огън покрай три срутени стени.

— Ще вляза — прошепна Джефри. — Очакват ме.

Ходът му се стори подходящ и Дьо Рокфор кимна.

Джефри спокойно излезе на открито и се приближи към мястото за огъня. Там нямаше никой. Тогава мъжът изчезна сред развалините. След малко отново се появи и им направи знак да се приближат. Дьо Рокфор нареди на хората си да изчакат и се показа на открито сам. Вече беше инструктирал помощника си при нужда да напада.

— Само Торвалдсен е в църквата — каза Джефри.

— Каква църква?

— Монасите са издълбали църква в скалите. Малоун и другите откриха под олтара вход до няколко пещери. Сега ги изследват. Казах на Торвалдсен, че ще отида за покупки.

Тази новина се понрави на магистъра.

— Бих искал да се срещна с Торвалдсен.

С пистолет в ръка той последва Джефри в подобната на тъмница кухина, издълбана в скалите. Торвалдсен стоеше с гръб към тях, загледан в съоръжението, което някога бе поддържало олтара. При влизането им възрастният мъж се обърна. Дьо Рокфор вдигна пистолета си.

— Нито дума. Или ще бъде последната, която ще изречеш.

Земята под Стефани бе поддала и краката й попаднаха в един от капаните, които толкова се стараеха да избягнат. Какво си мислеше? Когато видя издълбаните в скалата думи и металната решетка, която чакаше да бъде отворена, тя осъзна, че съпругът й е бил прав. Забрави предпазливостта и се втурна напред. Марк се опита да я спре. Чу вика му, но беше прекалено късно. Вече летеше надолу. Тя вдигна ръце в опит да запази равновесие и се подготви за бронзовите копия. Внезапно усети как една ръка я хваща здраво през гърдите. Политна назад, но някакво тяло смекчи удара й в земята. Секунда по-късно всичко беше тихо. Марк лежеше под нея.

— Добре ли си? — попита тя, като се претърколи.

Синът й се изправи.

— Камъните под гърба ми са доста приятни.

В тъмнината зад тях чуха стъпки, придружени от два подскачащи светли кръга. Малоун и Касиопея дотичаха.

— Какво стана? — попита Малоун.

— Не внимавах — каза тя, докато се изправяше и изтупваше прахта от дрехите си.

Малоун насочи светлината към правоъгълната дупка.

— Падането ти щеше да е гадно. Долу е пълно с копия, всичките добре заострени.

Тя се приближи и погледна в отвора, после се обърна и каза на Марк:

— Благодаря ти, сине.

Марк разтриваше врата си, за да облекчи болката в мускулите.

— Малоун — каза Касиопея, — погледни.

Двамата разгледаха мотото на тамплиерите, което Стефани и Марк бяха открили.

— Бях тръгнала към тази решетка, когато земята под мен поддаде.

— Решетките са две — промърмори Малоун. — В двата края на този коридор.

— Има още една решетка ли? — попита Марк.

— С друг надпис.

Малоун им разказа какво бяха открили.

— Съгласен съм с теб — каза Марк. — Този скелет сигурно е на отдавна изгубения маршал. — Той извади изпод ризата си една верижка. — Всички носим подобни медальони. Дават ни ги при посвещаването.

— Очевидно — каза Малоун — тамплиерите са се подсигурили и са разделили скривалището. — Той посочи капана. — И са превърнали откриването му в истинско предизвикателство. Маршалът е трябвало да бъде по-внимателен.

Малоун погледна Стефани.

— Както и всички ние.

— Разбирам — отвърна тя, — но както ти често ми напомняш, аз не съм действащ агент.

Той се усмихна на сарказма й.

— Тогава да видим какво има зад решетката.

Дьо Рокфор се прицели право в сбърченото чело на Хенрик Торвалдсен.

— Чувам, че си един от най-богатите мъже в Европа.

— Аз пък чувам, че си един от най-амбициозните прелати в съвременната история.

— Не би трябвало да слушаш Марк Нел.

— Не слушам него. Баща му ми каза.

— Баща му не ме познаваше.

— Не бих казал. Следил си го достатъчно дълго.

— Което се оказа пълна загуба на време.

— Затова ти беше по-лесно да го убиеш, нали?

— Така ли мислиш? Че съм убил Ларс Нел?

— Както и Ърнст Сковил.

— Не знаеш нищо, старче.

— Знам само, че си ми проблем. — Торвалдсен посочи Джефри. — Знам също, че той предаде приятеля си. Както и ордена си.

Дьо Рокфор видя как Джефри понесе обидата. В бледосивите му очи блесна презрение, после бързо изчезна.

— Аз съм верен на магистъра. Положил съм клетва.

— Значи ни предаде заради обета си?

— Не очаквам да ме разберете.

— Никога няма да те разбера.

Дьо Рокфор свали пистолета и направи знак на хората си. Те влязоха в църквата. Той им даде знак да мълчат и с жест им нареди да се разделят на две. Шестима трябваше да излязат вън, а другите да останат вътре.

Малоун заобиколи капана, в който Стефани за малко не попадна, и се приближи до решетката. Останалите го последваха. На веригата висеше катинар във формата на сърце.

— Месинг. — Той прокара ръка по решетката. — Но вратата е от бронз.

— Веригата и катинарът сигурно са от времето на Сониер — каза Марк. — Месингът е бил рядкост през средновековието. За производството му е нужен цинк, а той се намирал трудно.

— Този вид катинари — каза Касиопея — навремето са били широко разпространени по тези места. С тях са затягали веригите на робите.

Никой не понечи да отвори вратата и Малоун знаеше причината. Вътре можеше да ги очаква друг капан.

Той внимателно разрови пръстта и чакъла с крак и опипа пода. Беше твърдо. Освети външната част на решетката с фенера си. Десният й край се държеше на две бронзови панти. Той насочи лъча през нея. Коридорът рязко завиваше вдясно. Не се виждаше нищо. Страхотно. Провери веригата и катинара.

— Бронзът е все още здрав. Няма да можем да разбием катинара.

— Ами ако го отрежем? — попита Касиопея.

— Става, но с какво?

— С клещите, които донесох. Те са най-отгоре в чантата с инструментите, до генератора.

— Отивам да ги взема — каза Марк.

— Има ли някой горе?

Думите проехтяха от кухината под олтара и стреснаха Дьо Рокфор. Той веднага позна гласа на Марк Нел. Торвалдсен понечи да отговори, но Дьо Рокфор сграбчи стареца и запуши с ръка устата му, преди да успее да каже и дума. След това извика двама от братята, които хванаха ритащия датчанин и отново запушиха устата му. Дьо Рокфор им показа да го отведат в ъгъла на църквата.

— Отговори му — прошепна той на Джефри.

Новооткритият му съюзник можеше да докаже верността си. Джефри втъкна пистолета в колана си.

— Тук съм — пристъпи към олтара той.

— О, ти си се върнал. Браво. Някакви проблеми?

— Не. Купих всичко от списъка. Какво става долу?

— Открихме нещо, но ни трябват клещи. В чантата с инструменти са, до генератора.

Дьо Рокфор видя как Джефри отиде до генератора и взе чифт големи клещи. Какво ли бяха открили? Младият брат хвърли инструмента надолу.

— Благодаря — каза Марк Нел. — Ще дойдеш ли?

— Ще остана тук с Торвалдсен, за да наглеждаме. Не ни трябват неканени гости.

— Добра идея. Къде е Хенрик?

— Разопакова покупките и приготвя огъня за през нощта. Слънцето вече залезе. Ще отида да му помогна.

— Ако искате, пригответе генератора и размотайте кабелите за лампите. Може да ни потрябват след малко.

— Ще се погрижа. — Джефри се отдръпна от олтара и прошепна: — Тръгна.

Дьо Рокфор знаеше какво трябва да направи.

— Време е да поемем командването на тази експедиция.

Малоун взе клещите и хвана с тях месинговата верига. Стисна дръжките и приложи всичката си сила върху метала. Чу се изщракване и веригата заедно с катинара се плъзна на земята.

Касиопея се наведе и ги вдигна.

— Сещам се за няколко музея, които с удоволствие ще ги вземат. Сигурна съм, че съществуват малко експонати в такова добро състояние.

— А ние просто ги срязахме — каза Стефани.

— Нямахме особено голям избор — отвърна Малоун. — Нали бързаме? — Той насочи светлината на фенерчето през решетката. — Застанете до стената. Ще отворя вратата внимателно. Изглежда безопасно, но човек никога не знае.

Той провря клещите през решетката и отстъпи встрани, опирайки се на каменната стена. Пантите бяха здрави и той разклати решетката напред-назад. Накрая вратата се отвори.

Канеше се да влезе, когато отгоре долетя глас:

— Мистър Малоун, държа Хенрик Торвалдсен. Искам вие и придружителите ви да излезете. Веднага. Давам ви една минута, след което ще застрелям стареца.

62

Малоун се изкачи последен. Когато слезе от стълбата, видя шест въоръжени мъже и Дьо Рокфор. Слънцето бе залязло. Вътрешността на църквата беше осветена от пламъците на два малки огъня, а димът им се стрелкаше в нощта през отворите.

— Мистър Малоун, най-накрая да се срещнем — каза Раймон дьо Рокфор. — Добре се справихте в катедралата в Роскилде.

— Радвам се, че сте ми почитател.

— Как ни открихте? — попита Марк.

— Определено не чрез фалшивия дневник на баща ти, въпреки че беше хитър ход. Пише за очевидни неща и е променил незначително подробностите, за да ни заблуди. Когато мосю Кларидън разшифрова криптограмата в дневника, се оказа, че тя също е безполезна. Ларс ни каза, че крие божиите тайни. Наистина ли ги е скрил долу?

— Така и не успяхме да разберем — отвърна Малоун.

— Ще поправим това. Но в отговор на въпроса ти…

— Джефри ни предаде — прекъсна го Торвалдсен.

Лицето на Марк помръкна.

— Какво?

Малоун беше забелязал пистолета в ръката на Джефри.

— Истина ли е?

— Аз съм брат от храма, верен на магистъра си. Последвах дълга си.

— Дълга си? — изкрещя Марк. — Ах ти, лъжливо копеле.

Той се хвърли към Джефри, но двама от братята препречиха пътя му. Джефри не помръдна.

— Въвлече ме в цялата тази работа, за да може Дьо Рокфор да спечели, така ли? Това ли означаваше нашият магистър за теб? Той ти вярваше. Аз ти вярвах.

— Бях сигурна, че нещо не е наред — заяви Касиопея. — Всичко в теб сочеше, че ще ни донесеш неприятности.

— Би трябвало да знаете — обади се Дьо Рокфор, — тъй като вие бяхте точно това за мен. Оставихте ме да намеря дневника на Ларс Нел в Авиньон. Мислехте, че известно време ще се занимавам с него. Но, както виждате, верността към братството ни е на първо място. Така че усилията ви са били напразни. — Дьо Рокфор се обърна към Малоун. — Тук имам шестима мъже, а отвън чакат още шест и всички са добре обучени. Вие нямате оръжие или поне така ме информира брат Джефри. Но нека се уверим. — Той направи жест с ръка и един от братята обискира Малоун, а после останалите.

— Обади се в абатството, когато отиде за провизиите, нали? — обърна се Марк към Джефри. — Чудех се защо предложи да идеш. Не си ме изпускал от поглед последните два дни.

Джефри продължи да стои неподвижно, с безизразно лице.

— Ти си отвратително същество — изсъска Марк.

— Съгласен съм — каза Дьо Рокфор и Малоун видя как се прицелва и изстрелва три куршума в гърдите на Джефри. Младият мъж се олюля и Дьо Рокфор го довърши с последен куршум в главата.

Тялото на Джефри рухна на земята. От раните му рукна кръв. Малоун прехапа устна. Не можеше да направи нищо. Марк скочи към Дьо Рокфор, но той светкавично насочи пистолета към гърдите му. Марк се спря.

— Той ме удари в абатството — заяви Дьо Рокфор. — Нападението над магистъра се наказва със смърт.

— Не и през последните петстотин години — изкрещя Марк.

— Той беше предател. Предаде и теб, и мен. Безполезен е и за двама ни. Това е професионалният риск на шпионина. Със сигурност е знаел какъв риск поема.

— А ти наясно ли си какви рискове поемаш?

— Доста странен въпрос от човек, убил свой брат от ордена. Това също се наказва със смърт.

Малоун внезапно осъзна, че цялото представление е предназначено за присъстващите. Дьо Рокфор имаше нужда от враг, поне за момента.

— Направих каквото трябваше — изсъска Марк.

— Така ще направя и аз — отпусна спусъка Дьо Рокфор.

Стефани пристъпи напред и застана между двамата, закривайки Марк с тялото си.

— И мен ли ще убиеш?

— Ако се наложи.

— Но аз съм християнка и не съм навредила на никого от братята.

— Думи, мила госпожо, само думи.

Тя измъкна синджирче с медальон изпод дрехата си.

— Девата. Винаги е с мен.

Малоун знаеше, че Дьо Рокфор не би могъл да я застреля. Тя също. И затова разиграва този театър. Но за разлика от нея Дьо Рокфор не можеше да си позволи да се държи лицемерно. Беше впечатлен. Все пак нужна бе голяма смелост да се изправиш пред зареден пистолет. Той свали пистолета. Малоун се хвърли към кървящото тяло на Джефри. Един от мъжете вдигна ръка да го спре.

— На ваше място бих хвърлил оръжието — каза мъжът.

— Остави го — намеси се Дьо Рокфор.

Малоун се приближи към тялото. Хенрик се взираше в трупа. Лицето на датчанина бе изкривено от болка и Малоун зърна нещо, което не бе виждал никога през годината от познанството им. Сълзи.

— Двамата с теб слизаме долу — заяви Дьо Рокфор на Марк. — Ще ми покажеш какво сте открили. Останалите ще чакат тук.

— Майната ти.

Дьо Рокфор сви рамене и насочи пистолета си към Торвалдсен.

— Той е евреин. Правилата са други.

— Не го предизвиквай — обърна се Малоун към Марк. — Направи каквото ти казва. — Надяваше се Марк да разбере, че сега не е моментът да действат.

— Добре. Слизаме — отстъпи Марк.

— И аз бих искал да дойда — каза Малоун.

— Не — нареди Дьо Рокфор. — Това засяга единствено братството. Макар никога да не съм смятал Нел за един от нас, той все пак положи клетвата и това има значение. Опитът му може да послужи. А ти, от друга страна, може да ми създадеш проблеми.

— Откъде си толкова сигурен, че Марк ще се държи прилично?

— Сигурен съм, защото иначе всички ще умрете, преди да успее да излезе от дупката.

Марк се спусна по стълбата, следван от Дьо Рокфор. Посочи наляво и му каза какво бяха открили. Дьо Рокфор пъхна пистолета в преметнатия през рамото му кобур и насочи фенера напред.

— Ти ще водиш. И нали знаеш какво ще се случи, ако има проблеми.

Марк тръгна напред, а светлината от фенера му се сля с лъча на Дьо Рокфор. Промъкнаха се покрай ямата, в която за малко не загина Стефани.

— Гениално — отбеляза Дьо Рокфор, като я видя.

Стигнаха до отворената решетка. Марк си припомни предупреждението на Малоун, че вероятно има и други капани. Коридорът зад решетката се стесни до по-малко от метър, после рязко зави надясно. Само след няколко метра нов остър завой ги изведе наляво. Марк напредваше стъпка по стъпка. Сви зад последния завой и спря.

Насочи лъча на фенерчето си и видя пред себе си помещение, голямо около десет квадратни метра, с висок сводест таван. Мнението на Касиопея, че подземията вероятно имат римски произход, изглеждаше доста разумно. Бяха попаднали на истинска съкровищница и когато светлината от фенерчето му разсея тъмнината, пред очите им се разкриха невероятни чудеса.

Първо забеляза статуетките. Малки пъстри фигурки. Няколко варианта на Девата върху трон, прегърнала младенеца. Позлатени изображения на майчината скръб над тялото Христово. Ангели. Бюстове. Всички бяха наредени в прави редици като войници покрай задната стена. След това забеляза проблясъка на златото от правоъгълните ковчежета. Някои бяха покрити с плочки от слонова кост, други — с мозайки от оникс и позлата, а няколко — с мед и украсени с гербове и религиозни сцени. Всички бяха твърде ценни, за да се използват само за съхранение на ценности. Бяха реликвариуми, в които се пазеха останките на светии, и вероятно бяха грабнати в бързината, за да послужат за пренасянето на съкровищата.

Марк чу, че Дьо Рокфор смъква раницата от гърба си, и внезапно помещението потъна в ярката оранжева светлина на захранвана с батерия лампа. Дьо Рокфор подаде и на него една.

— Тези ще свършат по-добра работа.

Макар да презираше това чудовище, Марк осъзнаваше, че е прав. Взе лампата и се разделиха, за да видят какво още имаше вътре.

— Покрийте го — обърна се Малоун към един от братята и посочи Джефри.

— С какво? — последва въпрос.

— Жиците за лампите са увити в одеяло. Мога да използвам него. — Той посочи към отсрещната страна на църквата, зад един от запалените огньове.

Мъжът се замисли за миг, после каза:

— Добре. Вземи го.

Малоун прекоси неравния под и намери одеялото, като трескаво обмисляше ситуацията. Върна се при тялото и го покри. Трима от пазачите се бяха оттеглили при другия огън. Останалите трима бяха до изхода.

— Не е бил предател — прошепна Хенрик.

Всички го зяпнаха.

— Влезе сам и ме предупреди, че Дьо Рокфор е пристигнал. Сам го повикал. Но бил длъжен. Предишният магистър го накарал да се закълне, че щом открием Великата тайна, ще информира Дьо Рокфор. Не е имал избор. Не искал да го направи, но се доверил на стареца. Поиска да му съдействам, помоли ме за прошка и каза, че ще се погрижи за мен. За съжаление не успях да му върна услугата.

— Глупаво е било от негова страна — отбеляза Касиопея.

— Може би — каза Торвалдсен. — Но положената клетва е била важна за него.

— А обясни ли ти защо е трябвало да информира Дьо Рокфор? — промърмори Стефани.

— Спомена само, че магистърът предвиждал някаква конфронтация между Марк и Дьо Рокфор. А задачата на Джефри била да гарантира, че ще се стигне до нея.

— Марк няма да се справи — обади се Малоун. — Ще му трябва помощ.

— Съгласна съм — добави Касиопея през зъби, без да мърда устни.

— Шансовете ни не са особено добри. Срещу нас са дванайсет въоръжени мъже, а ние не разполагаме с нищо.

— Не бих казала — прошепна Касиопея.

Хареса му палавият блясък в очите й.

Марк заразглежда съкровищата. Никога не бе виждал такова богатства. Реликвариумите бяха пълни със злато и сребро на монети и кюлчета. Имаше златни динари, сребърни драхми и византийски монети, всички подредени в спретнати купчинки. И скъпоценни камъни. Три ковчежета с необработени камъни. Бяха невероятно много. Погледът му бе привлечен от чаши за причастие и съдове за реликви, повечето от слонова кост, стъкло, сребро и злато. Някои бяха покрити с релефни изображения и инкрустирани със скъпоценни камъни. Питаше се чии ли останки са съдържали. За един поне бе сигурен. Прочете надписа и прошепна „Дьо Моле“.

Дьо Рокфор се приближи.

В реликвариума имаше късчета почерняла кост. Марк бе запознат с историята. Жак дьо Моле бил изгорен жив на един остров в Сена, в сянката на Нотр Дам, крещейки, че е невинен и проклинайки Филип IV, който безстрастно наблюдавал екзекуцията. През нощта неколцина братя преплували реката и разровили горещата пепел. Преминали обратно с парещите кости на Дьо Моле в уста. А сега се взираше в една от тях. Дьо Рокфор се прекръсти и промърмори някаква молитва.

— Виж само какво са направили.

Но Марк осъзна нещо друго, много по-съществено.

— Това означава, че някой е идвал тук и след март 1314 година. Явно са се връщали, докато накрая измрели всички. Петима със сигурност знаели за мястото. Черната смърт ги погубила в средата на четиринайсети век. Но не казали на никого и съкровището било изгубено завинаги.

Тази мисъл го изпълни с тъга. Обърна се и на светлината от лампата зърна разпятия и статуи от почерняло дърво край стените, образци на римски, германски, византийски и късен готически стил. Изящно издълбаните извивки бяха така съвършени, че изображенията изглеждаха като живи.

— Невероятно — промълви Дьо Рокфор.

Богатството бе несметно, каменните ниши по дължината на две от стените бяха пълни догоре. Марк бе изучавал най-подробно историята и предназначението на средновековното резбарство въз основа на оцелелите находки, но сега пред него бе изложена огромна, поразителна колекция.

Вдясно от себе си, върху един каменен пиедестал, забеляза голяма книга. Корицата все още проблясваше — златно фолио, предположи той — и бе осеяна с перли. Явно някой я бе отварял и преди, тъй като под нея бяха разпилени парчета пергамент. Наведе се, приближи лампата и различи латински букви. Успя да разчете част от текста и бързо определи, че става въпрос за инвентарен опис.

Дьо Рокфор забеляза интереса му.

— Какво е това?

— Счетоводна книга. Сониер вероятно се е опитал да я разгледа, когато е открил подземието. Но е трябвало да внимава с пергамента.

— Крадец. Ето какъв е бил. Най-обикновен крадец. Нямал е никакво право да взема нищо.

— А нима ние имаме?

— Та то е наше. Оставено ни е от самия Дьо Моле. Разпнали са го на вратата, но той не е казал нищо. Костите му лежат тук. Всичко тук е наше.

Вниманието на Марк бе привлечено от полуотворено ковчеже. Насочи светлината и видя още пергамент. Бавно отвори капака. Пантите оказаха слаба съпротива. Не смееше да докосне наредените пластове, затова се опита да разчете написаното върху горния лист. Старофренски, заключи той веднага. Знаеше достатъчно, за да разбере, че е завещание.

— Документи, които орденът е пазел. Сандъкът вероятно е пълен със завещания и нотариални актове от тринайсети и четиринайсети век. — Той поклати глава. — До самия край братята са се старали да изпълнят дълга си. — Замисли се за невероятните възможности, които лежаха пред тях. — Какви ли неща бихме научили от тези документи?

— Това не може да е всичко — внезапно обяви Дьо Рокфор. — Няма книги. Нито една. Къде е знанието?

— Това е, което виждаш.

— Лъжеш. Трябва да има още. Къде е?

Марк се обърна с лице към Дьо Рокфор.

— Това е всичко.

— Не ме заблуждавай. Много добре знаеш, че братята ни са скрили знанието. Филип така и не успял да го намери. Виждам го в очите ти. Има и още. — Дьо Рокфор измъкна пистолета си и вдигна дулото към челото на Марк. — Казвай.

— Предпочитам да умра.

— Нима предпочиташ и майката ти да умре? Или пък приятелите ти? Защото тях ще убия първо, а ти ще стоиш и ще гледаш, докато не узная това, което искам.

Марк се опита да прецени ситуацията. Не се страхуваше от Дьо Рокфор. Колкото и да бе странно, не изпитваше никакъв страх. Въпросът бе, че и той самият искаше да разбере. Баща му бе търсил години наред и не бе открил нищо. Какво бе казал магистърът на майка му за него? Не притежава решимостта да довежда битките си до край. Пълна глупост. Отговорът на бащините му търсения бе само на няколко крачки.

— Е, добре. Ела с мен.

— Тук е доста мрачно — каза Малоун на брата, който очевидно бе главният тук. — Имате ли нещо против да включим генератора и да запалим лампите?

— Ще изчакаме магистърът да се завърне.

— На тях самите ще им трябват лампите, а ще са ни нужни поне няколко минути, за да подготвим всичко. Възможно е магистърът ви да не иска да чака. — Надяваше се това да даде резултат. — Какво толкова ще стане? Просто ще запалим няколко лампи.

— Добре. Действайте.

Малоун се оттегли при другите.

— Лапна въдицата. Давайте да ги запалим.

Стефани и Малоун се насочиха към единия комплект, а Хенрик и Касиопея към другия. Халогенните лампи бяха поставени върху триножници. Нагласиха ги в два противоположни ъгъла на помещението и насочиха крушките нагоре. Свързаха кабелите и ги прекараха до генератора, изправен до олтара. До него лежеше торба с инструменти. Касиопея понечи да бръкне в нея, но един от пазачите я спря.

— Искам само да взема отвертка. Трябва да свържа жиците. Не мога да ползвам друго.

Мъжът се поколеба за миг, после отстъпи с пистолет в ръка. Касиопея бръкна в торбата и внимателно извади отвертката. На светлината на огньовете тя прикачи жиците към изводите на генератора.

— Да проверим връзката с лампите — каза тя на Малоун. Двамата небрежно тръгнаха към първата. — Пушката със стреличките е в торбата с инструментите — прошепна тя.

— Предполагам същите онези чудни нещица, които използва в Копенхаген? — Устните му се движеха беззвучно.

— Действат много бързо. Трябват ми само няколко секунди, докато стрелям. — Тя зачовърка по триножника.

— Колко стрели имаш?

— Четири. — Тя си даде вид, че е приключила.

Тръгнаха към втората лампа.

— Имаме шестима гости.

— За другите двама ще се погрижиш ти.

Спряха до втория триножник.

— Трябва и нещо, което да ги разсее и обърка — прошепна той. — Имам идея.

Тя зачовърка задната част на лампата.

— Действай.

63

Марк поведе Дьо Рокфор обратно по коридора, покрай стълбата, към мястото, което Малоун и Касиопея бяха открили. От църквата не се процеждаше никаква светлина. Когато тръгваха от залата със съкровището, той взе със себе си клещите, предполагайки, че другата решетка също ще има верига. Стигнаха до издълбани в скалата думи.

— С този знак ще го победиш — прочете магистърът и освети с фенера си втората врата. — Това ли е?

Марк кимна и посочи подпряния на стената скелет.

— Той също е дошъл да види. — Марк му разказа за маршала от времето на Сониер и за медальона, потвърждаващ самоличността му, който Малоун беше открил.

— Така му се пада — каза Дьо Рокфор.

— Да не би ти да си по-добър от него?

— Аз съм тук заради братята.

На светлината на лампата Марк забеляза, че подът пред тях е леко хлътнал. Без да каже нищо, той мина покрай стената, заобикаляйки капана, който Дьо Рокфор явно не беше забелязал, тъй като се взираше в скелета. Когато стигна до вратата, сряза веригата с металните клещи. Спомни си предпазливостта на Малоун и отстъпи настрани, докато отваряше решетката.

След входа отново имаше два остри завоя. Той внимателно пристъпи напред. Не се виждаше друго освен скали. Зави при първия завой, после при втория. Дьо Рокфор беше точно зад него и светлината на лампите им разкри още една зала, много по-голяма от предишната. Беше осеяна с каменни колони с различна форма и големина. Върху тях бяха подредени купчини с книги. Имаше стотици томове.

Стомахът на Марк се сви, когато осъзна, че най-вероятно тези ръкописи са съсипани. Макар залата да бе хладна и суха, времето със сигурност бе повредило хартията и мастилото. Щяха да се съхранят по-добре, ако бяха поставени в сандък. Братята, скрили тези книги, едва ли си бяха представяли, че ще бъдат намерени чак след седемстотин години.

Той пристъпи до една от купчините и разгледа най-горната книга. Инкрустацията от позлатено сребро върху дървените дъсчици вече беше почерняла. Той разгледа гравюрите на Христос с двама мъже, които му заприличаха на Петър и Павел. Беше сигурен, че са изработени от глина и восък и позлатени. Италианската школа. Немската находчивост. Той внимателно отгърна корицата и приближи лъча светлина. Предположението му се оказа вярно. Не можеше да разчете думите.

— Можеш ли да прочетеш нещо? — попита Дьо Рокфор.

Марк поклати глава.

— Трябва да се направи лабораторен анализ. Нужна е професионална реставрация. Не трябва да ги пипаме.

— Струва ми се, че някой вече е сторил това.

Марк видя разпръснати по земята книги и парчета от откъснати страници.

— Отново Сониер — каза той. — Ще са нужни години, за да се извлече някаква полезна информация от тях. И то ако предположим, че изобщо съдържат нещо полезно. Единствената им стойност вероятно е чисто историческа.

— Те са наши.

И каква полза, помисли си Марк. Прехвърли в съзнанието си различни възможности. Сониер несъмнено бе идвал тук. Ето го източника на богатството му. Не му било трудно от време на време да слиза долу и да пренася кюлчета злато и сребро. Самите монети биха предизвикали въпроси. Банковите чиновници вероятно биха проявили любопитство относно източника им, но суровият метал бил идеалната валута в началото на XX век, когато икономиката се крепяла на размяната на злато и сребро.

И все пак абатът бе отишъл по-далеч. Беше използвал богатството, за да построи църква със знаци, сочещи към нещо, в което Сониер очевидно е вярвал. Бил е толкова сигурен в него, че е искал да сподели наученото. С този знак ще го победиш. Тези думи бяха издълбани не само тук, но и в църквата в Рен. Марк си представи изписаното над входа на църквата. Възненавидях царството на този свят, и всички преходни богатства, заради любовта към моя Бог Исус Христос, когото видях, когото възлюбих, в когото вярвам, и когото почитам. Дали това не бяха думите на древен респонсориум? Възможно бе. И въпреки това Сониер съзнателно ги бе използвал.

Когото видях.

Той прокара лъча по цялата зала и разгледа колоните.

Изведнъж го видя.

Къде е най-подходящото място да скриеш камъче?

Къде, наистина?

Малоун се върна при генератора, където го чакаха Стефани и Хенрик. Касиопея още оправяше триножника. Той се наведе да провери дали в двигателя има бензин.

— Шумно ли работи? — попита той тихо.

— Можем само да се надяваме. За съжаление в днешно време ги правят доста тихи.

Той не докосна чантата с инструментите, за да не привлече вниманието към нея. До момента пазачите им не се бяха сетили да проверят съдържанието й. Явно имаше какво да се желае от обучението по самозащита в абатството. Човек можеше да се научи на ръкопашен бой, да стреля и да борави с нож, но не от всеки ставаше агент.

— Всичко е готово — заяви Касиопея високо.

— Трябва да стигна до Марк — прошепна Стефани.

— Разбирам те — отвърна Малоун, — но не бива да избързваме.

— Да не би да мислиш, че Дьо Рокфор ще му позволи да се върне? Та той застреля Джефри, без да се замисли.

Малоун видя тревогата й и прошепна:

— Наясно съм със ситуацията. Запази самообладание.

Той също искаше да хване Дьо Рокфор. Заради Джефри.

— Трябва ми една секунда при чантата с инструментите — промълви Касиопея, докато приклякваше и пъхаше отвертката, която беше използвала.

Четирима от пазачите бяха в отсрещния край на църквата, до един от огньовете. Други двама стояха вляво. Изглежда, никой от тях не им обръщаше особено внимание.

С ръка в чантата с инструменти Касиопея леко му кимна. Готово. Той се изправи и се провикна.

— Ще запалим двигателя.

Водачът кимна в съгласие. Малоун прошепна на Стефани:

— Когато го запаля, отиваме при ония двамата. Аз се заемам с единия, ти — с другия.

— С удоволствие.

Беше нетърпелива и той я разбираше.

— Спокойно, тигре. Не е толкова лесно.

— Само гледай!

Марк се приближи към една от каменните колони. Тя стоеше изправена върху правоъгълна подпора, подобна на онази пой олтара. Заинтригува го подреждането на каменните блокове. Девет квадратни плочи водоравно и седем отвесно. Приведе се и освети долната част. Върху горния ред плочи не се забелязваше хоросан. Като при олтара.

— Трябва да махнем тези книги — каза той.

— Нали твърдеше, че не трябва да се местят.

— Важно е да разберем какво има вътре.

Марк остави лампата си на пода и взе няколко древни ръкописа. Във въздуха литна прах. Той внимателно ги постави върху каменния под. Дьо Рокфор го последва. Скоро горната част на колоната беше разчистена.

— Би трябвало плочата да се плъзга — каза Марк.

Хванаха краищата й и тя се отмести много по-лесно, отколкото при олтара, тъй като колоната беше два пъти по-малка. Плъзнаха я и тя се разби на парчета на земята. Във вътрешността на колоната Марк откри тясно ковчеже, дълго около шейсет и високо около четирийсет сантиметра. Беше издялано от сиво-бежов камък — варовик, ако не се лъжеше — и беше в забележително добро състояние.

Той грабна лампата. Както очакваше, от едната й страна имаше надпис.

— Това е костница — каза Дьо Рокфор. — Надписана ли е?

Марк разгледа надписа и установи, че е на арамейски. Следователно беше автентичен. Обичаят мъртвите да се полагат в подземни крипти, докато всичките им останки се превърнат в сухи кости, които се преместват в каменни ковчежета, е бил доста разпространен сред евреите през първи век. Знаеше, че бяха оцелели около хиляда подобни костници. Само една четвърт от тях обаче имаха надпис, обозначаващ съдържанието им, което вероятно се обясняваше с факта, че голяма част от населението по онова време е било неграмотно. През вековете се бяха появявали множество фалшификати, а преди няколко години бяха открили костница, която се предполагаше, че съдържа костите на Яков, полубрата на Исус. Друго доказателство за автентичността на костницата беше използваният материал, който би трябвало да е тебеширен варовик от каменоломните край Йерусалим, както и стилът на резбата, микроскопския анализ на патината и въглеродни проби.

Марк беше учил арамейски в гимназията. Езикът беше труден и допълнително усложнен от различните стилове, диалекти и множеството грешки на древните писари. Начинът на издълбаване на буквите също можеше да се окаже проблем. В повечето случаи те бяха плитки, издълбани с пирон. Друг път бяха надраскани наслуки върху повърхността. Рядко, както беше в случая, буквите бяха ясни и дълбоко издълбани. Не му беше трудно да преведе думите. Беше ги виждал и преди. Прочете ги от дясно на ляво според изискванията на езика и ги обърна наум.

YESHUA BAR YEHOSEF

— Исус, син на Йосиф.

— Неговите кости?

— Сега ще проверим. — Той разгледа капака. — Повдигни го.

Дьо Рокфор се протегна и хвана плоския капак. Размърда го, докато камъкът се освободи. Повдигна капака и го положи вертикално до костницата. Марк рязко си пое дъх. В костницата имаше кости. Част от тях се бяха превърнали в прах, но повечето бяха непокътнати. Бедрена кост, пищял, няколко ребра, таз. Костици, прилични на пръсти, части от гръбнак. И череп.

Това ли беше открил Сониер? Под черепа лежеше малка книга в учудващо добро състояние. Това вероятно се дължеше на факта, че бе съхранявана в костницата, която от своя страна беше поставена в колоната. Корицата беше изящна, със златно покритие и обсипана с камъни, подредени във формата на кръст. Христос лежеше върху кръста, също изсечен от злато. Около кръста имаше камъни във всички нюанси на аленото, нефритеното и лимоненожълтото.

Марк взе книгата и издуха прахта и паяжините от корицата. Дьо Рокфор се приближи. Марк прочете посланието, изписано на латински в непрекъснат готически шрифт, без препинателни знаци. Мастилото беше смесица от синьо и алено.

ОТТУК ЗАПОЧВА ОПИСАНИЕТО ОТКРИТО ОТ БРАТЯТА ОСНОВОПОЛОЖНИЦИ ПО ВРЕМЕ НА ПРОУЧВАНЕТО ИМ НА ХРАМА НА ХЪЛМА ИЗВЪРШЕНО ПРЕЗ ЗИМАТА НА 1121 ГОДИНА ОРИГИНАЛЪТ КОЙТО БЕШЕ В СЪСТОЯНИЕ НА РАЗРУХА БЕШЕ ПРЕПИСАН АБСОЛЮТНО ТОЧНО НА ЕЗИК КОЙТО САМО ЕДИН ОТ НАС РАЗБИРАШЕ ПО ЗАПОВЕД НА МАГИСТЪР УИЛЯМ ДЬО ШАРТР ОТ 4 ЮНИ 1217 ТЕКСТЪТ БЕШЕ ПРЕВЕДЕН НА ЕЗИКА НА БРАТЯТА И ЗАПАЗЕН ЗА СВЕДЕНИЕ НА ВСИЧКИ.

Дьо Рокфор, който четеше над рамото му, каза:

— Книгата е поставена тук по някаква причина.

Марк беше съгласен.

— Виждаш ли какво следва?

— Мислех, че си тук заради братята. Не трябва ли книгата да бъде върната в абатството и прочетена на всички?

— Ще реша, като я прочета.

Зачуди се дали братята някога щяха да разберат. Той обаче искаше да узнае съдържанието на книгата и затова разгледа написаното на следващата страница.

— Написано е на арамейски. Мога да разбера само няколко думи. Този език е мъртъв от две хиляди години.

— В посланието се споменава, че това е превод.

Той внимателно разлисти страниците и забеляза, че следващите четири страници са написани на арамейски. По-нататък видя думи, които разбираше. СЛОВОТО НА БРАТЯТА. Латински. Ръкописът се беше запазил в отлично състояние, а повърхността му беше придобила цвят на старинен пергамент. Цветното мастило също беше доста ясно. Имаше и заглавие.

Свидетелството на Симон

Той започна да чете.

64

Малоун се приближи до един от братята, облечен като останалите с джинси, вълнено сако и шапка върху късо подстриганата коса. Според думите на Дьо Рокфор отвън имаше поне още шестима, но той щеше да се тревожи за тях едва след като отстранеше тези в църквата. Тогава поне щеше да бъде въоръжен.

Видя как Стефани грабва една лопата и разравя огъня. Огънят лумна отново. Касиопея и Хенрик стояха до генератора.

Той се обърна към Касиопея и кимна. Тя дръпна въжето за запалване. Генераторът изръмжа и после утихна. След още две дръпвания буталата се задействаха и двигателят тихо забоботи. Лампите върху двата триножника светнаха, а яркостта им се усилваше с увеличаването на волтажа. Халогенните крушки бързо се затоплиха и от стъклото започна да се надига влага, която бързо изчезваше. Малоун забеляза, че това привлече вниманието на пазачите им и даде възможност на Касиопея да изстреля четирите стрели с въздушната пушка. Той веднага се сети за майсторското й изпълнение в Рен.

Генераторът ръмжеше. С чантата с инструментите до краката й, Касиопея все още се преструваше, че настройва копчетата на генератора. Лампите, изглежда, бяха достигнали пълната си мощност и пазачите им загубиха интерес. Една от крушките гръмна. След нея другата. Бяла като светкавица светлина лумна нагоре и също толкова бързо изчезна. Малоун използва тази частица от секундата, за да стовари юмрука си върху челюстта на брата до него. Мъжът се олюля и падна на земята. Малоун се протегна и взе оръжието му.

Стефани грабна горящо парче дърво от огъня и се обърна към пазача до нея, който наблюдаваше гърмящите крушки.

— Хей — извика тя.

Мъжът я погледна. Тя хвърли дървото. Пазачът се опита да се отмести от пътя му, но парчето го удари в гърдите. Мъжът изпищя, а Стефани го удари с лопатата в лицето.

Малоун видя как Стефани хвърля горящото дърво към пазача и го удря с лопатата. Погледът му се стрелна към Касиопея, която държеше въздушната пушка. Явно вече беше произвела един изстрел, тъй като само трима от пазачите им бяха прави. Единият от тях посегна към бедрото си, друг подскочи и затършува в якето си. После двамата се строполиха на земята. Последният от братята при олтара видя какво става и се извъртя към Касиопея, която беше коленичила на трийсетина метра от него, с насочена пушка. Мъжът скочи зад подпората на олтара. Касиопея не уцели.

Малоун знаеше, че няма повече стрели. Братът щеше да започне да стреля всеки момент. Опипа пистолета в ръката си. Не искаше да го използва. Изстрелът щеше да бъде чут не само от Дьо Рокфор, но и от братята отвън. Той се затича през църквата, постави ръце върху подпората на олтара и в момента, в който братът се показа с пистолет в ръка, той се изправи и го изрита с всички сили.

— Не беше зле — отбеляза Касиопея.

— Не беше ли казала, че никога не пропускаш?

— Но той скочи.

Касиопея и Стефани обезоръжиха падналите братя. Хенрик се приближи.

— Отдавна не ми се беше налагало да правя това.

— Радвам се, че не си го забравил.

— Как направихте номера с крушките? — попита Хенрик.

Малоун се усмихна.

— Увеличих волтажа — усмихна се Малоун. — Действа всеки път. — Той огледа църквата. Нещо не беше наред. Защо братята отвън не бяха реагирали на гърмящите крушки? — Би трябвало да си имаме компания.

Касиопея и Стефани се приближиха с пистолети в ръка.

— Може да са при развалините — предположи Стефани.

Той се вгледа във входа.

— А може би просто не съществуват.

— Уверявам ви, че съществуваха — отекна мъжки глас отвън.

Един мъж бавно се приближи, но лицето му оставаше в сянка. Малоун вдигна пистолета си.

— А вие кой сте?

Мъжът спря до един от огньовете. Сериозните му очи бяха дълбоко хлътнали в лицето. Погледът му се отклони към надупченото тяло на Джефри.

— Магистърът го е застрелял?

— Без никакви угризения.

Мъжът направи болезнена гримаса и устните му се раздвижиха като в молитва. Тогава каза:

— Аз съм капеланът на ордена. Брат Джефри ми позвъни, след като се обадил на магистъра. Дойдох да предотвратя насилието, но явно съм закъснял.

Малоун сниши пистолета си.

— Значи сте участвали в плана на Джефри?

Мъжът кимна.

— Той не искаше да се обажда на Дьо Рокфор, но беше дал дума на предишния магистър. А сега даде и живота си за него.

— Какво изобщо става тук? — попита Малоун.

— Разбирам гнева ви.

— Нищо не разбирате — намеси се Хенрик. — Нещастникът е мъртъв.

— И аз скърбя за него. Той служеше на ордена с чест.

— Но е постъпил глупаво, като се е обадил на Дьо Рокфор — намеси се Касиопея. — Просто предизвика неприятностите.

— В последните дни от живота си предишният ни магистър задейства сложна верига от събития. Той ми разказа какво възнамерява да направи. Сподели кой всъщност е нашият сенешал и защо го е приел в ордена. Разказа ми за баща му и за предстоящите събития. И аз дадох обет за вярност, също като брат Джефри. Знаехме какво става. Сенешалът обаче не знаеше нищо. Беше ми наредено да не се намесвам, докато брат Джефри не потърси помощта ми.

— Твоят магистър е под нас заедно със сина ми — каза Стефани. — Котън, трябва да слезем долу.

Той долови нетърпението в гласа й.

— Сенешалът и Дьо Рокфор не могат да съществуват заедно — каза свещеникът. — Те са пълни противоположности. За доброто на братството може да оцелее само единият от тях. Предишният магистър се притесняваше дали сенешалът ще може да се справи сам. — Свещеникът погледна Стефани. — Ето защо вие сте тук. Той вярваше, че ще влеете сили на сенешала.

Стефани не беше в настроение за мистицизъм.

— Синът ми може да умре заради глупостта си.

— Този орден е оцелявал векове наред чрез битки и конфликти. Това е нашият път. Предишният магистър просто ускори конфронтацията. Знаеше, че Дьо Рокфор и сенешалът ще стигнат до сблъсък, но искаше битката между тях да има някакъв смисъл, да постигне някаква цел. Затова насочи и двамата към Великата тайна. Знаеше, че е скрита някъде, но се съмнявам да е вярвал, че някой от двамата ще успее да я открие. Сигурен беше обаче, че конфликтът назрява и че победителят ще е един. Знаеше също, че ако Дьо Рокфор се окаже победител, той бързо ще изолира съюзниците си, което и направи. Смъртта на двама от братята тегне над нас. Всички смятат, че ще има още жертви…

— Котън — прекъсна го Стефани, — аз тръгвам.

Капеланът не се помръдна.

— Мъжете отвън са обезоръжени. Направете каквото трябва. Тук няма да има повече кръвопролития.

Малоун сякаш чу думите, които мъдрият капелан не бе изрекъл.

Долу обаче нещата стоят другояче.

65

Свидетелството на Симон

Не споделих нищо с никого, убеден, че за другите е по-добре да запазя някакъв документ. Такъв обаче не открих. Затова написах следното, за да знаете какво се случи.

Човекът Исус прекара дълги години, проповядвайки вярата си в земите на Юдея и Галилея. Аз бях първият от последователите му, но броят ни нарастваше, защото мнозина вярваха, че думите му притежават велик смисъл. Пътувахме с него, виждахме как той облекчава страданията, носи надежда и спасение. Той никога не изменяше на себе си, независимо от деня или случая. Ако тълпите го възхваляваха, той се обръщаше към тях. Когато го заобикаляше враждебност, той не показваше страх или гняв. Мислите, словата и делата на хората не му влияеха. Веднъж каза: „Всички ние носим Божия образ, всички сме достойни за обич, всички можем да израснем в Божия дух.“ Виждах как прегръща прокажени и покварени. Жените и децата бяха безценни за него. Той ми показа, че всички са достойни за обич. Казваше: „Бог е нашият баща. Той се грижи за всички, обича всички и прощава на всички. Нито една овца от стадото няма да се загуби с такъв пастир. Чувствайте се свободни да казвате на Бога всичко, защото само ако сте напълно откровени, сърцата ви могат да постигнат мир“.

Човекът Исус ме научи да се моля. Говореше ми за Бога, за страшния съд и за края на времето. Повярвах, че той може да контролира дори вятъра и вълните, тъй като беше толкова възвишен. Религиозните старейшини ни учеха, че болката, болестите и нещастията са божията воля и че трябва да приемаме гнева му с тъгата на каещите се. Човекът Исус казваше, че това е погрешно, и предлагаше на болните куража да оздравеят, на слабите — възможността да се сдобият със силен дух, а на неверниците — шанса да повярват. Човекът Исус притежаваше цел и изживя живота си, за да я постигне. Тя беше ясна на всички, които го следвахме.

Но по време на пътуванията си Исус си създаде врагове. Старейшините го смятаха за заплаха, защото проповядваше различни ценности, нови закони и застрашаваше авторитета им. Притесняваха се, че ако Исус бъде оставен да обикаля на свобода и да проповядва промяна, Рим би затегнал хватката си и всички биха страдали. Затова Исус беше арестуван за богохулство и Пилат постанови да го разпънат на кръст. Аз бях там в този ден и знам, че Пилат не беше щастлив от решението си, но старейшините настояваха за справедливост и Пилат не можеше да пренебрегне волята им.

В Йерусалим човекът Исус и шестима други бяха отведени на хълма и бяха приковани на кръста. По-късно през деня краката на трима от тях бяха счупени и до падането на нощта те издъхнаха. Други двама умряха на следващия ден. Човекът Исус беше оставен да гасне до третия ден, когато най-накрая счупиха краката му. Аз не отидох при него, докато страдаше. Скрих се заедно с останалите, които го следвахме, страхувайки се, че могат и нас да разпънат. След като умря, Исус бе оставен да виси на кръста още шест дни. После го свалиха от кръста и го спуснаха в дупка, изкопана в земята. Видях това и после избягах от Йерусалим през пустинята. Отидох във Витания в дома на Мария, наречена Магдалина, и сестра й Марта. Те познаваха Исус и се наскърбиха от вестта за смъртта му. Ядосаха се, че не съм го защитил, че не съм го признал, че съм избягал, докато той е страдал. Попитах ги какво е трябвало да направя и отговорът им беше ясен: „Трябваше да се присъединиш към него.“ Тази мисъл никога не ме беше осенявала. Напротив, пред всички, които ме питаха, аз отричах Исус и всичко, което той защитаваше. Напуснах дома им и след няколко дни се завърнах в Галилея към утехата на знанието си.

Двама от последователите на Исус, Яков и Йоан, също се върнаха в Галилея. Споделихме мъката си от загубата на човека Исус и се върнахме към живота си на рибари. Тъмнината, която усещахме, ни погълна и времето не успокои мъката ни. Докато ловяхме риба в Галилейското езеро, говорехме за Исус, за всичко, сторено от него, за нещата, които бяхме видели. Преди години точно на Галилейското езеро го бяхме видели за пръв път и той беше проповядвал от нашата лодка. Споменът за него се носеше над водата и ние не можехме да избягаме от скръбта си. Една нощ, когато над езерото вилнееше буря, а ние седяхме на брега и ядяхме хляб и риба, ми се стори, че виждам Исус да се носи над мъглата. Когато нагазих във водата, разбрах, че видението е било плод на въображението ми. Всяка сутрин разчупвахме хляба и ядяхме рибата. Спомняйки си стореното веднъж от мъжа Исус, ние благословяхме хляба и възхвалявахме Бога. Това ни успокояваше. Един ден Йоан каза, че разчупеният хляб е като изстрадалото тяло на Исус. След този случай започнахме да свързваме хляба с тялото му.

Минаха четири месеца и един ден Йоан обяви, че според Тората обесените на дърво са прокълнати. Казах му, че това не може да е вярно за човека Исус. Тогава за пръв път някой нас се осмеляваше да постави под съмнение древното слово. То не можеше да се отнася до толкова добър човек като Исус. Как можеше един книжник да знае, че всички обесени на дърво са прокълнати? В битката между Исус и древното слово спечели Исус.

Скръбта продължаваше да ни измъчва. Исус го нямаше. Гласът му беше замлъкнал. А старейшините бяха оцелели и проповедите им бяха живи. Не защото бяха прави, а защото бяха живи и говореха. Старейшините бяха победили човека Исус. Но как беше възможно нещо толкова добро да е погрешно? Защо Господ бе позволил такава доброто да погине?

Лятото свърши и дойде празникът на скинопигията. Настъпи време да се отпразнува радостта от жътвата. Преценихме, че ще е безопасно да отидем в Йерусалим и да участваме. По време на процесията до олтара прочетоха псалмите, че Месията няма да умре, а ще живее и ще повтори делата на Господ Бог. Един от старейшините провъзгласи, че макар Бог да беше наказал Месията сурово, той не го беше предал на смъртта. По-скоро камъкът, който отхвърлиха зидарите, стана глава на ъгъла. В храма слушахме четения от Захария, в които се твърдеше, че един ден Господ ще дойде и живи води ще потекат от Йерусалим, и Бог ще се превърне в цар на цялата земя. Една вечер присъствах на друго четене от Захария. Той говореше за извор от дома на Давид и за дух на благодат и умиление. Казваше, че когато погледнем към този, когото сме проболи, ще скърбим за него както човек скърби за първороден син.

Докато слушах, се сетих за Исус и случилото се с него. Четецът сякаш говореше само на мен, когато разказваше за плана на Бог да удари пастира, за да се разбягат овцете. В този момент се изпълних с безкрайна любов. Същата нощ излязох от Йерусалим и отидох на мястото, където римляните бяха погребали Исус. Коленичих над смъртните му останки и се почудих как един обикновен рибар може да бъде източник на цялата истина. Върховният жрец и книжниците бяха осъдили Исус като измамник. Аз обаче знаех, че грешат. Бог не изисква подчинение на древните закони за постигането на спасение. Обичта на Бога е безгранична. Исус много пъти беше казвал това и приемайки смъртта си с достойнство и смелост, той ни беше дал един последен урок. Прекъсвайки живота, ние намираме нов живот. Да обичаш означава да си обичан.

Всички съмнения ме напуснаха. Скръбта ми изчезна. Исус не беше мъртъв. Беше жив. В мен беше възкръснал надигналия се Бог. Усещах присъствието му ясно, сякаш стоеше до мен. Спомних си как често ми казваше: „Симоне, ако ме обичаш, ще намериш овците ми.“ Най-сетне осъзнах, че обичайки като него, всеки може да открие Бог. Следвайки неговите дела, всички можем да познаем Бог. Пътят към спасението е да живеем като него. Бог беше слязъл от небето в тялото на човека Исус и чрез деянията и думите му ние го бяхме познали. Посланието беше ясно. „Грижи се за нуждаещите се, утеши нещастните, приласкай отритнатите. Прави това и Бог ще бъде доволен.“ Бог отне живота на Исус, за да прогледнем. Аз просто бях първият, който прие истината. Задачата е ясна. Посланието трябва да остане живо чрез мен и останалите вярващи.

Когато разказах прозрението си на Яков и Йоан, те също повярваха. Преди да напуснем Йерусалим, се върнахме на мястото и изкопахме от земята тленните останки на Исус. Взехме ги и ги положихме в една пещера. На следващата година се върнахме и събрахме костите му. Тогава написах това свидетелство, което положих до Исус, защото заедно с него те са Словото.

66

Марк бе едновременно объркан и смаян. Чел бе за Симон. Първоначално името му било Цефас на арамейски, след това Петрос или камък — на гръцки. Накрая станал Петър, а Евангелието цитираше думите на Христос: На тоя камък ще съградя църквата си.

Това бе първото древно описание, което звучеше смислено. Без свръхестествени събития или чудодейни появи. Без действия, които противоречат на историята и на логиката. Без лишени от последователност подробности, които да хвърлят сянката на съмнението. Бе просто разказ на обикновен рибар за общуването му с един велик човек. Човек, чиито добри дела и мъдри думи бяха продължили да живеят и след смъртта му и бяха вдъхновили рибаря да продължи каузата му.

Симон определено не бе притежавал интелекта и способностите да предложи сложните религиозни идеи, които се появили много по-късно. Неговите разбирания се бяха свеждали до човека Исус, когото бе познавал и когото Бог бе прибрал чрез насилствена смърт. Симон бе наясно, че за да познае Бог, за да бъде част от него, трябва да следва стъпките на човека Исус. Неговото послание щеше да остане живо само ако той и другите след него успееха да му вдъхнат живот. И така смъртта нямаше да задържи Исус. Щеше да има възкресение. Не в буквален, а в духовен смисъл. И в съзнанието на Симон Исус действително бе възкръснал. От това начало в една есенна нощ, шест месеца след екзекуцията на човека Исус, се бе родила Християнската църква.

— Тези арогантни глупаци — измърмори Дьо Рокфор. — С помпозните им църкви и теологични брътвежи. Всичко е лъжа.

— Не е така.

— Какво говориш? Не е имало никакво зрелищно разпъване на кръста, нито празна гробница, нито ангели, провъзгласяващи възкресението на Христос. Всичко е измислица, съчинена от хората. Написаното има смисъл. Всичко започва в момента, в който един човек осъзнава нещо със собствения си ум. Нашият орден е изтрит от лицето на земята, братята ни са измъчвани и избивани и всичко в името на уж възкръсналия Христос.

— Ефектът е същият. Ражда се Църквата.

— Нима смяташ, че Църквата щеше да просъществува, ако цялата й теология се основаваше единствено на откровението на един обикновен човек? Колко покръстени щеше да има?

— Но точно това се е случило всъщност. Исус е бил обикновен човек.

— Когото хората след него обожествили. И ако някой се опълчел срещу това, го обвинявали в ерес и изгаряли на кладата. Точно тук, в Пиренеите, били изтребени всички катари, задето не повярвали.

— Свещениците са направили каквото са сметнали за правилно. Наложило се е да преувеличават, за да оцелеят.

— Нима оправдаваш постъпката им?

— Всичко е свършено.

— Но ние можем да го поправим.

— Сониер със сигурност е прочел това.

— И не е казал на никого.

— Точно така. Видял е колко безсмислено би било.

— Не е казал на никого, защото щял да загуби несметни богатства. Нямал никакъв морал. Бил е крадец.

— Може и така да е. Но информацията определено му е повлияла. Оставил е толкова много следи в църквата си. Бил учен човек, знаел латински. Ако е открил посланието, в което съм убеден, значи го е разбрал. И все пак го е върнал в скривалището и е заключил вратата след себе си. — Марк се втренчи в костницата. Нима виждаше костите на човека Исус? Заля го вълна от тъга, когато осъзна, че от баща му също бяха останали само кости.

Спря погледа си върху Дьо Рокфор.

— Ти ли уби баща ми?

Малоун видя Стефани да се втурва към стълбите.

— Къде отиваш?

— Той може да ме ненавижда, но все пак ми е син.

Естествено бе да иска да бъде при него. Малоун не можеше да я пусне сама.

— Идвам с теб.

— Предпочитам да се оправя сама.

— Въобще не ме интересува какво предпочиташ. Идвам.

— Аз също — намеси се Касиопея.

Хенрик я сграбчи за ръката.

— Не. Остави ги. Трябва сами да разрешат това.

— Да разрешат какво? — настоя Касиопея.

Капеланът направи крачка напред.

— Сенешалът и магистърът трябва да се изправят един срещу друг. Майка му неслучайно бе въвлечена. Нека отиде. Нейната съдба е при тях.

Стефани изчезна надолу по стълбата и Малоун я видя да отскача на една страна, за да избегне ямата. Последва я с лампа в едната ръка и пистолет в другата.

— Накъде? — прошепна Стефани.

Той й направи знак да мълчи. После чу гласовете. Долитаха от лявата му страна, откъм залата, която бяха открили с Касиопея.

— Натам — беззвучно раздвижи устни той.

Знаеше, че по пътя няма капани чак до входа на залата, но напредваха сантиметър по сантиметър. Когато стигнеха скелета и издълбаните в стената думи, трябваше да са особено предпазливи. Гласовете се чуваха по-ясно.

— Попитах дали ти си убил баща ми — повтори Марк.

— Баща ти бе слаба душа.

— Това не е отговор.

— Бях при него в нощта, в която сложи край на живота си. Последвах го до моста. Поговорихме. Беше обезсърчен. Ядосан. Успял бе да разгадае криптограмата, онази в дневника му, но тя не му донесла никаква информация. Просто му липсваше нужната сила, за да продължи.

— Въобще не познаваш баща ми.

— Напротив. От години го наблюдавах. Скачаше от задача на задача, без да довърши нито една, което му носеше проблеми както в работата, така и в личния живот.

— Очевидно е открил достатъчно, за да ни доведе дотук.

— Не. Тези открития принадлежат другиму.

— И ти не се опита да му попречиш да се обеси?

Дьо Рокфор вдигна рамене.

— Защо да го правя? Беше твърдо решен да умре, а и не виждах никаква полза да го спирам.

— Значи ти си тръгна и го остави да умре?

— Просто не се намесих в нещо, което не ме засяга.

— Подлец. — Марк направи крачка напред. Дьо Рокфор вдигна пистолета. Марк все още стискаше книгата от костницата. — Давай. Застреляй ме.

Дьо Рокфор запази хладнокръвие.

— Ти уби свой брат. Знаеш какво е наказанието.

— Той умря заради теб. Ти го изпрати.

— Хайде пак. За теб важат едни правила, а за нас останалите — други. Нали ти натисна спусъка.

— При самозащита.

— Остави книгата!

— И какво ще направиш с нея?

— Каквото са направили и магистрите в Началото. Ще я използвам срещу Рим. Винаги съм се чудел как влиянието на ордена толкова бързо е нараснало. Неведнъж сме успявали да се противопоставим на опитите на Църквата да ни слее с рицарите хоспиталиери. И всичко е било заради тази книга и тези кости. Рим не можел да рискува те да станат публично достояние. Представи си как са се почувствали папите, когато научили, че физическото възкресение на Христос е само мит. Естествено, не можели да бъдат сигурни. Текстът на Симон можел да се окаже точно толкова измислен, колкото и евангелията. Но все пак думите притежават сила, а и трудно можели да пренебрегнат костите. Нали самите те били заобиколени от реликви. Всяка църква съхранявала реликви от светии. Хората били толкова лековерни. А това била най-великата реликва. Магистрите използвали знанието си като оръжие и заплахата им подействала.

— А днес?

— Днес е точно обратното. Повечето хора не вярват в нищо. Съвременният човек си задава твърде много въпроси, а евангелията предлагат твърде малко отговори. Но тази книга е съвсем различно нещо. Ще обясни всичко.

— Значи ще действаш като един съвременен Филип Четвърти?

Дьо Рокфор се изплю на земята.

— Ето това мисля за него. Искал е знанието, за да може да контролира Църквата. Наследниците му също. Но си е платил за алчността. И той, и цялото му семейство.

— Нима вярваш, че би могъл да контролираш каквото и да било?

— Нямам никакво желание да контролирам. Но искам да видя физиономиите на всичките онези надути прелати, докато обясняват колко недостоверно е посланието на Симон Петър. Все пак неговите кости лежат в сърцето на Ватикана. Построили са катедрала около гроба му и са кръстили базиликата на негово име. Той е първият им светия, първият папа. Как ще обяснят, че думите му се разминават с истината? Ти не би ли искал да ги чуеш?

— Кой може да твърди със сигурност, че думите са негови?

— А кой може да твърди, че думите на Матей, Марк, Лука и Йоан са техни?

— Да се промени всичко из основи не е добра идея.

— И ти си слаб като баща си. Нямаш сърце за битка. Ти би го заровил, нали? И не би казал на никого. Би оставил ордена да изгние в забрава, омърсен от клеветите на един алчен крал. Страхливците като теб са причината да се намираме в това положение. С магистъра чудесно си подхождахте. И той беше страхливец.

Марк бе чул достатъчно. Без предупреждение вдигна лампата в лявата си ръка, накланяйки яркия сноп лъчи, и за миг заслепи Дьо Рокфор. Магистърът примижа и когато вдигна ръка към очите си, другата, с която държеше пистолета, неволно се отпусна.

Марк изрита пистолета, после хукна навън. На три метра от себе си видя друга светлина. Зърна Малоун и майка си. Зад него се появи Дьо Рокфор.

— Спри.

Той се подчини. Дьо Рокфор се приближи. Марк видя как майка му вдига пистолета си.

— Залегни, Марк — изкрещя тя.

Той остана изправен. Дьо Рокфор бе точно зад него, опрял дуло в тила му.

— Свалете оръжието — нареди й Дьо Рокфор.

Малоун показа своя пистолет.

— Не можеш да застреляш и двама ни.

— Но мога да застрелям него.

Малоун съзнаваше, че няма голям избор. Не можеше да стреля в Дьо Рокфор, без да уцели Марк. Но защо Марк не бе залегнал?

— Свали пистолета — прошепна Малоун на Стефани.

— Не.

— Аз бих го послушал — обади се Дьо Рокфор.

— И бездруго ще го застреля. — Стефани не помръдна.

— Възможно е — отговори Малоун. — Но нека не го предизвикваме.

Вярно бе, че веднъж бе загубила сина си заради недоразумения. Явно не смяташе да позволи отново да й го отнемат. Той се вгледа в изражението на Марк. Нито сянка от страх. Насочи лъча на фенерчето си към книгата в ръката му.

— Затова ли беше всичко?

— Великата тайна, заедно с огромно богатство и документи — кимна Марк.

— Струваше ли си?

— Не аз ще преценявам.

— Струваше си — твърдо заяви Дьо Рокфор.

— И сега какво? — попита Малоун. — Няма как да се измъкнеш. Хората ти са ликвидирани.

— Ти ли го направи?

— Отчасти да. Но капеланът на ордена ви е тук с отряд рицари. Май е имало бунт.

— Ще видим — заяви Дьо Рокфор. — Ще го кажа само още веднъж, мисис Нел. Свалете оръжието си. Както мистър Малоун правилно отбеляза, какво ще загубя, ако застрелям сина ви?

Малоун продължаваше да обмисля положението, умът му прехвърляше вариантите. И тогава, в мътната светлина от лампата на Марк, той съзря решението. Видя леката вдлъбнатина в пода. Почти незабележима, ако не знаеш какво да търсиш. Поредният капан, който обхващаше цялата ширина на коридора и се простираше чак до Марк. Погледна към него и долови в очите му, че знае за капана. Вече знаеше защо Марк бе останал прав. Бе искал Дьо Рокфор да се втурне след него.

Бе време да се сложи край на всичко. И то тук и сега. Протегна се и измъкна пистолета от ръката на Стефани.

— Какво правиш? — възмути се тя.

С гръб към Дьо Рокфор, Малоун прошепна „пода“ с едва забележимо помръдване на устни и усети, че Стефани е разбрала какво й казва.

— Разумен ход — отбеляза Дьо Рокфор.

Стефани мълчеше. Бе схванала положението. Думите на Малоун, предназначени за Марк, бяха привидно отправени към Дьо Рокфор.

— Е, добре. Ти си на ход.

Марк чудесно съзнаваше това. Магистърът бе писал на майка му, че синът й не притежава решителността да довършва битките си. Да ги започне бе лесно, да продължи — още по-лесно, но довършването се бе оказало изключително трудно. Но вече не беше така. Магистърът бе създал сценария и актьорите го бяха изпълнили. Време бе за последното действие. Раймон дьо Рокфор бе опасен. Двама братя бяха загинали заради него и никой не можеше да каже къде ще свърши всичко. Един от двамата трябваше да си отиде. Марк знаеше, че само на крачка пред него в пода има дълбок отвор и се надяваше дъното му да е осеяно с бронзови копия. Сляп за всичко наоколо, Дьо Рокфор нямаше представа за тази опасност. Точно по този начин би ръководил и ордена. Саможертвата на хиляди братя в продължение на седемстотин години щеше да отиде на вятъра заради неговата арогантност.

Посланието на Симон най-после бе осигурило историческо потвърждение на собствения му религиозен скептицизъм. Библейските противоречия и неубедителните им обяснения винаги бяха смущавали Марк. Опасяваше се, че религията е просто инструмент, използван от хора, за да манипулират други хора. Потребността на човешкия ум от отговор, дори на въпроси, на които бе невъзможно да се отговори, бе позволила на невероятното да се превърне в божия истина. Хората някак черпеха утеха от вярата, че смъртта не е краят. Че има и друго. Исус уж доказваше това чрез собственото си физическо възкресение и предлагаше същото спасение на всички, повярвали в него.

Но след смъртта нямаше живот. Поне не в буквалния смисъл.

Споменът на другите за теб се превръща в твой вечен живот. Като запазил живи делата и думите на човека Исус, Симон Петър осъзнал, че вярванията на мъртвия му приятел възкръсват в него самия. А проповядването на това послание и следването на стъпките му се превърнали в негов път към спасението. Не бива да съдим другите, а само себе си. Животът не е безкраен. За всеки е отредено определено време. После, както сочеха костите в костницата, се връщаме в пръстта.

Можеше само да се надява, че неговият живот бе имал някакъв смисъл и че другите щяха да го запомнят с него. Пое си дълбоко дъх. След това подхвърли книгата към Малоун, който я улови.

— Защо го направи? — попита Дьо Рокфор.

Марк усети, че Малоун се досеща какво смята да направи. Майка му също осъзна. Прочете го в очите й, които се наляха със сълзи. Искаше да й каже, че съжалява, че е сгрешил, че не е трябвало да я съди. Тя сякаш долови мислите му и направи крачка напред. Малоун препречи пътя й с ръка.

— Дръпни се, Малоун — нареди му тя.

Марк използва този миг, за да се промъкне напред и да опипа докъде стига подът.

— Върви — нареди Дьо Рокфор. — Вземи обратно книгата.

— Разбира се.

Марк направи нова крачка. Все още стъпваше по твърда земя. Но вместо да тръгне към Малоун, както бе заповядал Дьо Рокфор, той се наведе рязко, за да избегне дулото, опряно в главата му, и заби лакът в ребрата на Дьо Рокфор. После го сграбчи и успя да се извърти така, че да залитнат към капана, който нямаше да издържи тежестта им. Чу как майка му пищи, после пистолетът на Дьо Рокфор изгърмя. Не можа да прецени накъде бе полетял куршумът. Двамата се сгромолясаха върху фалшивия под и полетяха в дупката. Марк дръпна ръце от тялото на Дьо Рокфор и копията се нанизаха с пълна сила в гръбнака на врага му. От устата му бликна кръв.

— Още в деня, в който повдигна възражението срещу магистъра, ти казах, че ще съжаляваш за стореното — прошепна Марк. — Мандатът ти свърши.

Дьо Рокфор се опита да проговори, но дъхът го напусна заедно с бликащата кръв. Тялото му се отпусна.

— Добре ли си? — попита отгоре Малоун.

Марк се надигна. Когато се размърда, тялото на Дьо Рокфор легна още по-плътно върху копията. Отгоре се посипа пясък и чакъл. Марк се измъкна от дупката и изтри мръсотията от себе си.

— Току-що убих човек.

— Той щеше да убие теб — отбеляза Стефани.

— Това не е достатъчно извинение, но само с него разполагам.

Лицето на майка му бе обляно със сълзи.

— Мислех, че пак ще те загубя.

— Надявах се да избягна копията, но не знаех доколко мога да разчитам на Дьо Рокфор.

— Трябваше да го убиеш — каза Малоун. — Никога нямаше да се спре.

— Ами куршумът? — попита Марк.

— Изсвири покрай мен — отговори Малоун. После посочи книгата. — Това ли търсеше?

Марк кимна.

— Има и още.

— Преди малко те попитах струваше ли си.

Марк посочи към дъното на коридора.

— Елате да погледнем, и сам ще ми кажеш.

67

Абатство „Де Фонтен“, сряда, 28 юни, 12:40 ч.

Марк огледа кръглата зала. Братята отново бяха облекли церемониалните одежди и се бяха събрали, за да изберат магистър. Дьо Рокфор бе мъртъв. Бяха го положили в Залата на предците предишната вечер. По време на погребението капеланът бе отправил възражение Дьо Рокфор да бъде достоен за памет и всички единодушно го бяха подкрепили. Докато слушаше речта на свещеника, Марк изведнъж прозря, че всичко, случило се през последните няколко дни, е трябвало да се случи. За съжаление бе убил двама мъже. Бе поискал прошка от Бог за първия, но след смъртта на Дьо Рокфор бе изпитал единствено облекчение.

Сега капеланът отново говореше, този път пред конклава.

— Братя, съдбата се намеси, но не така, както очакваше нашият последен магистър. Неговият път бе погрешен. Възвърнахме си Великата тайна благодарение на сенешала. Той бе избран от нашия предишен магистър да довърши търсенето. Той се изправи пред врага си, поставяйки нашето благо над своето, и успя там, където векове наред магистрите ни са се проваляли.

Марк видя как стотици глави кимат в съгласие. Никога до този момент не бе успявал да въздейства така на хората. Водил бе самотно съществуване, а проучванията с баща му, които впоследствие продължи сам, бяха единственото му приключение, поне допреди няколко дни.

Великата тайна бе извадена изпод земята предишната сутрин и донесена в абатството. Двамата с Малоун собственоръчно бяха извадили костницата и посланието.

Новият магистър щеше да реши какво да прави с тях.

Този път Марк не стоеше сред офицерите на ордена. Бе заел мястото си на обикновен брат сред тържествено смълчаните редици. Не бе избран за член на конклава, затова наблюдаваше заедно с останалите как дванайсетимата се захващат със задачата си.

— Няма съмнение как трябва да постъпим — заяви един от членовете на конклава. — Бившият сенешал трябва да бъде наш магистър. Нека бъде така.

Залата утихна.

Марк искаше да възрази, но уставът забраняваше, а той бе нарушил достатъчно от повелите му, че да му стигне за цял живот.

— Съгласен съм — каза друг член на конклава.

Останалите десетима също кимнаха.

— Значи така ще бъде — обяви онзи, който бе издигнал кандидатурата му. — Той бе наш сенешал, а сега ще бъде наш магистър.

Залата избухна в аплодисментите на четиристотин братя, изразяващи одобрението си. Започнаха да напяват.

Beauseant.

Вече не беше Марк Нел. Беше магистърът.

Всички очи се обърнаха към него. Отдели се от редиците на братята и се изправи в кръга. Пред него стояха мъже, на които отдавна се възхищаваше. Включил се бе в ордена, за да постигне онова, за което бе мечтал баща му, и да избяга от майка си. Останал бе, защото бе обикнал ордена и магистъра си.

В съзнанието му нахлуха думите на Йоан:

В началото бе Словото и Словото беше у Бога, и Бог беше Словото. Всичко чрез Него стана, и без Него не стана нито едно от онова, което е станало. В него имаше живот, и животът беше светлина на човеците. И светлината в мрака свети, и мракът я не обзе. В света беше, и светът чрез Него стана, но светът не Го позна. Дойде у Своите Си, и Своите Го не приеха. А на всички ония, които Го приеха, на вярващите в Неговото име, — даде възможност да станат чеда Божии.

Симон Петър го бе познал и го бе приел, както и всички след Симон, и тяхната тъмнина се бе превърнала в светлина. Може би благодарение на прозрението на Симон сега всички те бяха деца на Бога.

Той изчака залата да утихне.

— Мислех, че може би е време да напусна това място — започна той тихо. — Последните няколко дни ми наложиха трудни решения. Смятах, че животът ми като ваш брат е приключил. Убих един от нас и дълбоко съжалявам. Но нямах избор. Убих и магистъра, но не се разкайвам. — Гласът му се извиси. — Той постави под съмнение всичко, в което вярваме. Алчността и безразсъдството му щяха да доведат до гибелта ни. Интересуваше се единствено от своите нужди, своите желания, а не от нашите. — Усети как го изпълва невероятна сила, а в ума му зазвучаха думите на учителя му. Помни всичко, на което съм те учил. — Като ваш водач ще начертая нов път. Ще излезем от сянката, но не за да отмъщаваме или да търсим справедливост, а за да си възвърнем мястото в този свят като Бедните рицари на Христа и на Храма на Соломон. Това сме ние. И това ще бъдем. Предстоят ни велики дела. Бедните и потъпканите се нуждаят от защита. Ние можем да бъдем техният спасител.

Сети се за думите на Симон. Всички ние носим Божия образ, всички сме достойни за любов, всички можем да израснем в Божия дух. Бе първият магистър от седемстотин години, който щеше да се ръководи от тези думи. И възнамеряваше да ги следва.

— А сега, добри ми братя, време е да се сбогуваме с брат Джефри, чиято саможертва направи възможен този ден.

Малоун бе впечатлен от абатството. Заедно със Стефани, Хенрик и Касиопея ги бяха приели и развели навсякъде. Те бяха първите външни хора, на които се оказваше подобна чест. Капеланът, в ролята на техен екскурзовод, им бе показал всяко кътче и търпеливо бе обяснил историята му. След това ги бе оставил с думите, че конклавът започва. Преди няколко минути се бе завърнал при тях и ги бе придружил до параклиса. Искаха да почетат Джефри, а присъствието им бе възможно благодарение на важната роля, която бяха изиграли в намирането на Великата тайна.

Седяха на първата редица скамейки, точно пред олтара. Параклисът бе великолепен. В него от векове се събираха тамплиерите. И Малоун съвсем осезаемо усещаше присъствието им. До него седеше Стефани, после Хенрик и Касиопея. Чу как Стефани ахва, когато песнопенията спряха и иззад олтара се появи Марк. Докато останалите братя носеха червеникавокафяви одежди, а главите им бяха покрити, той беше в бялата мантия на магистър. Малоун се пресегна и стисна треперещата й ръка. Тя му се усмихна.

Марк се приближи до обикновения ковчег на Джефри.

— Този брат даде живота си за нас. Спази обета си. Затова ще му окажем честта да бъде погребан в Залата на предците. Преди него там са полагани само магистри. А сега към тях ще се присъедини и този герой.

Никой не каза и дума.

— Възражението, отправено от брат Дьо Рокфор към нашия предишен магистър, се отменя. Почетното му място в Хрониките ще бъде възстановено. А сега нека се сбогуваме с брат Джефри. Чрез него ще се възродим.

Службата продължи един час. Малоун и останалите последваха братята към Залата на предците. Ковчегът бе поставен в една от нишите до предишния магистър.

После излязоха навън при колите.

— А сега какво ще правиш, Малоун? — попита го Касиопея.

— Ще продавам книги. А и синът ми ще дойде да прекара един месец с мен.

— Имаш син? На колко години е?

— На четиринайсет, но все едно е на трийсет. Страхотно дете е.

— Като баща си значи — усмихна се Касиопея.

— По-скоро като майка си.

От няколко дни доста често мислеше за Гари. Споровете между Стефани и Марк го накараха да се замисли за собствените си недостатъци като баща. Но те явно не се бяха отразили на Гари. Докато Марк бе изпълнен с негодувание, Гари бе отличник в училище, спортист и нито веднъж не бе възразил срещу преместването на Малоун в Копенхаген. Дори го бе насърчил да замине, съзнавайки, че и баща му има нужда да бъде щастлив. Малоун изпитваше чувство за вина за това свое решение. Но очакваше с нетърпение времето, което щеше да прекара със сина си. Предишната година бе първото им лято заедно в Европа. Тази година възнамеряваха да пътуват до Швеция, Норвегия и Англия. Гари обожаваше да пътува. Още едно нещо, по което си приличаха.

— Хубаво ще бъде — каза той.

Малоун, Стефани и Хенрик щяха да стигнат с кола до Тулуза, откъдето щяха да хванат полет за Париж. Оттам Стефани щеше да се прибере у дома в Атланта. Малоун и Хенрик щяха да се върнат в Копенхаген. Касиопея тръгваше към замъка си с ландроувъра.

Беше се облегнала на колата и Малоун отиде при нея. Отвсякъде ги заобикаляха планини. След два-три месеца зимата щеше да облече всичко в сняг. Част от вечния кръговрат и в природата, и в живота. Добро, после лошо, после пак добро. Сети се как по повод пенсионирането си бе казал на Стефани, че му е писнало от всички глупости. Тя се бе усмихнала на наивността му и бе казала, че докато има хора, по земята няма да има спокойно кътче. Играта бе една и съща навсякъде. Само играчите се сменяха.

Е, той нямаше нищо против. Събитията от последната седмица доказаха, че все още е играч и винаги щеше да бъде такъв. Но ако някой го попиташе, щеше да отговори, че е търговец на книги.

— Пази се, Малоун — каза тя. — Вече няма да мога да те прикривам.

— Имам чувството, че пак ще се видим.

— Човек никога не знае. Възможно е — усмихна се тя.

— Ами Кларидън? — Малоун си обърна към Марк.

— Помоли за прошка.

— А ти благородно му я даде.

Марк се усмихна.

— Каза, че Дьо Рокфор щял да смъкне кожата от стъпалата му и няколко братя го потвърдиха. Иска да се присъедини към нас.

— А вие готови ли сте за подобно нещо? — попита Малоун.

— Доста по-лоши хора са изпълвали редиците ни. Ще оцелеем. Възприемам го като лично наказание.

Стефани и Марк размениха тихо няколко думи. Вече се бяха сбогували насаме. Тя изглеждаше спокойна и уравновесена. Малоун бе доволен. Между двамата трябваше да се установи примирие.

— Какво ще стане с костницата и текста на Симон? — Малоун попита Марк. Наблизо нямаше други братя, така че можеха спокойно да обсъдят въпроса.

— Ще си останат запечатани. Светът се чувства добре с вярата си. Не смятам да променям това.

— Добра идея — съгласи се Малоун.

— Но този орден ще излезе от сянката.

— Точно така — намеси се Касиопея. — Вече обсъдих с Марк как да се включат в благотворителната организация, която ръководя. Световната инициатива за борба срещу СПИН и срещу глада би се зарадвала на прилив на капитали, а орденът може да допринесе доста.

— Хенрик също усилено лобира да се включим в любимите му каузи — допълни Марк. — И аз се съгласих да помогна и там. Така че рицарите тамплиери ще бъдат доста ангажирани. Ще приложим уменията си по подходящ начин.

Той протегна ръка и Марк я стисна.

— Вярвам, че тамплиерите са в най-добрите ръце. Желая ти късмет.

— И на теб, Котън. Все още искам да науча как си се сдобил с това име.

— Обади ми се някой ден, и ще ти разкажа.

Качиха се в колата. Малоун седна зад волана. Докато закопчаваха коланите, Стефани каза:

— Доста съм ти задължена.

Малоун зяпна.

— За първи път чувам такива думи от теб.

— Недей да свикваш.

Малоун се усмихна.

— И се възползвай разумно.

— Да, госпожо.

Той запали колата.

Бележка на автора

Докато седях в едно кафе на Хобро Плац, реших, че прототипът на моя главен герой трябва да живее в Копенхаген. Бях известно време и в Южна Франция, където посетих местата, описани в тази книга. Но да разграничим фактите от художествената измислица.

Разпъването на Жак дьо Моле, описано в пролога, и вероятността именно неговият образ да фигурира върху торинската плащаница са заключения на Кристофър Найт и Робърт Ломас, в книгата им „Вторият месия“. Голяма част от разказаното чрез Марк Нел съответства на всички научни доказателства, събрани за плащаницата през последните 20 години.

Абатство „Де Фонтен“ е измислено. Всички места, описани в Дания обаче, съществуват в действителност.

Ларс Нел олицетворява общото у много мъже и жени, посветили живота си на историята на Рен-льо-Шато — едно наистина мистериозно място.

Книгата „Надгробните паметници на Лангедок“ от Йожен Стюблен е част от фолклора на Рен, макар че никой не е виждал копие от нея. Тя фигурира в каталога на Националната библиотека в Париж, която обаче не разполага с нито един екземпляр.

Оригиналната надгробна плоча на Мари д’Отпул дьо Бланшфор липсва, вероятно унищожена от самия Сониер.

Всички факти относно фамилията Д’Отпул и връзката й с тамплиерите са истински. Абат Бигу е бил изповедник на Мари и именно той поръчал надгробната й плоча десет години след смъртта й. Бигу напуснал Рен през 1793 г. Дали действително е оставил след себе си тайни послания е само едно предположение.

Убийството на абат Антоан Жели не е измислено. Той наистина е бил свързан със Сониер, като някои дори смятат, че Сониер може би има пръст в неговата смърт.

Никога няма да разберем дали съществува крипта под църквата в Рен. Местните власти не разрешават разкопки.

Описаната вестготска колона съществува и е изложена в Рен. Сониер наистина я обърнал наопаки и издълбал думи в нея. Връзката между 1891 г. (1681 г., ако се прочете обратно) с надписа върху надгробната плоча на Мари д’Отпул е в сферата на предположенията.

Сградите и всичко, създадено от Сониер във връзка с църквата в Рен, наистина съществуват. Всяка година десетки хиляди посетители разглеждат владенията на Сониер.

Ноел Корбю действително е живял в Рен. Книгата „Съкровищата на Рен-льо-Шато: Разбунена мистерия“ от Бил Пътнам и Джон Едуин Уд е основана върху разказите на Корбю. Той е купил имението на Сониер от любовницата му. По общо мнение, ако Сониер е знаел нещо, го е споделил с нея. Част от легендата (вероятно също измислена от Корбю) е, че любовницата е казала на Корбю истината, преди да умре през 1953 г. В крайна сметка легендата за Рен се появява през 1967 г. в книгата „Прокълнатото съкровище на Рен-льо-Шато“ от Жерар дьо Сед.

Тамплиерите, разбира се, са съществували и тяхната история, както и уставът им, са достоверно предадени. Всичко, извършено от ордена и описано в тази книга, е свидетелство за една организация, изпреварила времето си. Що се отнася до изгубеното богатство и знания на тамплиерите, нищо не е било намерено след чистката през октомври 1307 г. Споменаването на каруци, отправили се към Пиренеите, се основава на древни исторически източници, макар че не може да се докаже.

За съжаление досега не са открити хроники на ордена. Но може би те все пак съществуват и очакват някой да ги открие в тайното скривалище на тамплиерите.

Евангелието на Симон е мое творение. Но алтернативната концепция за възкръсването на Христос е заимствана от книгата „Възкресението, мит или реалност“ на Джон Шелби Спонг.

Противоречията между четирите евангелия в Новия завет по отношение на възкресението са били предизвикателство за изследователите през вековете. Фактът, че е бил намерен само един скелет на разпнат човек, е повдигал много въпроси, коментари и различни изявления. Искрата, която вдъхнови написването на тази книга, бе краткото, просто и същевременно странно за глава на Римокатолическата църква изявление на папа Лъв X: „Добре ни послужи този мит за Исус“.

1

Офицер. — Б.пр.

Content

Стив Бери
Наследството на тамплиерите
(книга 1 от "Котън Малоун")

Пролог

Първа част

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Втора част

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Трета част

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

Четвърта част

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

Пета част

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

Бележка на автора

1