Ърнест Клайн

Играч първи, приготви се

На Сюзан и Либи

Защото няма карта за мястото, към което сме тръгнали

□□□□

Ловът започна една съботна сутрин

Чудесен момент, защото дори и през смутната 2040 г. съботните утрини все още бяха неприкосновени. Това си оставаше единствената сутрин всяка седмица, когато децата не бяха натоварени с наложени им от възрастните задължения като ходене на училище или църква. В събота сутрин можеше да си стоиш по пижама, да се курдисаш на килима в хола и да се наслаждаваш на поредицата от анимационни филмчета, захаросаните зърнени закуски, видеоигрите и необятните възможности на въображението си.

В събота сутрин всичко изглеждаше възможно.

Всички на моята възраст си спомнят къде са били и какво точно са правили, когато са чули за пръв път за състезанието. Аз седях в скривалището си и гледах епизод на Роботек — една изключително стара японска анимационна поредица, която наскоро бях открил по канала за класическа анимация. Точно по средата на епична звездна битка новинарският бюлетин изскочи във видеофийда ми и обяви, че Джеймс Холидей е починал тази нощ.

Естествено, знаех кой беше Холидей. Всички знаеха. Tой беше гениалният автор на видеоигри и създател на ОАЗИС — масова онлайн симулация за множество играчи, постепенно прераснала в глобалната виртуалнa реалност, която почти цялото човечество сега използваше ежедневно за всичко — от бизнес до комуникация и развлечения. Безпрецедентният успех на ОАЗИС бе превърнал Холидей в един от най-богатите хора в света.

Първоначално не разбирах защо медиите вдигаха такъв шум около смъртта на милиардера. Все пак хората на планетата Земя си имаха други грижи. Дългогодишната енергийна криза. Катастрофалните климатични промени. Повсеместния глад, бедност и болести. Пет-шест войни. Сещате се — "Кучета и котки живеят в хармония… масова истерия"[1]. Обикновено новините не прекъсваха интерактивните комедийни сериали и сапунени опери, освен ако не се бе случило нещо наистина важно. Като например разпространението на смъртоносен вирус или изчезването на някой голям град в облака на атомна бомба. Такива важни неща. Колкото и известен да беше, на смъртта на Холидей трябваше да се посвети само кратък сегмент във вечерните новини, за да можеше мърлявият народ да поклати завистливо глава, когато водещите съобщяха безсрамно голямата сума пари, която щяха да получат наследниците на богаташа.

Но в това беше проблемът. Джеймс Холидей нямаше наследници.

Бе починал на шейсет и седем години като ерген, без да има живи роднини и — според повечето слухове, без нито един приятел. Беше прекарал последните петнайсет години от живота си в уединение, а през това време (ако можеше да се вярва на слуховете) се бе побъркал окончателно и безвъзвратно.

И така — истинската невероятна новина от онази януарска сутрин, новината, която накара всички от Торонто до Токио да се подмокрят от кеф, засягаше завещанието на Холидей и съдбата на огромното му богатство.

Той бе оставил кратко видео послание заедно с инструкции записът да бъде пуснат в световните медии, когато умре. Бе се погрижил и всеки потребител на ОАЗИС веднага да получи копие от видеоклипа. Още помня как чух познатия електронен звън, когато имейлът пристигна в пощата ми само няколко секунди след първия новинарски бюлетин.

Видео посланието му всъщност представляваше внимателно монтиран късометражен филм, озаглавен Поканата на Анорак. Известен с ексцентричността си, Холидей беше вманиачен на тема 80-те години на XX в. — десетилетието, през което бил тийнейджър — и в Поканата на Анорак бе пълно с, както разбрах по-късно, малко известни препратки към попкултурата на 80-те, които не забелязах първия път, когато го гледах.

Целият клип бе малко по-дълъг от пет минути, а в следващите дни и седмици щеше да се превърне в най-задълбочено изследвания филмов материал и да надмине дори филма на Запрудер[2] по броя анализи на всеки кадър, които му бяха посветени. Поколението на моите връстници щеше да научи наизуст всяка секунда от посланието на Холидей.

***

Поканата на Анорак започва със звук от тромпети — началото на стара песен на име Купонът на мъртвеца.

Песента звучи на черен фон през първите няколко секунди, докато към тромпетите не се включва китара, а миг по-късно се появява Холидей. Но той не е 67-годишен старец, грохнал от старост и болести. Изглежда точно както на корицата на списание Тайм от 2014 г. — висок, слаб, здрав мъж на четирийсет години, с буйна коса и с неизменните си очила с рогови рамки, превърнали се в негова запазена марка. Носи и същите дрехи, като на снимката за списанието — избелели джинси и оригинална тениска на Space Invaders.

Холидей е на гимназиална танцова забава в просторен физкултурен салон. Заобиколен е от тийнейджъри, чиито дрехи, прически и танцови движения показват, че действието се развива в края на 80-те години на XX век[3]. Той също танцува — нещо, което никой не го е виждал да прави в реалния живот. Ухилен налудничаво, се върти бързо в кръг, размахва ръце, поклаща глава в такт с музиката и с лекота изпълнява няколко емблематични за 80-те години танцови стъпки. Но няма партньорка. Както се пее в една песен, танцува сам със себе си.

За кратко в долния ляв ъгъл на екрана се появява текст от няколко реда, в който се изреждат името на групата, заглавието на песента, звукозаписната компания и годината на издаване, сякаш това е стар клип по MTV: Купонът на мъртвеца, Оинго Боинго, Ем Си Ей Рекърдс, 1985 г.

Когато започва текстът на песента, Холидей продължава да танцува и си отваря устата заедно с вокалиста. "Изтупан съм, а няма къде да отида. Мъртвецът ми диша във врата. Не бягай, аз съм…".

В този миг той застива, с дясната си ръка прави жест, сякаш реже с ножици, и музиката утихва. В същия момент танцуващите в салона зад него изчезват и обстановката внезапно се променя.

Сега Холидей стои в погребална зала до отворен ковчег[4]. В ковчега лежи друг, много по-стар Холидей — с измършавяло и разядено от рак тяло. Върху клепачите му блестят две лъскави монети[5]. По-младият се взира в трупа на по-старата си личност с престорена тъга, а после се обръща към опечалените[6]. Той щраква с пръсти и в дясната му ръка се появява свитък. Отваря го със замах, свитъкът се размотава чак до пода и се плъзва по пътеката между столовете. Тогава се обръща към камерата и започва да чете: "Аз, Джеймс Донован Холидей, в напълно ясно съзнание и с бистър ум, чрез настоящето заявявам, че това е последната ми воля — и отменя всички свои предходни завещания…". После продължава да чете все по-бързо, изрежда още няколко параграфа юридическа терминология, докато накрая думите му стават неразбираеми. И в следващия миг спира рязко.

— Забравете — казва той. — Дори с тази скорост ще ми трябва цял месец да го прочета докрай. За съжаление, не разполагам с толкова време.

Той хвърля свитъка, който изчезва сред облак блещукащ златист прах.

— Ще ви кажа само най-интересното.

Погребалната зала изчезва и декорът се сменя отново. Сега Холидей стои пред вратата на огромен банков трезор.

— Цялото ми имущество, включително контролният пакет акции от компанията ми Григериъс Симюлейшън Систъмс, ще бъде депозирано при попечител, докато единственото условие, което съм поставил в завещанието си, не бъде изпълнено. Първото лице, което изпълни това условие, ще наследи състоянието ми, което в момента възлиза на над двеста и четирийсет милиарда долара.

Вратата на трезора се отваря п Холидей влиза в него. В огромното помещение има купчина златни кюлчета, голяма колкото къща.

— Ето къде влагам парите си — казва Холидей, широко ухилен. — Какво пък толкова? Няма как да ги вземете, нали?

Той се обляга на купчината от кюлчета и камерата показва лицето му в близък план.

— Убеден съм, че се чудите какво трябва да направите, за да сложите ръка върху цялото това богатство. Не бързайте толкова, хлапета, и до това ще стигна… — Той замълчава, за да предизвика драматичен ефект, а изражението му се променя като на човек, който се кани да разкрие нещо изключително изненадващо.

Щраква с пръсти и трезорът изчезва. В същия миг изведнъж се смалява и се превръща в малко момче с кафяви панталони и избеляла тениска с героите от Мъпет Шоу, както всъщност изглежда на една училищна снимка, направена през 1980 г., когато е на осем. Малкият Холидей стои в претъпкан хол с тъмнооранжев килим, стени с ламперия и кичозно обзавеждане от 70-те години. Телевизор Zenith с 21-инчов екран се вижда зад него, а към приемника е включена игрална конзола Atari 2600.

— Това е първата система за видеоигри, която имах — казва с изтънял гласец. — Atari 2600. Подариха ми я за Коледа през 1979 г. — Той сяда пред видеоиграта, взема джойстика и започва да играе.

— Любимата ми игра — кимва към екрана, където малко квадратче минава през поредица от прости лабиринти. — Казваше се Adventure. Също като много от първите видеоигри, тя е създадена и програмирана от един-единствен човек. Но по онова време от Amapu отказвали да посочват имената на програмистите, затова името на човека, създал играта, не е написано никъде на опаковката. — На телевизионния екран виждаме как той посича един дракон с меч, но поради грубата графика с ниска резолюция, изображението прилича повече на квадрат, който намушква със стрела деформирана патица.

— Затова създателят на Adventure, Уорън Робинет, решава да скрие името си в самата игра. Той скрива ключ в един от лабиринтите. Който намери ключа — сива точка с размери един пиксел — може да го използва, за да влезе в тайната стая, в която Робинет оставя името си. — На телевизора Холидей насочва квадратния си герой към тайната стая, където в центъра на екрана се появяват думите: "Автор — Уорън Робинет".

— Това — сега посочва към екрана с искрена почит — е първото великденско яйце във видеоигрите. Робинет го скрива в кода на тази игра, без да каже на никого, а Атари я произвежда и разпространява по целия свят, без да знае за тайната стая. Разбират за великденското яйце чак няколко месеца по-късно, когато децата повсеместно започват да го намират. Аз бях едно от тези деца, а мигът, в който открих великденското яйце на Робинет, беше най-невероятното игрално преживяване в живота ми.

Малкият Холидей оставя джойстика и става. В това време стаята внезапно изчезва и декорът се сменя отново. Сега той стои в мрачна пещера, където светлината от невидими факли мъждука по стените. В същия миг отново се преобразява, този път в прочутия си аватар от ОАЗИС Анорак — висок магьосник с дълга роба и лице, малко по-красиво от истинското лице на възрастния Холидей (и без очилата му). Анорак е облечен с характерната си черна роба с емблемата на аватара (голяма калиграфски изписана буква А), избродирана на ръкавите.

— Преди да умра — заговаря Анорак с много по-дълбок глас, — аз създадох собствено "великденско яйце" и го вградих в най-известната си игра — ОАЗИС. Първият, който открие Яйцето, ще наследи цялото ми богатство.

Следва ново драматично мълчание.

— Яйцето е скрито добре. Не съм го оставил просто под някой камък. Може да се каже, че е заключено в сейф, закопан в тайна стая в центъра на някой лабиринт, който се намира… — той потупва дясното си слепоочие — ето тук. Но не се тревожете. Оставил съм много следи, които ще ви покажат пътя. А ето я и първата. — Анорак прави грандиозен жест с дясната си ръка и внезапно във въздуха пред него изникват три ключа, които започват да се въртят бавно. Изглеждат изработени от мед, нефрит и кристал. Докато ключовете продължават да се въртят, той започва да декламира кратко стихотворение и всеки стих който изрича, се изписва за кратко с огнени букви на екрана:

Три ключа скрити трите тайни порти пазят.

Зад тях премеждия ви дебнат там, във мрака.

И онзи, който най-достоен се окаже,

ще стигне Края, где наградата го чака.

След като изрича тези думи, Нефритеният и Кристалният ключ изчезват и остава само Медният, който вече виси на верижка около врата му.

Камерата следва Анорак, когато той се обръща и тръгва навътре в тъмната пещера. Няколко секунди по-късно пристига пред масивна дървена врата, разположена в каменната стена на пещерата. Вратата е обкована със стомана, а върху нея са гравирани щитове и дракони.

— Не успях да тествам тази игра, затова се притеснявам, че Яйцето може да е скрито прекалено добре. Вероятно ще е твърде трудно да се стигне до него. Не знам. Но вече е късно да променям каквото и да било. Така че ще видим.

Анорак отваря двукрилата врата, зад която се разкрива просторни съкровищница, пълна с купчини блещукащи златни монети и инкрустирани със скъпоценни камъни бокали[7]. После прекрачва прага, обръща се към камерата и протяга ръце, за да задържи тежките крила на вратата отворени[8].

— И без повече увъртания — заявява Анорак — обявявам Лова на Великденското яйце за открит!

После изчезва сред експлозия от светлина и оставя зрителя да се взира през отворената врата в бляскавите купчини злато.

Накрая екранът почернява.

***

В края на видеоклипа Холидей беше оставил връзка към личния си уебсайт, който бе променен драстично в деня на смъртта му. В продължение на повече от десетилетие там се въртеше единствено кратка анимация, в която аватарът му Анорак седеше в средновековна библиотека, приведен над издраскана дървена маса, докато смесваше отвари над прашни книги със заклинания, а на стената зад него се виждаше голяма картина на черен дракон.

Но сега анимационното клипче бе изчезнало, а на негово място се бе появила класация с резултати, подобна на онези на старите монетни автомати за игри. Там се виждаха десетте най-високи постижения, като всяко от тях се състоеше от шест нули срещу инициалите "Дж. Д. X." — Джеймс Донован Холидей. Списъкът бързо стана известен като "Класацията" и щеше да остане в този си вид много дълго време.

На уебсайта, точно под нея, се бе появила и една икона. Тя приличаше на малка подвързана с кожа книга и водеше към нов уебсайт, anoraksalmanac.com, откъдето всеки можеше да изтегли безплатно книга със заглавие Алманахът на Анорак, съдържаща хиляди записки от дневника на Холидей без отбелязани дати.

Книгата бе дълга повече от две хиляди страници и представляваше наполовина мемоари, наполовина манифест на вманиачен геймър. В него се съдържаше подробно описание на личния живот на Холидей и на всекидневните му занимания. Повечето от записките представляваха разсъждения за различни класически видеоигри, научнофантастични и фентъзи романи, книги, комикси и факти от попкултурата на 80-те години. Имаше и няколко остри критики, които отричаха всичко — от организираните религиозни движения до диетичните газирани напитки. Една цяла глава от Алманаха бе написана на синдарин — измисления от Толкин език на елфите. След като въпросният текст бе преведен, се оказа, че той всъщност представляваше гневна реч за несъответствията между романите от поредицата Властелинът на пръстените и филмовите адаптации на Питър Джаксън. След това съчинение следваше дълго и пламенно есе, в което се твърдеше, че ако се разглеждаше като цяло, трилогията на Джаксън всъщност беше най-добрият фентъзи филм, правен някога.

От самото начало имаше хора, които подозираха, че Холидей някак си бе инсценирал смъртта си и че състезанието бе само великолепен рекламен трик. Но адвокатите му опровергаха слуховете няколко дни по-късно на излъчена в цялата страна пресконференция, на която потвърдиха всичко, казано от него в Поканата на Анорак. Цялото му богатство наистина щеше да бъде дадено на онзи потребител на ОАЗИС, който пръв намереше Великденското яйце. Всичко това бе написано черно на бяло в завещанието на Холидей — колосален юридически документ, който те подготвяли години преди да се разболее от рак.

Той бе взел всички възможни мерки то да не може да бъде обявено за недействително или анулирано. Това обаче не попречи на собствената му компания Григериъс Симюлейшън Систъмс незабавно да заведе голямо съдебно дело в опита си да оспори последната му воля. Бордът на директорите на ГСС (както се изрази един от членовете му) "са много разтревожени от вероятността най-печелившата компания в света да попадне в ръцете на първия сополив геймър, който успее да докаже, че е също толкова вманиачен по игрите, колкото и покойния ѝ основател".

Но като всезнаещ ситски лорд, Холидей бе предвидил този ход на ГСС и в завещанието си бе заявил от огромното му богатство да се отдели колкото е необходимо, за да бъде изпълнена последната му воля. Въпреки това ГСС вложи няколко години и милиони долари в опити да спре състезанието, преди накрая да развее бяло знаме. Усилията им само доказаха, че завещанието на Холидей е непоклатимо и че последното му желание ще бъде изпълнено.

"Ловът", както стана известно състезанието, бързо навлезе в глобалната култура. Също като спечелването на лотарията, търсенето на Великденското яйце се превърна в популярна мечта за деца и възрастни. Всеки можеше да участва в играта и, поне в началото, изглеждаше, че няма правилна или грешна стратегия за спечелването ѝ.

Алманахът на Анорак като че ли подсказваше единствено, че за да откриеш Великденското яйце, непременно трябва да знаеш всичко за любимите теми на Холидей. Това доведе до масов интерес към класическите видеоигри и попкултурата на 80-те години на XX в. Петдесет години след края на онова десетилетие тогавашните филми, музиката, игрите и стилът изведнъж се върнаха на мода. През 2041 г. оформената с гел на бодлички коса и избелелите джинси отново се носеха, а първите места в музикалните класации заемаха кавърверсии на хитове от 80-те. Някогашните тийнейджъри от 80-те, сега наближаващи пенсионна възраст, преживяваха странното приятно усещане, че внуците им се интересуват от младежките им увлечения.

През този период се роди нова субкултура с милиони последователи, които посвещаваха всеки свободен момент от живота си на търсенето на Яйцето. В началото тези хора бяха известни като "ловците на яйца", но бързо прозвището им стана само "ловците". През първата година от Лова беше много модно да си ловец и почти всички потребители па ОАЗИС твърдяха, че са такива.

На първата годишнина от смъртта на Холидей глъчката около състезанието започна да утихва. Бе минала цяла година, а никой не бе открил нищо. Нито ключ, нито порта. Според много хора част от проблема беше в самия размер на ОАЗИС. Във виртуалната среда имаше над хиляда свята, в които можеха да са скрити ключовете, а на ловците щяха да са им нужни години, за да претърсят дори само един от тях.

Въпреки хвалбите на "професионалистите" по блоговете, които твърдяха, че всеки ден отбелязват все по-голям напредък, истината постепенно изплува: никой не знаеше какво точно търси и откъде трябваше да започне с търсенето.

По това време ловците вече бяха разделили Алманахът на Анорак на глави и стихове, изучаваха го и го цитираха като свето писание (и за тях тази книга наистина представляваше точно това). Но дори Алманахът да съдържаше някакви указания за местоположението на трите ключа, никой не бе успял да ги открие. Много хора започнаха да подозират, че това беше просто сборник с налудничавите размишления на един побъркан мъртвец.

Мина още една година.

И още една.

Все още никой не бе намерил нищо.

Повечето хора изгубиха интерес към състезанието. Някои мислеха, че всичко е само ексцентрична измама, дело на смахнат богаташ. Други бяха убедени, че дори Яйцето наистина да съществуваше, никой нямаше да го намери. Междувременно ОАЗИС продължаваше да се разраства и да добива все по-голяма популярност, защитен обаче от опитите на други компании да го купят или да завеждат дела, благодарение на непоклатимите условия в завещанието на Холидей и армията от безскрупулни адвокати, ангажирани с управлението на наследството му.

Историята за Великденското яйце на Холидей постепенно премина в сферата на градските легенди. Превърна се в нещо като приказка, която обаче дори децата не приемаха на сериозно.

Все по-малобройното племе на ловците постепенно попадна под прицела на всеобщи подигравки. Всяка година на датата, на която Холидей бе починал, водещите на новините съобщаваха насмешливо за липсата на какъвто и да било напредък. И всяка година все повече ловци се отказваха от състезанието с оправданието, че той наистина бил скрил прекалено добре Яйцето.

Мина още една година.

И още една.

И тогава, на 11 февруари 2045 г., името на един аватар се появи на първо място в Класацията пред очите на целия свят.

След пет дълги години Медният ключ най-накрая бе открит от осемнайсетгодишно хлапе, което живееше в каравана в покрайнините на Оклахома Сити.

Това хлапе бях аз.

Десетки книги, анимационни поредици, филми и телевизионни сериали са се опитвали да разкажат какво точно се случи след това, но всички грешаха. Затова реших да изясня този въпрос веднъж завинаги.

Първо ниво

Да си човек е гадно. Единственото, което прави живота поносим, са видеоигрите.

Алманахът на Анорак, глава 91, стих 1-2

□□□1

Събудих се внезапно от изстрели в една от съседните купчини. След гърмежите последваха няколко минути приглушени крясъци и писъци, а после настъпи тишина.

В купчините престрелките бяха нещо обичайно, но все още ме стряскаха. Знаех, че едва ли ще успея пак да заспя, затова реших да убия оставащите до разсъмване часове, като поиграя на няколко класически игри от времето на аркадните автомати — Galaga, Defender, Asteroids. Тези древни цифрови динозаври се бяха превърнали в музейни експонати дълго преди да се родя. Но аз бях ловец, затова не гледах на тях като на чудновати антики с ниска разделителна способност. За мен те представляваха свещени артефакти. Устоите на храм. Играех на тях с чувство на почитание.

Бях се свил в стар спален чувал в ъгъла на малкото перално помещение, заклещен в процепа между стената и сушилнята. Не бях добре дошъл при леля си в отсрещната стая, което не ми пречеше. И без това предпочитах да спя в пералното. Там беше топло, можех да се уединя до известна степен, а и безжичната интернет връзка не беше лоша. При това, като допълнителен бонус, стаята миришеше на препарат за пране и омекотител. Останалата част от караваната вонеше на котешка пикня и крайна мизерия.

През по-голямата част от времето спях в скривалището си. Но през последните няколко нощи температурата бе паднала под нулата и колкото и да мразех дa оставам при леля, все пак предпочитах да дойда тук пред това да се разболея от пневмония или да умра от измръзване.

В караваната на леля живееха общо петнайсет души. Тя обитаваше най-малката от три спални. В стаята до нейната живееше семейство Депърт, а в голямата спалня в дъното на коридора — семейство Милър. Те бяха шестима души и плащаха най-големия дял от наема. Сигурно ви се струва доста претъпкано, но нашата каравана изобщо не беше толкова пренаселена, колкото останалите жилища в купчините. Тя бе от двойните. Имаше достатъчно място за всички.

Извадих лаптопа си и го включих. Той представляваше масивна, тежка машина на почти десет години. Намерих го в една кофа за боклук зад изоставен търговски център от другата страна на шосето. Успях да го съживя, като смених системната му памет и презаредих праисторическата операционна система. По днешните стандарти процесорът бе бавен като ленивец, но на мен ми вършеше работа. Лаптопът беше моята портативна библиотека, игрален автомат и система за домашно кино. На харддиска му имаше купища стари книги, филми, телевизионни сериали, песни и почти всяка видеоигра, произведена през XX в.

Пуснах емулатора и избрах играта Robotron: 2084 — една от любимите ми за всички времена. Обичах динамиката и бруталната ѝ простота. За Robotron бяха необходими само инстинкт и бързи рефлекси. Винаги когато играех на стари видеоигри, събирах мислите си и се успокоявах. Когато се чувствах потиснат или недоволен от живота си, трябваше само да натисна бутона Играч 1 — и щом се съсредоточех върху безмилостното електронно клане на екрана, за миг забравях всичките си тревоги. В двуизмерната вселена на играта животът беше простичък. Биеш се срещу машината. Движиш се с лявата ръка, стреляш с дясната и се опитваш да останеш жив колкото се може по-дълго.

Прекарах няколко часа в стрелба срещу следващи една след друга вълни от мозъци, сфероиди, кварки и хълкове в безкрайната битка за Спасяване на последното човешко семейство. Но постепенно пръстите ми започнаха да се схващат и изгубих ритъм. Когато това се случваше на толкова високо ниво, бързо губех сражението. Изгърмях допълнителните си животи за няколко минути и на екрана се появиха най-омразните ми думи: КРАЙ НА ИГРАТА.

Изключих емулатора и потърсих сред видеофайловете нещо за приспиване. През последните пет години си бях свалил всеки филм, телевизионен сериал и анимация, които се споменаваха в Алманахът на Анорак. Разбира се, още не ги бях изгледал всички. Това вероятно щеше да ми отнеме десетилетия.

Избрах един епизод от Семейни връзки — комедиен сериал от 80-те за семейство от средната класа в централен Охайо. Бях си свалил сериала, защото той бе един от любимите на Холидей и предполагах, че в някой от епизодите има скрита следа, свързана с Лова. Веднага се бях пристрастил към поредицата и вече бях гледал многократно всичките сто и осемдесет епизода. Не ми омръзваха.

Докато седях сам в тъмното и гледах комедията, си представях, че живеех в онази топла, светла къща, а усмихнатите и любящи герои са моето семейство. Че на света няма проблем, който да не може да се разреши в рамките на един половинчасов епизод (или най-много два, ако проблемът е наистина сериозен).

Собственото ми ежедневие изобщо не приличаше на живота в Семейни връзки и вероятно точно по тази причина обичах толкова сериала. Аз бях единственото дете на двама тийнейджъри бежанци, запознали се в купчините, където израснах. Не познавах баща си. Когато съм бил едва на няколко месеца, го застреляли по време на плячкосването на супермаркет при едно спиране на тока. Единственото, което знаех за него, бе че обичал комикси. В кутия със стари негови вещи бях открил няколко флашки с всички броеве на Невероятния Спайдърмен, X-мен и Зеленият фенер. Майка ми веднъж ми разказа, че татко ми избрал името Уейд, за да започва със същата буква като фамилията Уотс, защото смятал, че звучи като тайната идентичност на супергерой. Също като Питър Паркър и Кларк Кент. Това ме караше да мисля, че татко е бил готин човек, въпреки начина, по който бе загинал.

Майка ми Лорета ме отгледа сама. Като много други хора, тя сключила договор за работа в замяна на издръжка, щом навършила осемнайсет. Само така можела да си намери постоянна работа. Работеше на пълен работен ден на две места в ОАЗИС — като телефонистка и като компаньонка в бордей. Нощем ме караше да си слагам тапи за уши, за да не я чувам в съседната стая как говори мърсотии на клиенти в други часови зони. Но тапите за уши не вършеха кой знае каква работа, затова гледах стари филми с усилен звук.

Започнах да влизам в ОАЗИС още като малък, защото майка ми я използваше за виртуална детегледачка. Щом пораснах достатъчно, че да нося визьор и сензорни ръкавици, мама ми помогна да си направя първия аватар. После ме сложи да седна в един ъгъл, отиде на работа и ме остави да изследвам удивителния нов свят, безкрайно различен от света, който познавах дотогава.

От онзи миг нататък може да се каже, че бях отгледан от интерактивните образователни програми на ОАЗИС, до които всяко дете имаше безплатен достъп. Голяма част от детството си прекарах в симулираната виртуална реалност на Улица Сезам, където пеех песни с дружелюбни мъпети и играех интерактивни игри, които ме учеха как да ходя, говоря, събирам, изваждам, чета, пиша и споделям. След като овладях тези умения, не ми отне дълго да установя, че ОАЗИС е и най-голямата библиотека, в която дори хлапе без пукната пара като мен може да прочете всяка книга, писана някога, да получи достъп до всяка песен, филм, телевизионен сериал, видеоигра и произведение на изкуството, създавани някога. До всички знания, произведения на изкуството и развлечения на човешката цивилизация. Ето какво ме чакаше в ОАЗИС. Но достъпът до цялата тази информация имаше и един недостатък — чрез нея разбрах истината.

***

Възможно е да сте на друго мнение, но за мен да израсна като човешко същество на планетата Земя през XXI в. беше истински удар под кръста. От екзистенциална гледна точка.

Най-лошото в това да си дете е, че никой не ти казва истината. Всъщност правят точно обратното. И естествено — аз им вярвах, защото бях просто едно дете. Имам предвид, че мозъкът ми още не се бе развил напълно, затова как можех да предположа, че възрастните ме будалкат? Нямаше как.

Вярвах на всички умопомрачителни глупости, с които ме залъгваха, но след като пораснах малко, постепенно започнах да осъзнавам, че почти всички ме лъжеха за почти всичко още от мига, в който бях излязъл от утробата на майка си.

Това прозрение ужасно ме стресна.

И е част от причината да не вярвам на почти никого.

Започнах да осъзнавам нелицеприятната истина, когато се заех да ровя в библиотеките на ОАЗИС. Там тя ме чакаше, скрита в стари книги, написани от хора, които не се страхуваха да говорят честно. Художници, учени, философи и поети, много от които отдавна не бяха между живите. Докато четях завещаните от тях думи, най-накрая започнах да осъзнавам ситуацията. Своята ситуация. Нашата ситуация. Онова, което много хора наричат "състоянието на човека".

А новините не бяха никак добри.

Сега, като се замисля, ми се иска някой да ми беше казал истината в очите, когато пораснах достатъчно. Ще ми се просто да бяха рекли:

"Ето как стоят нещата, Уейд. Ти си човек, малкия. Хората са много умни животни. И като всички останали животни на тази планета, ние сме произлезли от едноклетъчните организми, живели тук преди милиони години. Станали сме хора чрез процес, наречен еволюция, за който ще научиш повече по-късно. Но повярвай, независимо какво са ти разправяли досега, именно чрез този процес сме такива, каквито сме днес. Затова има безброй доказателства, погребани в скалите.

А онази приказка, дето са ти я разправяли за всемогъщия пич на име Бог, е пълна глупост. Цялата работа с Бога е всъщност древна измислица, която хората си разказват от хилядолетия. Ние сме си я измислили. Като Дядо Коледа и Великденския заек.

А, и между другото, Дядо Коледа и Великденският заек не съществуват. И това си глупости. Съжаляваме, хлапе, просто го приеми.

Сигурно се чудиш какво се е случило през времето, преди да се родиш. Доста неща. След като сме еволюирали до хора, станало много интересно. Започнали сме да живеем на малки групи, наречени "племена", и е трябвало да ловуваме, за да си набавяме храна. После сме открили как да садим растения и да опитомяваме животни, за да не се налага да се местим непрекъснато. Племената ни станали много по-големи и сме плъзнали по цялата планета като непобедим вирус. После, след няколко войни за земи, ресурси и измислените ни богове, сме организирали всичките си племена в "глобална цивилизация. Но, честно казано, тя нито беше много организирана, нито особено цивилизована, и продължихме да водим война след война помежду си. Измислихме обаче и как да правим научни открития, които пък ни помогнаха да разберем откъде и как сме произлезли. Науката ни помогна да развием и технологии. И, като за неокосмени маймуни, създадохме някои удивителни неща. Компютри. Медицина. Лазери. Микровълнови печки. Изкуствени сърца. Атомни бомби. Дори успяхме да пратим няколко души на Луната и да си ги приберем обратно. Създадохме и глобална комуникационна мрежа, чрез която да си говорим с всички, по целия свят, по всяко време. Доста впечатляващо, нали?

Но сега идва лошата новина. Глобалната ни цивилизация беше създадена на огромна цена. За изграждането ѝ се нуждаехме от ужасно много енергия, която си набавяхме от изкопаеми горива, които се образуват от мъртви растения и животни, заровени дълбоко в земята. Изразходихме повечето от тези горива още преди да се родиш — и сега в общи линии не ни е останало почти нищо. Това означава, че вече нямаме достатъчно енергия, за да захранваме цивилизацията си. И се наложи да пестим… много. Наричаме това "Глобална енергийна криза", а тя продължава от доста време.

Горенето на всички онези изкопаеми горива също така доведе до някои много неприятни странични ефекти като повишаването на температурите и съсипването на природата. Затова сега полярните шапки се топят, морското равнище се покачва, а климатът съвсем се сбърка. Рекорден брой растителни и животински видове измират, докато много хора гладуват и нямат домове. А и продължаваме да водим войни помежду си, най-вече заради малкото останали природни ресурси.

В общи линии, малкия, това означава, че животът сега е много по-тежък, отколкото в добрите стари времена, преди ти да се родиш. Тогава си живеехме прекрасно, а сега положението е страшно. Честно казано — перспективите за бъдещето не са много добри. Появил си се в скапано време. И изглежда, че от тук нататък ще става все по-зле. Човешката цивилизация "залязва". Някои биха казали, че "умира", но нека не си правим прибързани заключения. Нищо още не е решено окончателно.

Сигурно се чудиш какво ще стане с теб. Много просто — същото, което се случва с всяко друго човешко същество. Ще умреш. Всички умираме. Просто така стоят нещата.

Чудиш се какво ще последва, след като умреш ли? Ами, не сме много сигурни. Но научните доказателства сочат, че не се случва нищо. Просто си мъртъв, мозъкът ти спира да работи и вече няма да си на този свят и да задаваш досадни въпроси. А онези приказки, дето си слушал за прекрасното място, наречено "рай", където няма болка и смърт и водиш вечен, безгрижен и щастлив живот — те също са пълни глупости. Като приказките за Богa. Никой не е открил доказателства за съществуването на рая. И него сме си измислили. Ще ни се. Сега до последния си миг ще живееш с мисълта, че един ден ще умреш и ще изчезнеш завинаги.

Съжаляваме.

***

Всъщност, като се замислим, цялата тази информация би дошла в повече на едно дете. Особено след като съвсем наскоро се е научило да ходи, да говори, да си завързва обувките и да не си ака в гащите. Май в крайна сметка не е много удачно да ти казваме цялата истина. Като че ли не е добре да разкриваме пред малките човешки същества, че са се родили в свят на хаос, болка и бедност тъкмо навреме, за да го видят как загива.

Аз разбрах всичко това постепенно, в продължение на няколко години, но мисълта все още ме плашеше и ми идеше да се хвърля от някой мост.

За щастие, имах достъп до ОАЗИС, където сякаш през вълшебен портал се озовавах в по-красив свят. Този плод на въображението ми помогна да не изгубя разсъдъка си. Той бе единственото ми място за игра преди тръгването на училище. Вълшебно място, където всичко беше възможно.

Най-щастливите ми детски спомени са от ОАЗИС. Когато мама не бе на работа, влизахме там заедно, играехме и предприемахме интерактивни приказни приключения.

Вечер мама насила ме караше да излизам от системата, защото не исках да се връщам в реалния свят. Реалният свят беше гаден.

Не я виня за положението, в което се намирахме. Като всички останали, тя бе жертва на съдбата и на жестокото стечение на обстоятелствата. Бe се родила в свят на изобилие — тъкмо навреме, та да види как всичко бавно се стопява. Спомням си, че най-вече я съжалявах. Тя непрекъснато бе в депресия и като че ли се радваше истински единствено на наркотиците. Разбира се, накрая именно те я убиха. Когато бях на единайсет, си инжектира некачествена дрога и умря на оръфания сгъваем диван, който използвахме за легло, докато слушаше музика на стария mрЗ-плейър, който бях ремонтирал и ѝ бях подарил за предишната Коледа.

Тогава се наложи да отида да живея при сестрата на мама. Леля Алис не ме приюти от добрина или от семейно чувство за дълг. Подслони ме заради допълнителните ваучери за храна, които щеше да получава всеки месец. През повечето време сам трябваше да си набавям ядене, което обикновено не представляваше проблем, тъй като имах дарбата да намирам и поправям стари компютри и счупени конзоли за ОАЗИС и да ги продавам на оказионни магазини или да ги разменям за ваучери. Изкарвах достатъчно, за да не гладувам — нещо, с което повечето съседи не можеха да се похвалят.

И тогава, в годината, когато мама умря, започна Ловът на Великденското яйце и мисля, че това ме спаси. Изведнъж намерих нещо, с което си струваше да се занимавам. Мечта, която да преследвам. Ловът ми даде цел в живота. Задача, която да реша. Причина да ставам сутрин от леглото. Но най-вече това бе нещо, което очаквах с нетърпение.

В мига, в който започнах да търся Яйцето, бъдещето вече не ми се струваше толкова мрачно.

***

Бях стигнал до средата на четвъртия епизод от Семейни връзки, когато вратата на пералното помещение се отвори и леля Алис влезе — недохранена харпия с прокъсан пеньоар, стиснала кош с мръсни дрехи. Изглеждаше по-адекватна от обикновено, което бе лошо. Надрусана беше много по-сговорчива.

Тя ме погледна с обичайната си ненавист и започна да пъха дрехите в пералнята. После изражението ѝ внезапно се промени и надникна зад сушилнята, за да ме огледа по-добре. Очите ѝ се разшириха, когато зърна лаптопа. Аз бързо го затворих и понечих да го пъхна в раницата си, но разбрах, че беше твърде късно.

— Дай ми го, Уейд — посегна тя към лаптопа. — Ще го заложа, за да взема пари за наема.

— Не! — извиках аз и се дръпнах назад. — Моля те, лельо Алис, нужен ми е за училище.

— Нужно е да покажеш поне малко признателност, — кресна тя. — Всички трябва да си плащаме наема. Писна ми да живееш на мой гръб!

— Ти прибираш всичките ми ваучери. Те са предостатъчни да покрият моя дял от наема.

— Как пък не! — Леля отново се опита да изкопчи лаптопа от ръцете ми, но аз не го пусках, тъй че тя се обърна и ядосано се отправи към стаята си. Знаех какво ще последва, затова бързо въведох команда, която да заключи клавиатурата и да изтрие харддиска.

След няколко секунди леля Алис се върна със сънения си приятел Рик. Рик вечно ходеше гол до кръста, за да се фука с впечатляващата си колекция от затворнически татуировки. Без да каже и дума, той дойде при мен и вдигна заплашително юмрук. Аз се свих уплашено и му дадох лаптопа. След това двамата излязоха, като вече обсъждаха колко могат да му вземат в заложната къща.

Това, че ми взеха лаптопа, не беше кой знае какъв проблем. Имах два резервни в скривалището си. Но те не бяха толкова бързи и щеше да се наложи да презапиша всичките си файлове от резервните копия, които пазех. Изключително досадна работа. Сам обаче си бях виновен. Знаех колко рисковано бе да нося ценни вещи у леля.

Тъмносинята утринна светлина започваше да се процежда през прозореца на помещението. Реших, че щеше да е добре днес да изляза по-рано за училище.

Облякох се възможно най-бързо и безшумно, нахлузих износени джинси, размъкнат пуловер и прекалено голямо за мен палто, които всъщност представляваха целия ми зимен гардероб. После си сложих раницата и се качих до прозореца на пералното помещение. Сложих си ръкавиците и отворих покрития със скреж прозорец. Арктическият студ защипа бузите ми, докато се взирах в бурното море от покриви на каравани.

Караваната на леля се намираше най-отгоре на "купчина" от двайсет и две подвижни къщи, поради което се издигаше един-два етажа над съседните постройки. Най-долните каравани стояха върху земята или върху някогашните си бетонни основи, а натрупаните върху тях жилища бяха окачени на стоманено скеле — нестабилна метална конструкция, изграждана на парче в продължение на години.

Живеехме в купчините на Портланд Авеню — огромен кошер от избелели тенекиени кутийки, който ръждясваше от двете страни на шосе И-40 на запад от рушащия се, изпъстрен с небостъргачи, център на Оклахома Сити. Кварталът се състоеше от над петстотин отделни купчини, свързани помежду си с импровизирана мрежа от рециклирани тръби, трегери, подпорни греди и окачени мостове. Около непрекъснато разширяващия се периметър на квартала стърчаха десетина стари строителни крана (с които всъщност караваните се поставяха една върху друга).

Най-горното ниво или покривът на купчините, бе покрито тук-таме със стари соларни панели, които осигуряваха допълнително електричество за жилищата. Отстрани на всяка купчина висяха плетеници от стари маркучи и пластмасови тръби, конто снабдяваха караваните с вода и по които се изливаха отпадните води (лукс, с който не разполагаха всички квартали.) До най-долното ниво (наричано "пода") не стигаше почти никаква слънчева светлина. Тъмните тесни ивици земя между купчините бяха отрупани с ръждясалите скелети на изоставени коли и камиони, с изпразнени резервоари и отдавна затрупани проходи навън.

Един от съседите ни, господин Милър, веднъж ми разказа, че кварталите с каравани като нашия някога са се състояли от десетки подвижни домове, подредени в спретнати редици на земята. Но след петролния крах и настъпването на енергийната криза в големите градове започнали да се стичат бежанци от околните предградия и села, което довело до сериозен недостиг на жилища. Имотите, до които от града можело да се стигне пеша, изведнъж станали твърде ценни, че да се пилеят за огромни редове от подвижни жилища, затова на някого му хрумнала великолепна идея, както казваше господин Милър, "да натрупа проклетиите една върху друга" и така пространството да се оползотвори максимално. Идеята била подхваната на много места и кварталите с каравани из цялата страна бързо се превърнали в "купчини" като нашата — странен хибрид между коптори, землянки и бежански лагери. Сега покрайнините на всички големи градове бяха заобиколени от купчини, преливащи от пренесли се там селяни като родителите ми, които в отчаяно търсене на работа, храна, електричество и надеждна връзка с ОАЗИС бяха избягали от малките си загиващи градчета и бяха използвали последния си бензин (или впрегатни животни), за да закарат семействата, караваните и микробусите си до най-близкия метрополис.

Всяка купчина в нашия квартал се състоеше от най-малко петнайсет каравани (като тук-таме имаше по някой микробус, товарен контейнер, туристическа каравана или миниван за разнообразие). През последните години много от купчините нараснаха до над двайсет етажа. Това притесняваше мнозина. Често се случваше някоя да се срути и ако помощното скеле се наклонеше под неподходящ ъгъл, ефектът на доминото събаряше и четири-пет съседни. В подобни случаи загиваха много хора. При това не веднага. Преди няколко години в източната част на квартала се срути купчина и онези от обитателите ѝ, които не загинаха на място, останаха заклещени под руините и умряха от загуба на кръв. Други успяха да оцелеят сред отломките само за да загинат седмица по-късно, когато крановете започнаха да разчистват срутените каравани. В купчините не идваха линейки и спасителни екипи, защото тези селища на практика бяха незаконни и обитателите им не плащаха данъци. Същото важеше за полицията и пожарната.

Нашата каравана се намираше в северната част, разположена край рушаща се магистрала. През прозореца на пералното помещение виждах слабия поток от пъплещи по напукания асфалт електрически автомобили, които превозваха стоки и работници до града. Докато се взирах в мрачния пейзаж, на хоризонта се показа яркият сребрист слънчев диск. Загледан в изгрева, изпълних своя ритуал: винаги, когато видех слънцето, си напомнях, че то е звезда. Една от над стоте милиарда звезди в нашата галактика. Галактика, която бе само една от милиардите други галактики във видимата вселена. Това ми напомняше как стоят нещата в действителност. Започнах с този ритуал, след като гледах научнопопулярна поредица от началото на 80-те, озаглавена Космос.

Измъкнах се през прозореца възможно най-безшумно и като се вкопчих в перваза, се плъзнах по студения метален обков на стената. Стоманената платформа, върху която стоеше караваната, бе съвсем малко по-широка от самото жилище и около него се образуваше около петдесет сантиметра широк перваз. Внимателно се спуснах надолу, докато краката ми не стъпиха на перваза, а после се протегнах и затворих прозореца след себе си. Хванах се за едно въже, което си бях окачил там, за да ми служи за дръжка, и започнах да пристъпвам настрани по перваза, докато не стигнах до ъгъла на платформата. Оттам слязох по рамката на подобието на стълба скеле. Почти винаги минавах по този маршрут, когато излизах от караваната на леля. Отстрани на купчината бе закована паянтова стълба, но тя се клатеше и се удряше в скелето, поради което не можех да я използвам, без да ме чуят. В купчините най-разумно беше да се стараеш да не те виждат и чуват. Често наоколо се мотаеха опасни и отчаяни хора — от онези, които ще те ограбят и изнасилят и ще продадат органите ти на черния пазар.

Слизането по плетеницата от метални греди винаги ми напомняше на старите видеоигри като Donkey Kong или Burger Time. Все си мислех, че някой ден трябва да създам ретро игра, вдъхновена от живота ми в купчините, в която да се събират изхвърлени компютри, да се търсят ваучери за храна и да се избягват пристрастени към метадон наркомани и педофили на път за училище. Игра, далеч по-забавна от реалния си прототип.

Докато слизах надолу, се спрях до една туристическа каравана три етажа под нашата, където живееше моята приятелка госпожа Гилмор. Беше мила старица на 75 години и винаги ставаше абсурдно рано. Надникнах през прозореца и я видях да приготвя закуска в кухнята. След няколко секунди и тя ме забеляза и очите ѝ грейнаха.

— Уейд! — каза и открехна прозореца. — Добро утро, миличък.

— Добро утро, госпожо Гилмор. Дано не ви стреснах.

— Не — отвърна тя и се загърна по-плътно в халата си заради течението от прозореца. — Навън е мразовито! Влез да закусиш. Имам малко бекон. А и яйцата на прах не са толкова лоши, ако ги посолиш достатъчно…

— Благодаря, но тази сутрин не мога. На училище съм.

— Добре. Друг път тогава. — Тя ми изпрати въздушна целувка и понечи да затвори прозореца. — И гледай да не си счупиш врата, докато се катериш, Спайдърмен.

— Добре. Доскоро, госпожо Гилмор. — Помахах ѝ и продължих надолу.

Госпожа Гилмор беше много добродушна. Позволяваше ми да преспивам на дивана у тях, когато се налагаше, но там почти не се наспивах заради котките ѝ. Тя бе дълбоко набожна и прекарваше по-голямата част от времето си в ОАЗИС в една от огромните виртуални църкви, където пееше химни, слушаше проповеди и ходеше на виртуални обиколки из Светите земи. Поправях старата ѝ конзола за ОАЗИС винаги когато се повредеше, а в замяна тя отговаряше на безконечните ми въпроси за живота през 80-те. Знаеше страхотни любопитни факти за онази епоха — неща, които няма как да научиш от книгите и филмите. А и непрекъснато се молеше за мен. Опитваше се да спаси душата ми. Сърце не ми даваше да ѝ кажа, че според мен организираната религия е пълна измама. Но вярата ѝ даваше надежда и я крепеше — също като Лова за мен. Както пише в Алманаха: "Хората, които живеят в стъклени къщи, е най-добре да си затварят устата".

Когато стигнах до най-долния етаж, скочих от скелето от два метра височина. Гумените ми ботуши изхрущяха в замръзналата киша и кал. Долу все още цареше почти пълна тъмнина, затова извадих фенерчето си и тръгнах на изток през мрачния лабиринт, стараех се да остана незабелязан и в същото време гледах да не се препъна в някоя пазарска количка, част от двигател или някой от хилядите боклуци, с които бяха отрупани уличките между купчините. Толкова рано сутрин рядко виждах хора. Маршрутките за работниците минаваха само по няколко пъти на ден, затова онези жители на купчините, които имаха късмета да ходят на работа, вече чакаха на автобусната спирка на шосето. Повечето от тях работеха дневни смени в една от гигантските фабрики край града.

След като изминах близо километър, стигнах до куп стари коли и камиони, натрупани безразборно в северния край на квартала. Преди десетилетия кранове разчистили, доколкото могли, района от изоставени автомобили, за да освободят място за още купчини, и бяха натрупали старите коли на огромни купове около цялото селище. Някои от тях, като този например, бяха високи колкото самите купчини.

Тръгнах покрай него и след като се озърнах, за да се уверя, че никой не ме наблюдаваше или следеше, се промъкнах странично в процепа между две смачкани коли. Оттам започнах да клякам, да пълзя на четири крака и да пристъпвам встрани все по-навътре в нестабилната планина от изкривен метал, докато не стигнах до малко открито пространство зад затрупан товарен микробус. Виждаше се само задната една трета от автомобила. Остатъкът от нея се криеше под натрупаните отгоре други коли. Върху покрива на микробуса лежаха два преобърнати под различен ъгъл пикапа, но почти цялата им тежест се поемаше от колите, натрупани от двете му страни, образуващи нещо като защитна арка, която пречеше микробусът да бъде смачкан от цялата тази планина от метал над него.

Издърпах верижката около врата си, на която висеше ключ. Имах късмет, че този ключ още стоеше на стартера на микробуса, когато го открих. Много от натрупаните автомобили бяха изоставени в изправно състояние. Собствениците им вече не са можели да си позволят да ги зареждат с гориво, затова просто ги бяха паркирали и изоставили.

Прибрах фенерчето в джоба си и отключих задната врата на микробуса. Тя се отвори с около петдесет сантиметра — достатъчно, че да се промъкна. Затворих вратата и я заключих отвътре. Задните врати на микробуса нямаха прозорци, затова за секунда стоях в пълен мрак, докато пръстите ми не напипаха стария контакт, който бях залепил с тиксо на тавана. Включих го и допотопна настолна лампа обля малкото помещение със светлина.

Набръчкан зелен покрив от малка кола покриваше отвора от счупеното предно стъкло, но това бе единственото поражение по преднината на микробуса, а останалата част от вътрешността му бе невредима. Някой бе махнал всички седалки (вероятно за да ги използва като мебели) и се бе образувала малка "стаичка", висока и широка около метър и двайсет и дълга около три метра.

Моето скривалище.

Открих го преди четири години, докато търсех изхвърлени части за компютри. Когато отворих вратата за пръв път и се взрях в тъмната вътрешност на микробуса, веднага разбрах, че съм намерил нещо безценно: уединение. Никой друг не знаеше за това място, тук не се тревожех, че може да ми се карат или да ме нашляпат леля и поредният неудачник, с когото тя излизаше. Тук можех да държа вещите си, без да се безпокоя, че някой можеше да ги открадне. Но най-вече — тук можех да влизам в ОАЗИС на спокойствие.

Микробусът се превърна в мое убежище. В моята "пещера на Ватман". В моята "Крепост на уединението". Тук ходех на училище, пишех си домашните, четях книги, гледах филми и играех видеоигри. Тук се занимавах и с Лова на Яйцето.

Бях облепил стените, пода и тавана със стиропорени опаковки от яйца и с парчета от мокет, за да направя звукова изолация на микробуса. В ъгъла имаше няколко картонени кутии, счупени лаптопи и части от компютри. До тях стоеше етажерка със стари акумулатори и велоергометър, който бях пригодил да ми служи като зарядно устройство. Единствената мебел беше сгъваем градински стол.

Свалих раницата си и се качих на велосипеда. Зареждането на акумулаторите беше единственото физическо упражнение, което правех всеки ден. Въртях педалите, докато скалата покажеше, че са напълно заредени, после сядах на стола и включвах малката електрическа печка до него. Свалих ръкавиците си и разтрих ръце пред светналите в оранжево реотани. Не можех да оставя печката включена твърде дълго, защото щеше да изтощи батериите. Налагаше се да я включвам само от време на време.

Отворих металната кутия, в която държах запасите си от храна, и извадих бутилка вода и пакетче мляко на прах. Смесих ги в купичка и им добавих голяма порция корнфлейкс Плодови скалички. След като изгълтах закуската, извадих старата пластмасова кутия за обяд с картинка от Стар Трек, която държах скрита под счупеното табло на микробуса. Вътре стоеше най-важната ми вещ: училищна конзола за ОАЗИС, плюс сензорни ръкавици и визьор. Това бяха най-ценните неща, които притежавах. Твърде ценни, че да ги разнасям със себе си.

Надянах еластичните ръкавици, сгънах и разгънах пръсти, за да се уверя, че не бяха слепнали. После грабнах конзолата — плосък черен правоъгълник, голям колкото книга. В нея имаше вградена антена, но сигналът в микробуса беше много слаб, тъй като автомобилът се намираше под планина от метал. Затова бях сглобил външна антена и я бях монтирал на бронята на една кола на върха на купа. Кабелът на антената влизаше през дупка, която бях пробил във вратата на микробуса. Включих го в буксата отстрани на антената, свалих очилата си и си сложих визьора. Той се прилепи плътно около очите ми като очила за плуване — и блокира достъпа на светлина отвън. На нивото на слепоочията имаше малки слушалки с формата на тапи, които се пъхнаха автоматично в ушите ми. Във визьора имаше и два вградени микрофона, които улавяха всичко, което казвах.

Включих конзолата и заредих операционната система на ОАЗИС. Последва кратко проблясване на червена светлина, докато визьорът сканираше ретините ми. След като самоличността ми беше потвърдена, прочистих гърлото си и изрекох отчетливо:

— Звездната лига те нае да защитаваш Границата от Зур и армадата на Ко-Дан.

Паролата ми също беше потвърдена, както и гласът ми, и влязох в системата. В центъра на зрителното ми поле се появи следният текст с удебелени букви:

Потвърждаване на самоличността: Успешно!

Добре дошъл в ОАЗИС, Парзивал!

Влизане: 07:53:21 Стандартно време — 2.10.2045 г.

След като текстът изчезна, се появи кратко съобщение, съставено от само четири думи. То било вградено лично от Джеймс Холидей, когато програмирал ОАЗИС, в знак на почит към предците на тази виртуална среда — игралните монетни автомати от детството му. Четирите думи бяха последното, което потребителят на ОАЗИС виждаше, преди да напусне реалния свят и да влезе във виртуалния:

ИГРАЧ ПЪРВИ, ПРИГОТВИ СЕ

□□□2

Аватарът ми се материализира пред шкафчето ми на втория етаж на гимназията — на същото място, на което бях стоял, когато излязох от системата предишната вечер.

Огледах се наляво и надясно по коридора. Виртуалната обстановка изглеждаше почти (но не напълно) истинска. Всичко в ОАЗИС беше изобразено в прекрасна триизмерна графика. Ако човек не се вглеждаше твърде подробно в заобикалящата среда, лесно можеше да забрави, че всичко пред очите му е генерирано от компютър. При това изгледът бе такъв със старата ми училищна конзола. Бях чувал, че ако влезеш в системата с някой от най-новите мощни терминали, няма да различиш ОАЗИС от истинския свят.

Докоснах вратата на шкафчето си и тя се отвори с тихо метално изщракване. Вътрешността му бе оскъдно украсена. Снимка на принцеса Лея с лазерен пистолет. Групова снимка на членовете на Монти Пайтън с костюмите им от Свещеният Граал. Корицата на списание Тайм с Джеймс Холидей. Протегнах се и потупах купчината учебници на горния рафт, те изчезнаха и се появиха след миг в инвентара на аватара ми.

Като изключим тях, той имаше само още няколко предмета: фенерче, къс железен меч, малък бронзов щит и кожени доспехи. Вещите ми бяха с ниско качество и нямаха магически функции, но единствено това можех да си позволя. Предметите в ОАЗИС струваха колкото и вещите в истинския свят (понякога дори повече) и за тях не се плащаше с ваучери за храна. Кредитите — паричната единица на ОАЗИС — в сегашните тежки времена бяха една от най-стабилните валути в света.

От вътрешната страна на шкафчето ми имаше закачено малко огледало, в което зърнах виртуалния си облик. Бях направил лицето и тялото на аватара си до голяма степен като истинските си. Той обаче имаше малко по-малък нос и беше по-висок. И по-слаб. И по-мускулест. И нямаше акне. Но освен тези няколко дребни подробности, бяхме почти идентични. Строгите правила за външния вид в училище налагаха всички аватари да са с човешки облик, от същия пол и на същата възраст, като притежателите си. Не се допускаха гигантски двуглави еднорози хермафродити. Не и на територията на училището.

Можеше да кръстиш аватара си, както поискаш, стига името да беше свободно. Тоест вече да не се използваше от някого другиго. Името на аватара представляваше също имейл адреса ти и потребителското име в чата, затова всеки се стараеше да си измисли нещо готино и лесно за запомняне. Знаменитостите плащаха огромни суми на киберклошарите, за да си купят вече резервираните от тях имена.

Когато създадох първия си аватар в ОАЗИС, го кръстих "Уейд_Великолепният". След това си сменях името на всеки няколко месеца, обикновено с нещо все така абсурдно. Но сега аватарът ми трябваше да е с постоянно име за следващите пет години. В деня, в който започна Ловът и реших да стана ловец, се прекръстих на Парзивал — като рицаря от легендите за крал Артур, който бе открил Свещения Граал. Другите, по-популярни начини на изписване на името — Парсифал и Пърсивал, вече бяха заети. Но на мен и без това Парзивал ми харесваше повече. Беше звучно.

Рядко някой използваше истинското си име онлайн, защото едно от най-ценните неща в ОАЗИС беше анонимността. Във виртуалната среда никой не знаеше кой си в действителност, освен ако ти не пожелаеше да му кажеш. На този факт се дължеше и голяма част от популярността и културата на ОАЗИС. Реалното ти име. Пръстови отпечатъци и снимки на ретините се съхраняваха в акаунта ти, но Григериъс Симюлейшън Систъмс пазеха тази информация криптирана и поверителна. Дори служителите на ГСС не можеха да видят истинската самоличност на аватарите. Докато Джеймс Холидей още управляваше компанията, при едно шумно и безпрецедентно дело във Върховния съд си бе извоювал правото всеки потребител на ОАЗИС да пази истинската си самоличност в тайна.

Когато се записах в образователната система на ОАЗИС, трябваше да посоча истинското си име, домашен адрес и номер на социалната осигуровка. Тази информация се съхраняваше в ученическия ми профил, но до нея имаше достъп единствено директорът на училището. Никой от учителите и съучениците ми не знаеше кой съм в действителност, нито пък аз знаех кои са те. Знаеха само първото ми име. Учениците нямаха право да използват името на аватара си в училище. Правилото бе въведено, за да не се налага учителите да произнасят абсурдни обръщения в случаи като: "Мазна_Пъпка, моля те, внимавай!" Или "Секси_Уанг69, стани и си прочети есето!" Затова учениците бяха задължени да използват истинските си първи имена, следвани от число, за да се различават от другите ученици със същото малко име. Когато се записах, в училището вече имаше други двама ученици с малко име Уейд и затова ми дадоха потребителско име УейдЗ. То се изписваше над главата на аватара ми, докато се намирах на територията на гимназията.

Звънецът иззвъня и в крайчеца на дисплея ми се появи съобщение, което ме информираше, че първият час започва след четирийсет минути. Обърнах се и тръгнах по коридора чрез поредица от едва доловими движения на ръката, с които насочвах аватара си. Можех да се придвижвам и с гласови команди, когато ръцете ми бяха заети.

Тръгнах към кабинета по история и по пътя се усмихвах и махах на познати лица. Бях последен клас и това училище щеше да ми липсва, когато завършех след няколко месеца. Не горях от желание да завърша. Нямах пари за колеж, дори и виртуален, а оценките ми не бяха чак толкова добри, че да спечеля стипендия. Единственият ми план, след като завършех, беше да стана професионален ловец. Нямах голям избор. Спечелването на състезанието беше уникалният ми шанс да се измъкна от купчините. Освен ако не исках да подпиша петгодишен обвързващ договор с някоя корпорация, а това ми се струваше толкова привлекателно, колкото да се отъркалям в натрошени стъкла чисто гол.

Докато вървях по коридора, пред шкафчетата започнаха да се материализират и други ученици — полупрозрачни привидения, които постепенно ставаха плътни. По коридора започнаха да отекват гласовете на тийнейджъри. Не след дълго чух някой да казва нещо обидно по мой адрес.

— Я виж ти! И това ако не е Уейд3! — извика един глас.

Обърнах се и видях Тод13, противен аватар, който познавах от часовете по алгебра. Беше с няколко от приятелите си.

— Чудни дрешки — продължи той, — Откъде докопа това готино екипче?

Аватарът ми беше облечен с черна тениска и сини джинси, едно от безплатните облекла, които можеше да избереш при създаването на акаунта си. Също като малоумните си приятели, Тод13 носеше скъп дизайнерски костюм, купен от мола на някоя друга планета с парите на баща му.

— Майка ти ми ги купи — отвърнах, без да се спирам. — Благодари ѝ от мое име, когато се прибереш да те накърми и да ти даде джобни пари.

Детинско, знам. Но макар и виртуална, това бе гимназия, а колкото по-детинска бе обидата, толкова по-силно въздействие имаше.

Отговорът ми предизвика смях у няколко от приятелите му и други ученици, които стояха наблизо. Тод13 се намръщи и дори се изчерви — сигурен знак, че бе изключил функцията за емоции в реално време, чрез която аватарът показваше изражението и езика на тялото на потребителя. Той понечи да отговори, но аз го изпреварих и изключих звука му, за да не чувам какво казва. Просто се усмихнах и продължих по пътя си.

Една от любимите ми функции в онлайн училището беше възможността да изключвам звука на съучениците си и прилагах тази опция почти всеки ден. Най-хубавото обаче беше, че те виждаха, че съм ги изключил и не можеха да направят нищичко по въпроса. В училището никога нямаше сбивания. Симулацията просто не го позволяваше. Цялата планета Лудус беше зона, забранена за битки. В това училище единствените оръжия бяха думите, а аз умеех да боравя добре с тях.

***

Ходех на училище в реалния свят до шести клас. И изживяването никак не беше приятно.

Бях болезнено срамежливо, тромаво хлапе с ниско самочувствие, което почти не умееше да общува — страничен ефект от прекараното в ОАЗИС детство. Не се чувствах удобно в кожата си. Онлайн нямах никакъв проблем да разговарям и да се сприятелявам. Но в истинския свят общуването — особено с деца на моята възраст ме притесняваше ужасно. Не знаех как да се държа и какво да казвам, a когато все пак съберях смелост да проговоря, като че ли винаги казвах нещо неуместно.

Част от проблема беше свързан с външния ми вид. Бях с наднормено тегло, откакто се помнех. За това допринасяше и диетата ми от отпусканите с купони храни, наблъскани със захар и нишесте, но също и бях пристрастен към ОАЗИС, поради което, докато не пригодих велоергометъра в скривалището си като средство за зареждане на батериите, се движех единствено, когато бягах от побойници преди и след училище Ситуацията се влошаваше още повече и поради оскъдния ми гардероб, съставен изцяло от дрехи, които не ми бяха по мярка, купувани от магазини "втора употреба" и получавани от дарения. С тях все едно на челото си имах нарисувана мишена.

Стараех се обаче да се впиша в обстановката. Години наред оглеждах столовата като терминатор Т- 1000 в търсене на групичка, която да ме приеме. Но дори останалите неудачници не искаха да имат нищо общо с мен. Бях твърде странен дори за чудаците. Ще попитате за момичетата. Беше изключително преживяване да разтоварям с тях. За мен те представляваха екзотичен извънземен вид, едновременно красив и страшен. Винаги, когато се приближавах до някое, неизменно ми избиваше студена пот и губех способността да съставям пълни изречения.

За мен училището беше урок по еволюция. Ежедневни подигравки, тормоз и изолация. В шести клас вече започнах да се чудя дали щях да успея да запазя здравия си разум през шестте години, които оставаха до дипломирането.

И тогава, един прекрасен ден, директорът ни съобщи, че всеки ученик с успех над средния можеше да кандидатства за прехвърляне в новата образователна система на ОАЗИС. Системата на държавните училища в реалността беше зле финансирана и от десетилетия не успяваше да поеме всички ученици. Условията в много от училищата бяха станали толкова ужасни, че насърчаваха всяко дете с успех над посредствения да си остане вкъщи и да посещава онлайн училище.

Едва не се пребих, докато тичах към администрацията, за да си подам молбата. Одобриха я и за следващия срок се прехвърлих в Онлайн училище № 1873.

Преди това аватарът ми стоеше само на Инсипио, планетата в центъра на Зона 1, където се появяваха новосъздадените аватари. На Инсипио нямаше кой знае какви интересни занимания, освен да си чатиш с други новаци или да пазаруваш в някои от гигантските молове, отрупали планетата. Ако човек искаше да отиде на някое по-интересно място, трябваше да плати такса за телепортация, която струваше истински пари, а с такива не разполагах. Етo защо аватарът ми нямаше как да мръдне от Инсипио. Това продължи, докато от новото ми училище не ми изпратиха имейл с ваучер за телепортация, който покриваше пътния билет на аватара ми до Лудус — планетата, на която се намираха всички държавни онлайн учебни заведения.

На Лудус имаше стотици училища, разпределени равномерно върху нея, и всичките бяха еднакви, защото за създаването им просто бе копиран един и същи код. И тъй като сградите бяха просто софтуер, за дизайна им нямаше финансови ограничения, нито ги ограничаваха законите на физиката. Всяко училище представляваше пищен храм на знанието с лъскави мраморни коридори, подобни на катедрали класни стаи, физкултурни салони с нулева гравитация и виртуални библиотеки, които съдържаха всяка книга (одобрена от училищното настоятелство), писана някога. Програмистите, натоварени със задачата да построят образователната система на ОАЗИС, се бяха постарали да създадат идеалната обстановка за обучение. Училището на бъдещето.

През първия си ден в 1873-о училище си мислех, че съм попаднал в рая. Сега, вместо да бягам от побойници и наркомани на път за там, всяка сутрин отивах в скривалището си и оставах в него през целия ден. Най-хубавото в ОАЗИС беше, че никой не виждаше колко бях дебел, че имах акне и че носех едни и същи стари дрехи всяка седмица. Побойниците не можеха да ме плюят, да ме бият или да ме блъскат в стойката за велосипеди след училище. Никой не можеше да ме докосне. Тук бях в безопасност.

***

Когато пристигнах в кабинета по история, няколко ученици вече бяха заели местата си. Аватарите им седяха неподвижно на чиновете със затворени очи. Това беше знак, че са "заети", което означаваше, че в момента говорят по телефона, разглеждат страници в интернет или са логнати в чатрум. В ОАЗИС не бе възпитано да заговаряш аватар, който е зает с друго. Те и без това не ти обръщаха внимание и ти изпращаха автоматично съобщение да се разкараш.

Седнах на чина си и натиснах иконата зает в края на дисплея си. Аватарът ми затвори очи, но аз все още виждах всичко около себе си. Натиснах друга икона — и се отвори голям двуизмерен уеб браузър, който висеше във въздуха точно пред мен. Тези прозорци бяха видими само за моя аватар, така че никой не можеше да чете зад гърба ми (освен ако аз изрично не изберях тази опция).

Главната ми страница бе настроена на Инкубатора, един от популярните форуми за ловци. Интерфейсът на Инкубатора бе проектиран да изглежда и да работи като старите дъски за съобщения от преди времето на интернет, като ефектът се допълваше от пукащия звук на 300-битов модем, който се свързва с мрежата. Яко. Няколко минути преглеждах най-новите съобщения с ловни новини и слухове. Аз бях предимно шпионин, рядко публикувах мнения във форумите, макар и да ги преглеждах всеки ден. Тази сутрин нямаше нищо интересно. Обичайните войни между отделните ловни кланове. Безконечните спорове за "правилното" тълкуване на някой загадъчен откъс от Алманахът на Анорак. Аватари на високи нива, които се хвалеха с най-новите магически предмети или артефакти, с които са се сдобили. Тези глупости продължаваха вече от няколко години. Поради липсата на истински напредък, субкултурата на ловците постепенно бе затънала в хвалби, небивалици и безсмислени вътрешни кавги. Жалка картинка.

Любимите ми теми бяха посветените на "Шестиците", както подигравателно наричаха ловците, които работеха за Инъвейтив Онлайн Индъстрис. ИОИ (което се произнасяше ай-о-уай[9]) беше глобален конгломерат в сферата на комуникациите и най-големият доставчик на интернет в света. Голяма част от бизнеса му се въртеше около предоставянето на достъп до ОАЗИС и продажбата на стоки и услуги в нея. Поради това се бяха опитвали няколко пъти да погълнат агресивно Григериъс Симюлейшън Систъмс, но всичките им опити се провалиха Сега се опитваха да завладеят ГСС чрез една вратичка в завещанието на Холидей.

ИОИ бяха създали нов отдел в компанията, който наричаха "Отдел по оология" (по принцип терминът оология означава "науката, изучаваща птичите яйца", но през последните години бе придобил и второ значение: "науката, изучаваща търсенето на Великденското яйце на Холидей"). Новият отдел в ИОИ имаше само една цел: да спечели състезанието на Холидей и да вземе богатството, компанията му и самия ОАЗИС.

Като повечето ловци, и аз се ужасявах какво ще стане, ако ИОИ поеме контрола върху ОАЗИС. Пиар стратегията на компанията недвусмислено показваше намеренията ѝ. В ИОИ вярваха, че Холидей така и не е реализирал печалбата, която творението му би могло да донесе, и бяха готови да променят това. Щяха да започнат да взимат месечна такса за достъп до симулацията. Щяха да лепнат реклами на всяко свободно местенце. С анонимността на потребителите и свободното слово щеше да е свършено. В мига, в който ИОИ поемеше управлението, ОАЗИС вече нямаше да е свободно достъпната виртуалната утопия, в която бях израснал, а щеше да се превърне в безбожно скъп корпоративен увеселителен парк за тесен кръг от богаташи.

ИОИ изискваха техните ловци, които наричаха "оолози", да използват служебните си номера за имена на аватарите си. Тези номера се състояха от шест цифри и винаги започваха с 6, затова всички вече ги наричаха "Шестиците". Напоследък обаче повечето ловци им викаха "Мазниците" (защото бяха големи продажници).

За да станеш Шестица, трябваше да подпишеш договор, в който освен всичко останало, бе посочено и че ако някой намереше Яйцето на Холидей, наградата ставаше собственост на работодателя му. В замяна ИОИ плащаха на всеки два месеца, осигуряваха храна, жилище, здравни и пенсионни осигуровки. Компанията оборудваше аватарите си и с най-скъпите доспехи, превозни средства и оръжия и покриваше всички такси за телепортация. До голяма степен да станеш Шестица бе все едно да постъпиш в армията.

Шестиците се забелязваха лесно, защото всички изглеждаха еднакво. От тях се изискваше да имат един и същи едър мъжки аватар (независимо от истинския пол на оператора) с късо подстригана тъмна коса и чертите на лицето, които системата задаваше по подразбиране. Всички до един носеха еднакви тъмносини униформи. Единственият начин да различиш тези корпоративни клонинги бе шестцифреният служебен номер отдясно на гърдите им под корпоративното лого на ИОИ.

Както повечето ловци, и аз ненавиждах Шестиците и се отвращавах от факта, че изобщо съществуваха. С наемането на армия от платени ловци този отдел опорочаваше цялата идея на състезанието. Естествено, някои биха казали, че ловците, които се обединяваха в кланове, правеха същото. Вече съществуваха стотици ловни кланове, някои от които с хиляди членове. Всеки клан бе обвързан с желязно юридическо споразумение, в което пишеше, че ако някой от членовете му спечелеше състезанието, той щеше да бъде длъжен да подели наградата с останалите членове. Независимите ловци като мен не обръщаха особено внимание на клановете, но все пак ги уважавахме като ловци — за разлика от Шестиците, чиято цел бе да предадат ОАЗИС в ръцете на зловреден международен конгломерат, твърдо решен да го разсипе.

Моето поколение нямаше представа какъв е бил светът без ОАЗИС. За нас това не бе просто игра или платформа за развлечения. Виртуалната среда бе неразривна част от живота ни, откакто се помнехме. Бяхме се родили в отвратителни времена и ОАЗИС бе нашето убежище. Мисълта, че ИОИ може да го купи и превърне и стандартен корпоративен продукт, ни ужасяваше по начин, който родените преди създаването му нямаше как да разберат. За нас това би било като да ти отнемат слънцето или да искат такса, за да погледнеш към небето.

Шестиците представляваха общия враг за ловците и едно от любимите занимания във форумите и чатрумовете ни беше да ги хулим. Много от ловците на високи нива спазваха правилото да убиват (или да се опитат да убият) всяка Шестица, изпречила се на пътя им. Някои дори отделяха повече време на преследването на Шестици, отколкото на търсенето на Яйцето. Големите кланове дори си организираха всяка година състезание под наслов "Да изтребим Мазниците", а наградата печелеше кланът, успял да избие най-много от тях.

След като прегледах още няколко форума, натиснах в списъка с отметките си иконата на един от любимите си уебсайтове. Това беше блогът на ловджийка на име АртЗмида, озаглавен Размислите на Арти. Бях се натъкнал на него преди около три години и оттогава го четях редовно. Тя публикуваше дълги есета за Лова на Яйцето, който наричаше "Влудяващото търсене на макгъфина[10]". Изразяваше се приятно и интелигентно, а публикациите ѝ бяха пълни със самоироничен хумор и остроумни, сардонични лирически отклонения. Освен че публикуваше своите (често невероятно смешни) тълкувания на откъси от Алманаха, тя поставяше и връзки към книгите, филмите, телевизионните сериали и песните, които в момента изучаваше като част от проучването си за Холидей. Предполагах, че публикациите ѝ бяха пълни с подвеждаща информация, но въпреки това бяха много забавни.

Едва ли е нужно да казвам, че страшно си падах по виртуалната АртЗмида.

От време на време тя качваше снимки на чернокосия си аватар, а понякога (всъщност винаги) аз си ги свалях в папка на харддиска. Аватарът ѝ имаше хубавичко лице, но не бе неестествено съвършен. В ОАЗИС човек свикваше да вижда плашещо красиви лица навсякъде. Но чертите на АртЗмида не изглеждаха като избрани от падащото меню в някой шаблон за създаване на аватари. Лицето ѝ имаше характерното изражение на истински човек, сякаш бе сканирала своя собствен лик и го бе наложила върху аватара си. Големи лешникови очи, заоблени скули, остра брадичка и постоянно извити в насмешлива усмивка устни. Струваше ми се неустоима.

Тялото ѝ също беше в известна степен необичайно. В ОАЗИС женските аватари обикновено имаха само два вида фигури — абсурдно слабото и въпреки това невероятно популярно тяло на топмодел или големия бюст и тънката талия на порнозвезда (които във виртуалната среда изглеждаха по-неестествено, отколкото в реалния свят). Но не и АртЗмида. Тя бе нисичка и закръглена. Рубенсов тип.

Осъзнавах, че увлечението ми по нея беше глупаво и непрепоръчително. Какво всъщност знаех за нея? Тя, разбира се, не разкриваше истинската си самоличност. Нито възрастта и местожителството си в действителността. Нямаше начин да разбера как всъщност изглеждаше. Можеше да е на петнайсет или на петдесет години. Много ловци дори се съмняваха, че е от женски пол, но аз не бях от тях. Сигурно защото нямаше да мога да понеса мисълта, че момичето, в което бях влюбен виртуално, можеше да се окаже петдесетгодишен чичко на име Чък с косми по гърба и плешиво теме.

През годините, откакто следях Размислите на Арти, блогът се бе превърнал в един от най-популярните в интернет и вече имаше по няколко милиона посетители на ден. А АртЗмида беше знаменитост поне в средите на ловците. Но славата не я главозамайваше. Публикациите си оставаха все така смешни и самоиронични. Най-новото ѝ блог есе бе озаглавено Блус за Джон Хюз и представляваше задълбочен анализ на шестте ѝ любими тийнейджърски филма на режисьора, които тя бе разделила в две трилогии. Трилогията Фантазиите на задръстените момичета (Шестнайсет свещи, Красива в розово и Не е ли прекрасно?) и Фантазиите на задръстените момчета (Клуб Закуска, Странна наука и Почивният ден на Ферис Бюлър).

Тъкмо прочетох публикацията — и на дисплея ми изскочи съобщение. Беше най-добрият ми приятел Аех. (Добре де, ако искате да издребнеете, той беше единственият ми приятел, при положение, че не броим госпожа Гилмор.)

Аех: Добрутро, амиго.

Парзивал: Привет, компадре.

Аех: Какви ги вършиш?

Парзивал: Ровя из нета. А ти?

Аех: Пуснах Мазето онлайн. Ела да се видим преди училище.

Парзивал: Супер! Идвам след секунда.

Затворих прозореца на чата и погледнах колко беше часът. Имах още около половин час до началото на урока. Ухилих се и натиснах иконата на малка врата в края на дисплея си, а после избрах чатрума на Аех от списъка с любимите си стаи.

□□□3

Системата потвърди, че бях в списъка за достъп до чатрума и ми позволи да вляза. Изгледът ми към класната стая, който се бе изместил към периферното ми зрение, се смали до малко прозорче в долния десен ъгъл на дисплея, като така имах възможност да виждам какво ставаше около аватара ми. Остатъкът от зрителното ми поле се изпълни с интериора на чатрума на Аех. Аватарът ми се появи на "входната" врата на върха на застлано с мокет стълбище. Вратата не водеше наникъде и дори не се отваряше, защото вътрешността на Мазето не се съдържаше в ОАЗИС. Чатрумовете бяха самостоятелни симулации — временни виртуални пространства, до които аватарите имаха достъп от всяка точка на играта. Моят аватар на практика не беше в чатрума. Само изглеждаше така. УейдЗ/Парзивал си седеше в кабинета по история със затворени очи. Влизането в чатрум беше все едно да си на две места едновременно.

Аех бе кръстил чатрума си Мазето Беше го програмирал да изглежда като градска стая за развлечения от края на 80-те години на XX в. Стените с ламперия бяха облепени с плакати на стари филми и комикси. В средата на стаята стоеше класически телевизор RCA, свързан с видео Betamaх, плейър за лазерни дискове и няколко конзоли за стари видеоигри. Отсрещната стена бе заета от етажерки, пълни с притурки към ролеви игри и стари броеве на списание Дракон.

Поддържането на чатрум излизаше скъпо, но Аех можеше да си го позволи. Той припечелваше добре, като след часовете и през уикендите се състезаваше в излъчвани по телевизионните канали двубои. Беше един от бойците с най-висок ранг в ОАЗИС и в лигата Смъртоносни схватка, и в лигата Пленяване на знамето. Беше по-известен и от АртЗмида.

През последните няколко години Мазето се бе превърнало в място за срещи на елитни ловци. Той даваше достъп само на хора, които смяташе, че заслужаваха, поради което поканата за достъп до чатрума представляваше голяма чест, особено за нищожество от трето ниво като мен.

Когато слязох по стълбите, видях наоколо да обикалят още десетина ловци с неимоверно различни аватари. Имаше хора, киборги, демони, тъмни елфи, вулканци и вампири. Повечето от тях се бяха събрали при редица стари аркадни игри, подредени до стената. Няколко стояха до антична стереоуредба (от която в момента гърмеше Диви момчета на Дюран Дюран) и разглеждаха колекцията от оригинални аудиокасети на Аех.

Той самият се бе излегнал на един от трите дивана, подредени под формата на буквата П пред телевизора. Аватарът му беше висок, широкоплещест бял мъж с черна коса и кафяви очи. Веднъж го попитах дали прилича на аватара си, а той отвърна шеговито:

— Да. Само че в истинския свят съм още по-красив.

Когато се приближих, той вдигна очи от портативната електронна игра, на която играеше. Ухили се широко като Усмихнатия котарак.

— Зи! — извика той. — Как си, амиго?

Протегна дясната си ръка и плесна дланта ми, а аз се тръшнах на дивана срещу него. Аех започна да ме нарича Зи малко след като се запознахме. Обичаше да измисля на хората прякори от по една буква. Своя аватар наричаше за кратко X.

— Как е, Хъмпърдинк? — Това бе наша игра. Аз винаги го наричах с някакво измислено име, започващо с X като Хари, Хюбърт, Хенри или Хоган. Опитвах се да отгатна истинското му име, което той веднъж бе признал, че започва е буквата X.

Познавах Аех от около три години. Той също учеше на Лудус и беше последна година в училище № 1172, което се намираше на другия край на планетата. Запознахме се един уикенд в обществен чатрум за ловци и веднага си допаднахме, защото имахме сходни интереси. Тоест един интерес: бяхме вманиачени на тема Холидей и неговото Великденско яйце. След като си бяхме говорили едва няколко минути, веднага разбрах, че Аех е сериозен ловец: елитен състезател, който владееше много сериозни умствени кунг-фу хватки. Беше изучил задълбочено живота през 80-те, и то не само задължителните факти. Той бе истински изследовател на живота на Холидей. И явно бе забелязал същите качества и у мен, защото тогава ми даде визитната си картичка и ме покани да идвам в Мазето, когато си поискам. Оттогава беше най-добрият ми приятел.

С годините между нас постепенно се зароди приятелско съперничество. Често претендирахме, че ще запишем първи името си в Класацията. Непрекъснато се опитвахме да се наддумваме с познанията си за малко известни факти, свързани с Лова. Понякога дори правехме проучванията си заедно. Те обикновено се изчерпваха с гледане на лигави филми и сериали от 80-те в Мазето. Естествено, играехме и много видеоигри. С Аех пропилявахме часове наред с класическите игри за двама играчи като Contra, Golden Axe, Heavy Barrel, Smash TV и Ikari Warriors. Освен моя милост Аех беше най-добрият комплексен геймър, когото бях срещал. Завършвахме наравно в повечето игри, но той ме размазваше в определени жанрове, особено в игрите със стрелба от първо лице. Те му бяха специалност.

Не знаех нищо за истинския човек, но имах чувството, че животът му у дома не беше много приятен. Също като мен, той прекарваше всяка минута, в която не спеше, в ОАЗИС. Често ми казваше, че съм най-добрият му приятел; и тъй като никога не се бяхме виждали на живо, предполагах, че и той е самотен като мен.

— Какво прави, след като изчезна така снощи? — попита и ми хвърли другия джойстик. Снощи щяхме да повисим в Мазето няколко часа и да гледаме стари японски филми на ужасите.

— Нищо. Прибрах се у дома и поиграх на класиките от монетните автомати.

— Безсмислено.

— Да, но бях в настроение. — Не го попитах какво беше правил той снощи, а и той не понечи да сподели. Знаех, че сигурно беше ходил на Гигакс или на някое друго прекрасно място, за да мине няколко куеста и да натрупа точки. Аех не обичаше да се хвали с това. Доколкото знаех, не беше богат, но някак си успяваше да си позволи чести пътувания до други планети, където следваше улики в търсене на Медния ключ. Никога обаче не парадираше с това пред мен, нито ми се подиграваше, че нямах пари да се телепортирам някъде. А и не ме обиждаше с предложения да ми дава кредити назаем. Сред ловците това бе негласно правило: ако играеш самостоятелно, не бива да търсиш помощ от никого. Ловците, които искаха помощ, се присъединяваха към кланове, а двамата с Аех бяхме на мнение, че клановете са за смотаняци и позьори. Бяхме се заклели, че ще играем самостоятелно цял живот От време на време говорехме за Яйцето, но тези ни разговори винаги бяха предпазливи и внимавахме да не навлизаме в конкретни подробности.

След като го победих в три кръга от Тron: Deadly Discs, той остави джойстика си отвратено и вдигна едно списание от пода. Беше стар брой на Старлог. Разпознах на корицата Рутгъp Хауър на снимка от филма Жената ястреб.

— Четеш Старлог, а? — кимнах одобрително.

— Да, свалих си всички броеве от архива па Инкубатора. Още не съм ги прочел. Тъкмо бях стигнал до една страхотна статия за Еуоки: Битката за Ендор.

— Телевизионен филм от 1985 г. — издекламирах аз. Една от моите специалности пък бяха фактите от Междузвездни войни. — Пълен боклук. Най-лошата творба, свързана с Междузвездните.

— Така мислиш ти, задник такъв. В него има и жестоки моменти.

— Не — поклатих глава аз. — Няма. По-лош е и от първия филм за еуоките — Смелият керван. Трябвало е да го кръстят Скапаният керван.

Аех обърна очи с досада и продължи да чете. Нямаше да се хване на въдицата. Погледнах корицата на списанието.

— Може ли да го прегледам, когато приключиш?

Той се ухили.

— Защо? За да прочетеш статията за Жената ястреб ли?

— Може би.

— Човече, значи този боклук ти харесва, а?

— Да го духаш, Аех.

— Колко пъти си гледал тази лигня? Помня, че два пъти ме убеди да я гледам с теб. — Сега той пускаше въдицата. Знаеше, че Жената ястреб беше една от слабостите ми и го бях гледал над двайсет пъти.

— Направих ти услуга, като те накарах да го гледаш. — Пресегнах сс, пъхнах нова касета в конзолата и пуснах Asteroids за един играч. — Някой ден ще ми благодариш. Само почакай. Жената ястреб е каноничен филм.

Канонични бяха всички филми, книги, игри, песни и сериали, на които се знаеше, че Холидей е бил почитател.

— Боже, шегуваш се! — възкликна Аех.

— Не, не се шегувам. И не съм Бог.

Той свали списанието и се приведе напред.

— Няма начин Холидей да е бил фен на Жената ястреб.

— Гарантирам ти го.

— И с какви доказателства, разполагаш, мухъл?

— Човекът е имал вкус. Това е доказателството, с което разполагам.

— В такъв случаи би ли ми обяснил защо е имал Жената ястреб и на видеокасета, и на лазерен диск? — В Алманахът на Анорак бе включен и списък с филмите, намерени в колекцията на Холидей след смъртта му. И двамата знаехме този списък наизуст.

— Човекът беше милионер! Имал е хиляди филми, повечето от които най-вероятно изобщо не е гледал! Имал е DVD с Патокът Хауърд и Крул. Това не означава, че ги е харесвал, тъпако. И със сигурност не ги прави канонични.

— Няма какво да спорим, Омир — отвърнах аз. — Жената ястреб е класика от 80-те.

— Но е скапан филм! Мечовете са като направени от станиол. А саундтракът е безумен. Само синтезатори и други подобни глупости. Написан е от Алън Парсънс Проджект! Невероятна лигня! Не, скапан е направо колкото Шотландски боец II.

— Хей! — престорих се, че ще го замеря с джойстика. — Недей да обиждаш филма! Само актьорският състав на Жената ястреб прави филма каноничен! Рой Бати! Ферис Бюлър! И онзи пич, който играеше професор Фалкън във Военни игри! Опитах се да си спомня името на актьора. — Джон Ууд отново във филм с Матю Бродерик!

— Най-лошият филм в кариерата и на двамата — рече със смях Аех. Той обичаше споровете за стари филми повече и от мен. Останалите ловци в чатрума започнаха да се събират около нас. Споровете ни често бяха доста развлекателни за околните.

— Друсан си, човече! — извиках аз. — Режисьор на Жената ястреб е самият Ричард Донър! Дяволчетата? Супермен? Да не искаш да кажеш, че този човек е скапаняк?

— Не ме интересува, дори Спилбърг да беше режисьорът. Филмът е за момичета, маскиран като история с рицари и магьосници. Единственият по-лигав филм в този жанр трябва да е… Легендата! Всеки, който наистина харесва Жената ястреб, е истински лигльо!

Смях от трети балкон. Вече започвах да се изнервям. Бях голям почитател и на Легендата, и Аех знаеше това много добре.

— О, значи съм лигльо? Ти имаш фетиш към еуоките! — Измъкнах списанието от ръцете му и го хвърлих към плаката на Отмъщението на джедая на стената. — Сигурно си мислиш, че сериозните ти познания за културата на еуоките ще ти помогнат да намериш Яйцето, а?

— Не започвай пак с ендорианците, човече — вдигна показалец Аех. — Предупреждавам те. Ще те скъсам, кълна се. — Знаех, че заплахата му е безпочвена, и се канех да задълбая в спора за еуоките и да му се подиграя, че ги нарича ендорианци, но точно тогава на стълбището се материализира един новодошъл. Пълен скапаняк на име Ай-р0к. Изстенах. Аех и Ай-р0к учеха в едно училище и имаха някои часове заедно, но въпреки това не разбирах защо Аех му бе дал достъп до Мазето. Ай-р0к го раздаваше елитен ловец, но всъщност бе просто противен позьор. Естествено, той често се телепортираше из ОАЗИС, изпълняваше куестите и вдигаше нивото на автара си, но на практика не знаеше нищо. Отгоре на всичко винаги разнасяше огромна плазмена пушка, голяма колкото снегоход. Носеше я даже в чатрумовете, което бе напълно излишно. Нямаше капчица възпитание.

— Пак ли спорите за Междузвездни воини? — попита той, слезе по стълбите и се присъедини към събралата се около нас групичка. — Тази тема вече е страшно изтъркана.

Обърнах се към Аех.

— Ако решиш да забраняваш достъпа до Мазето, защо не започнеш с този смешник? — Натиснах бутона за начало на нова игра.

— Затваряй си плювалника, Пенис-вал! — отвърна Ай-р0к с любимата си интерпретация на името ми. — Не ми забранява достъп, защото съм елитен ловец! Нали така, Аех?

— Не — обърна очи с досада приятелят ми. — Не е вярно. Елитен ловец си колкото баба ми. А тя е мъртва.

— Майната ти, Аех! Майната ѝ и на мъртвата ти баба!

— Леле, Ай-р0к — промърморих аз. — Винаги успяваш да повишиш интелектуалното ниво на разговора. Щом пристигнеш, озаряваш стаята.

— Извинявай, че те разстроих, Капитане-без-кредити — отвърна Ай-р0к. — Не трябва ли в момента да си на Инсипио и да просиш? — Той посегна към втория джойстик, но аз му го измъкнах и го подхвърлих на Аех.

Той се намръщи.

— Нещастник.

— Позьор.

— Позьор ли? Нима Пенис-вал ме нарича позьор? — Ай-р0к се обърна към малката групичка около нас. — Този тиквеник е толкова беден, че трябва да пътува на стоп до Грейхоук само за да убива коболди за медни монети! А нарича мен позьор!

Няколко души от публиката се изкикотиха, а аз пламнах. Веднъж, преди около година, бях допуснал грешката да помоля Ай-р0к да ме закара до друга планета, за да се опитам да спечеля някоя и друга точка. След като ме остави в зона с куестите за ниски нива на Грейхоук, кретенът ме бе проследил. Аз бях прекарал следващите няколко часа, посичайки малка група коболди, чаках ги да се съживят и отново ги избивах. По онова време аватарът ми бе едва първо ниво и това бе един от малкото безопасни начини да печеля точки. Ай-р0к бе щракнал няколко снимки, бе ги кръстил Пенис-вал — могъщият убиец на коболди и ги публикува в Инкубатора. Още споменаваше за този случай всеки път, когато му се предоставеше възможност. Нямаше да ме остави на мира.

— Точно така, нарекох те позьор, позьор такъв! — Изправих се и се разгорещих. — Невеж дървен философ! Само защото си четиринайсето ниво, не означава, че си ловец. За тази цел всъщност трябва да имаш някакви знания.

— Точно така! — кимна Аех. Ударихме си юмруците. Останалите се изкикотиха, но сега на Ай-р0к.

Ай-р0к ни изгледа свирепо.

— Добре, да видим кой всъщност е позьорът — заяви той. — Гледайте, госпожички. — Той се ухили, извади предмет от инвентара си и го вдигна. Беше стара игра Atari 2600, все още в кутията. Ай-р0к нарочно закри с ръка заглавието на играта, но аз веднага познах коя е по картинката. На рисунката имаше млади мъж и жена със старогръцки одежди, размахали мечове.

Зад тях дебнеха минотавър и брадат мъж с превръзка на окото.

— Знаеш ли коя е тази игра, фукльо? — каза предизвикателно Ай-р0к. — Дори ще ти подскажа… играта е на Атари, издадена като част от състезание. Съдържа няколко пъзела, които, ако решиш, можеш да получиш като награда. Да ти звучи познато?

Ай-р0к винаги се опитваше да ни впечатли с някоя нова следа или факт за Холидей, които наивно смяташе, че пръв е открил. Ловците обичаха да се състезават помежду си и непрекъснато се опитваха да докажат, че са научили повече неизвестни факти от останалите. Но Ай-р0к никак не го биваше в това.

— Шегуваш ли се? — попитах аз. — Чак сега ли откри поредицата Swordquest?

Ай-р0к се сви.

— Държиш Swordquest: Earthworld — продължих аз. — Първата игра от поредицата. Пусната на пазара през 1982 г. — Усмихнах се широко. — Можеш ли да изброиш следващите три?

Той присви очи. Естествено, беше слисан. Както вече казах, Ай-р0к бе пълен позьор.

— Някой друг? — обърнах се към останалите. Ловците се спогледаха, но никой не се обади.

— Fireworld, Waterworld и Airworld — отговори Аех.

— Бинго! — казах аз и отново ударихме юмруци. — Въпреки че Airworld така и не била завършена, защото Атари изпаднала във финансови затруднения и спряла преждевременно поредицата.

Ай-р0к тихо прибра играта обратно в инвентара си.

— Защо не станеш Шестица, Ай-р0к? — попита със смях Аех. — Ще си им от голяма полза с необятните си знания.

Ай-р0к му показа среден пръст.

— Щом вие двамата, женчовци, сте знаели за Swordquest, как така не сте ги споменавали никога?

— Ако не си забелязал — отвърнах аз, — никога не споменаваме нищо пред теб. Никога.

— Стига, Ай-р0к — поклати глава Аех. — Swordquest: Earthworld е било неофициалното продължение на Adventure. Всеки ловец, който става за нещо, знае за това състезание. Толкова ли си невеж?

Ай-р0к се опита да запази поне малко достойнство.

— Добре, щом сте такива експерти, кой е програмирал всички игри от поредицата Swordquest?

— Дан Хитчънс и Тод Фрай — издекламирах аз. — Попитай нещо по-трудно.

— Аз обаче имам въпрос към теб — намеси се Аех. — Какви награди са раздавали от Атари за победителя във всяко от състезанията?

— А, добър въпрос — отвърнах аз. — Да видим… наградата за състезанието Earthworld била Талисманът на предпоследната истина. Изработен от чисто злато и инкрустиран с диаманти. Онзи, който го спечелил, го претопил, за да плати таксата си за колежа, доколкото си спомням.

— Да, правилно — смушка ме Аех. — Стига си шикалкавил. Какви са другите две?

— Не шикалкавя. Наградата за Fireworld била Бокалът на светлината, а наградата за Waterworld трябвало да бъде Короната на живота, но така и не била връчена, защото състезанието било прекратено. Същото се отнася и за наградата за Airworld, която трябвало да бъде Философският камък.

Аех се ухили, плесна дланта ми във въздуха и добави:

— А ако състезанието не бъдело отменено, победителите от четирите кръга се състезавали за голямата награда Мечът на магьосника.

Кимнах.

— Всички тези награди се споменават в комиксите Swordquest, които вървели с игрите. Комикси, които по една случайност се виждат в съкровищницата в последната сцена от Поканата на Анорак между другото.

Публиката избухна в аплодисменти. Ай-р0к наведе глава засрамено.

Откакто бях станал ловец, за мен бе очевидно, че Холидей се е вдъхновил за Лова от поредицата Swordquest. Зачудих се дали не бе заимствал оттам и някои от пъзелите. Не знаех със сигурност, но за всеки случай бях проучил игрите и решенията на загадките много внимателно.

— Добре, печелиш — каза Ай-р0к. — Но и двамата явно имате отчаяна нужда от личен живот.

— А ти — отвърнах аз — трябва да си намериш ново хоби. Защото определено ти липсват интелигентността и сериозното отношение, за да бъдеш ловец.

— Несъмнено — добави Аех. — Опитай за разнообразие да понаучиш нещо. Не си ли чувал за Уикипедия? Безплатна е, загубеняко.

Ай-р0к се обърна и отиде до дългите редове кутии с комикси, подредени покрай две от стените на стаята, сякаш се бе отегчил от разговора.

— Както кажете — каза той през рамо. — Ако не прекарвах толкова време с мацки в реалния свят, сигурно и аз щях да знам купища безполезни глупости като вас двамата.

Аех се направи, че не го чува, и се обърна към мен.

— Как се казват близнаците от комиксите към Swordquest?

— Тара и Тор.

— По дяволите, Зи! Всичко знаеш!

— Благодаря.

На дисплея ми се появи съобщение, че в класната стая е иззвънял звънецът за три минути до началото на часа. Знаех, че Аех и Ай-р0к са получили същото известие, защото в училищата ни часовете започваха но едно и също време.

— Започва поредният ден, изпълнен със знания — каза Аех и стана.

— Да му се не види! — рече Ай-р0к. — До скоро, женчовци. — Той отново ми показа среден пръст, а после аватарът му изчезна от чатрума. Останалите ловци започнаха да напускат, докато не останахме само двамата с Аех.

— Сериозно, защо позволяваш на този идиот да идва тук?

— Защото обичам да го побеждавам на видеоигри. А и невежеството му ми дава надежда.

— Защо?

— Защото, ако повечето от останалите ловци са невежи колкото Ай-р0к, а има много такива, повярвай ми, Зи, това означава, че с теб наистина имаме шанс да спечелим състезанието.

Свих рамене.

— Интересна гледна точка.

— Искаш ли да се видим след училище? Около седем часа? Трябва да свърша някои неща. Но после ще гледам анимации от списъка със задължителни филми. Какво ще кажеш за Волтрон маратон?

— Жестоко! Ще дойда.

Излязохме едновременно точно когато иззвъня последният звънец.

□□□4

Очите на аватара ми се отвориха и се озовах обратно в класната стая. Чиновете около мен вече бяха пълни, а учителят ни, господин Авенович, тъкмо се материализираше пред нас. Аватарът му изглеждаше като едър брадат преподавател в колеж. Имаше заразителна усмивка, очила с телени рамки и сако от туид с кръпки на лактите. Когато говореше, винаги звучеше така, сякаш четеше откъс от книга на Дикенс. Харесвах го. Той беше добър учител.

Естествено, не знаехме кой всъщност беше господни Авенович, нито къде живееше. Не знаехме истинското му име и дали наистина беше мъж. Съвсем спокойно в истинския свят можеше да е дребна ескимоска от Аляска, която бе избрала този външен вид и глас, за да възприемат учениците по-добре уроците ѝ. Но незнайно защо подозирах, че аватарът на господин Авенович изглеждаше и говореше точно както и човека, който го управляваше.

Всичките ми учители бяха страхотни. За разлика от колетите си в реалния свят, повечето от преподавателите в онлайн училищата на ОАЗИС изглежда искрено обичаха работата си. Вероятно защото не се налагаше да пилеят половината от времето си като бавачки и възпитатели. Софтуерът на ОАЗИС се грижеше учениците да пазят тишина и да седят по местата си. На учителите им оставаше само да преподават.

Освен това за онлайн учителите беше много по-лесно да задържат вниманието на учениците, защото в ОАЗИС класните стаи бяха като холограми. Учителите можеха да водят учениците си на виртуални обиколки, без изобщо да излизат от училище.

Тази сутрин в часа по Световна история господин Авенович зареди програма за симулация, чрез която класът ни видя как археолозите откриват гробницата на Тутанкамон в Египет през 1923 г. (Предишния ден посетихме същото място, само че през 1334 г. пр. Хр. и видяхме империята на Тутанкамон в разцвета ѝ.)

През следващия час, биология, пътувахме през човешкото сърце и наблюдавахме отвътре как то изпомпва кръвта, също като в онзи стар филм — Фантастично пътешествие.

В часа по изобразително изкуство обиколихме Лувъра, а аватарите ни носеха смешни баретки.

В часа по астрономия посетихме двете луни на Юпитер. Стояхме на вулканичната повърхност на Йо, докато учителката ни обясняваше как се е формирала луната. През това време зад нея сияеше Юпитер, която изпълваше небето, а Голямото червено петно се въртеше бавно над лявото ѝ рамо. След това учителката само щракна с пръсти и се озовахме на Европа, където обсъдихме възможностите под ледената покривка на луната да съществува живот.

Прекарах обедната почивка седнал на една от зелените поляни около училището, гледайки виртуалната природа, докато дъвчех протеинов десерт в убежището си с визьор на главата. Беше доста по-приятно, отколкото да зяпам обстановката в микробуса. Бях в дванайсети клас, затова имах право да напускам планетата в обедната почивка, но нямах необходимите пари, за да ходя насам-натам.

Достъпът до ОАЗИС беше безплатен, но пътуването из него не беше. През повечето време дори нямах достатъчно кредити, за да се телепортирам извън Лудус и после да се върна обратно. Всеки ден след часовете учениците, които имаха с какво да се занимават в реалния свят, излизаха от ОАЗИС и изчезваха. Всички останали се отправяха към други планети. Много деца имаха собствени междупланетни превозни средства. Училищните паркинги по целия Лудус бяха пълни с летящи чинии, TIE изтребители, вайпъри от Battlestar Galactica и други космически кораби с дизайн, заимстван от всички научнофантастични филми и телевизионни сериали, за които се сещате. Всеки следобед стоях на моравата пред училището и гледах със завист как корабите се издигаха в небето и потегляха да изследват безбройните възможности, предоставяни от симулацията. Децата, които нямаха космически кораби, се возеха с приятели или отиваха до най-близкия транспортен терминал и се отправяха към клубове, игрални зони или рокконцерти на други планети. Но не и аз. Аз не ходех никъде. Бях хванат в капан на Лудус — най-скучната планета в цялата ОАЗИС.

Онтологично-антропоцентричната симулация за сензорно потапяне[11] беше необятно място.

Първоначално в ОАЗИС имало само няколкостотин планети, създадени от програмистите и художниците на ГСС. Тези светове били разположени в огромно виртуално пространство и предлагали голямо разнообразие от среди — от светове на рицари и магьосници, от киберпънк градове до радиационни постапокалиптични пустини, населени със зомбита. Някои планети били проектирани до последната подробност, а друга — създадени по шаблон на случаен принцип. На всяка планета имало разнообразни компютърно генерирани персонажи — човешки същества, животни, чудовища, извънземни и андроиди, с които потребителите можели да взаимодействат.

Като следващ амбициозен ход, от ГСС започната да лицензират виртуални светове, създадени от конкурентите им по такъв начин, че вече съществуващото съдържание за игри като Everquest и World of Warcraft, било пренесено в ОАЗИС, а към непрекъснато увеличаващия се брой планети в системата били добавени и копия на Норат и Азерот. Последвали ги и други виртуални светове и не след дълго била създадена нова игра специално за ОАЗИС. Вселената на Файърфлай била разположена в съседния сектор до галактиката на Междузвездни войни, а в сектора до тях имало подробна възстановка на вселената на Стар Трек. Потребителите можеха да се телепортират до всеки от любимите си измислени светове. До Средната земя. Вулкан. Перн. Аракис. Магратеа. До Света на диска, Ривъруърлд, Пръстеновия свят. До десетки светове.

Заради зонирането и навигацията виртуалното пространство бе разделено на двайсет и седем еднакво големи "сектора" с кубична форма, във всеки от които имаше стотици планети. (Триизмерната карта на всичките двадесет и седем сектора видимо наподобява играчката пъзел от 80-те години, наречена кубчето на Рубик. Като повечето ловци, и аз знаех, че това не е съвпадение.) Всеки от секторите беше широк точно десет светлинни часа, или около 10,8 милиарда километра. Затова, ако пътувате със скоростта на светлината (най-високата скорост, която развиваха всички космически летателни апарати в ОАЗИС), ще стигнете от единия край на сектора до другия точно за десет часа. Пътуването на подобни разстояния не беше никак евтино. Летателните апарати, които развиваха скоростта на светлината, бяха рядкост, а и се нуждаеха от гориво.

Продажбата на виртуално гориво за виртуални космически кораби бе един от начините, по които Григериъс Симюлейшъи Системс си осигуряваше приходи, тъй като достъпът до ОАЗИС беше безплатен. Но основният източник на приходи за ГСС бяха таксите за телепортация. Телепортацията беше най-бързият начин за придвижване, но и най-скъпият.

Освен че беше скъпо, пътуването из ОАЗИС можеше и да е опасно. Всеки сектор беше разделен на многобройни зони с различен размер и форма. Някои бяха толкова големи, че обхващаха група планети, а други се простираха само върху няколко километра от повърхността на даден свят. Всяка зона имаше свои собствени правила и параметри. Ако се случеше да минете с високотехнологичния си кораб през зона, в която технологиите не функционираха, двигателите спираха в мига, в който се прекосяваше границата на зоната. След това щеше да се наложи да наемете някой смешен белобрад магьосник със задвижван от магии космически теглич, който да ви издърпа до технологична зона.

В двойствените зони функционираха и магии, и технологии, а в нулевите зони не можеше да се използва нито едното, нито другото. Имаше мирни зони, в които не се позволяваха битки между играчи, и зони за двубои, където всеки аватар беше сам за себе си.

Към нови зони трябваше да се пристъпва изключително внимателно. Човек трябваше да е подготвен.

Но, както казах, аз нямах този проблем. Не можех да мръдна от училище.

Лудус бе проектирана като планета за учене, затова на нея нямаше портали към куестите и зони за игра. Тук имаше само хиляди еднакви училища, разделени от ширнали се зелени полета, съвършени паркове, реки, ливади и големи генерирани от шаблон гори. Нямаше замъци, подземия и орбитални космически крепости, на които аватарът ми да отиде. А нямаше и компютърни злодеи, чудовища и извънземни, с които да се бия, нямаше съкровища и магически предмети, които да събирам.

Това беше истинска трагедия по няколко причини.

Изпълняването на куестовете, битките с неигрални компютърни персонажи и събирането на съкровища бяха единственият начин за аватар на ниско ниво като моя да група точки. Чрез трупането на точки се повишаваше нивото на сила и умения на аватара.

Много от потребителите на ОАЗИС не се интересуваха на кое ниво беше аватарът им, нито пък от игралните аспекти на симулацията. Те използваха ОАЗИС само за развлечения, бизнес, пазаруване и срещи с приятели. Тези потребители просто не влизаха в игрални зони и зони за двубои, където неигралните компютърни персонажи или други играчи можеха да нападнат беззащитните им аватари от първо ниво. В безопасните зони като Лудус човек нямаше защо да се тревожи, че можеха да ограбят, отвлекат или убият аватара му.

Ненавиждах факта, че не можех да се измъкна от безопасната зона.

Щом исках да намеря Яйцето на Холидей, трябваше в някакъв момент да тръгна към опасните сектори на ОАЗИС. А ако не бях достатъчно силен и добре въоръжен, за да се защитавам, нямаше да оцелея дълго.

През последните пет години бавно и мъчително повиших нивото на аватара си до трето. Не беше лесно. Постигах го, като пътувах до други планети със съученици (най-вече Аех), тръгнали към свят, в който слабият ми аватар можеше да оцелее. Молех ги да ме оставят до някоя игрална зона за новаци, а после прекарвах нощта или уикенда, като посичах орки, коболди и други жалки чудовища, твърде слаби, за да ме убият. За всеки неигрален компютърен персонаж, който аватарът ми победеше, печелех няколко мизерни точки и обикновено шепа медни или сребърни монети, които посечените ми врагове изпускаха. Тези монети автоматично се преобразуваха в кредити, които използвах, за да платя таксата си за телепортация обратно до Лудус, често тъкмо преди да удари последният звънец. Понякога, но доста рядко, някой от компютърните персонажи изпускаше предмет. Така аватарът ми се бе сдобил с меч, щит и броня.

Спрях да пътувам с Аех в края на миналата учебна година. Тогава той стигна десето ниво и почти винаги пътуваше до планети, на които за аватара ми беше опасно. Той с радост щеше да се съгласи да ме остави на някой свят за новаци по пътя, но ако след това не спечелех достатъчно кредити, за да се върна на Лудус, щях да изпусна уроци в училище, а това не можех да си позволя. Вече бях натрупал толкова неизвинени отсъствия, че имаше опасност да ме изключат. Тогава щеше да се наложи да върна дадените ми от училище конзола и визьор за достъп до ОАЗИС. Още по-неприятното щеше да е, че трябваше да се прехвърля обратно в училище в реалния свят, за да довърша последната си година там. А такъв риск нямаше да поема.

Затова напоследък рядко напусках Лудус. Нямах възможност да мръдна оттук и да трупам точки. Сигурно си представяте, че да имаш аватар на трето ниво — това беше изключително срамно. Останалите ловци не те приемаха на сериозно, ако не беше поне пето-шесто ниво. Въпреки че бях ловец от самото начало на състезанието, всички още гледаха на мен като на новак и това страшно ме потискаше.

В отчаянието си бях опитал да си намеря почасова работа след училище, за да припечелвам поне пари за пътуване. Кандидатствах за десетина позиции за техническа поддръжка и програмисти (най-вече груба строителна работа, кодиране на части от молове и офиси в ОАЗИС), но нямах никакъв шанс. Милиони завършили висше образование възрастни хора не можеха да се доберат до подобна длъжност. Голямата рецесия продължаваше вече трето десетилетие и безработицата държеше рекордно високи нива. Дори за веригите за бързо хранене в квартала имаше списък с чакащи за две години напред. Тъй че бях принуден да стоя в училището. Чувствах се като дете без пукната монета в най-голямата зала с видеоигри на света, на което не му остава друго, освен да обикаля и да гледа как другите деца играят.

□□□5

След обяд се върнах в класната стая за любимия си предмет — ОАЗИС за напреднали. Курсът бе избираем за дванайсетокласници и се занимаваше с историята на ОАЗИС и неговите създатели. С две думи, лесни шестици.

През последните пет години посвещавах всяка секунда от свободното си време да науча колкото се може повече за Джеймс Холидей. Бях проучил подробно живота, постиженията и интересите му. Прочетох десетината биографии, издадени след смъртта му. Изгледах документалните филми, посветени на живота му. Бях прочел всяка дума, написана от Холидей, и бях изиграл всички създадени от него игри. Водех си бележки и си записвах всяка подробност, която ми се струваше свързана с Лова. Записвах си всичко в тетрадка (която бях започнал да наричам "дневник на Граала", след като изгледах третия филм за Индиана Джоунс).

Колкото повече научавах за живота на Холидей, толкова повече го идеализирах. Той беше богът на гийковете[12]. Идол на нърдовете[13], от ранга на Гигакс, Гариът и Гейтс. Също като мен, Холидей бил срамежливо, непохватно хлапе, с което никой не дружал в училище. Бягал от реалния живот, като се потапял в света на компютрите и видеоигрите. Изнесъл се от дома си, след като завършил гимназия, като взел само ума и въображението си и ги използвал, за да си спечели световна слава и да натрупа огромно богатство. Почти самостоятелно той създал изцяло нова реалност, чрез която днес цялото човечество бягаше от действителността. А отгоре на всичкото бе превърнал завещанието си в най-голямата игра на всички времена.

Поради това през повечето време в часовете по ОАЗИС за напреднали дразнех учителя ни господин Сайдърс, като посочвах грешки в учебника и вдигах ръка, за да го прекъсна с някой факт за Холидей, който (май само на мен) ми се струваше интересен. След първите няколко седмици от курса господин Сайдърс престана да ми дава думата, освен ако никой друг не можеше да отговори на въпроса.

Днес той ни четеше откъси от Човекът с яйцето — популярна биография на Холидей, която вече бях чел четири пъти. По време на лекцията с всички сили се борех с порива да го прекъсна и да посоча изключително важните пасажи в книгата, които той пропускаше. Вместо това просто си отбелязвах наум всеки пропуск; и докато господин Сайдърс продължаваше да разказва за детството на Холидей, за пореден път се опитах да открия някаква тайна в странния живот и чудатите гатанки, които Холидей бе избрал да остави след себе си.

Джеймс Донован Холидей се родил на 12 юни 1972 г. в Мидълтаун, Охайо. Бил единствено дете. Баща му бил алкохолик и работел като машинен оператор, а майка му била сервитьорка, страдаща от маниакална депресия.

Според спомените на познатите му Джеймс бил умно дете но не умеел да общува с другите. Изпитвал сериозни затруднения, когато се налагало да разговаря. Определящ се сам като "истински маниак", Холидей бил обсебен от компютрите от ранна възраст. Въпреки очевидния си интелект, той изкарвал лоши оценки в училище, най-вече защото вниманието му било погълнато от комикси, научнофантастични и фентъзи филми и преди всичко — от видеоигри.

Една сутрин в прогимназията си седял сам в столовата и четял наръчник с правила към Dungeons & Dragons. Играта го очаровала, но никога не се бил занимавал с нея, защото нямал приятели, с които да я играе. Негов съученик на име Огдън Мороу забелязал какво чете Холидей — и го поканил на една от ежеседмичните сбирки, посветени на Dungeons & Dragons, които организирал в дома си. Именно в мазето на Мороу Холидей се запознал с цяла група "маниаци" като себе си. Те веднага го приели в компанията си и за пръв път в живота си Джеймс имал приятели.

Огдън Мороу станал негов бизнес партньор, сътрудник и най-добър приятел. По-късно много хора щяха да ги сравняват с други забележителни партньори, като Джобс и Возняк или Ленън и Макартни. Тяхното партньорство щяло да промени хода на историята.

На петнайсетгодишна възраст Холидей създал първата си видеоигра — Anorak' s Adventure. Програмирал я на BASIC на компютър TRS-80, който получил като коледен подарък през 1982 г. (макар да бил поискал от родителите си малко по-скъпия Commodore 64). Anorak' s Adventure била приключенска игра, чието действие се развивало на Хтония — в измисления свит, който Холидей създал за гимназиалната си компания в Dungeons & Dragons. Прякорът "Анорак" му дала една британска ученичка, дошла на разменни начала в тяхната гимназия. Това име толкова му харесало, че го използвал за любимия си герой от Dungeons & Dragons — могъщ магьосник, който по-късно се появява в много от видеоигрите му.

Холидей създал Anorak's Adventure за удоволствие, за да играе с приятелите си от компанията в Dungeons & Dragons. Всички те се пристрастили към играта и изгубили безброй часове в опити да разгадаят сложните ѝ ребуси и пъзели. Огдън Мороу убедил Холидей, че Anorak' s Adventure била по-добра от повечето компютърни игри, които се предлагали по онова време на пазара, и го насърчил да се опита да я продаде. Помогнал на Холидей да направи няколко простички картинки за обложка и двамата копирали играта на десетки дискети от 5 ¼ инча, а после ги поставили в найлонови калъфи, заедно с пресниман на копирна машина лист с инструкции. Започнали да продават играта на щанда за софтуер в местния компютърен магазин. Не след дълго вече не смогвали да правят нови копия, за да отговорят на търсенето.

Мороу и Холидей решили да основат компания за видеоигри Григериъс Геймс, чийто офис в началото се помещавал в мазето на Мороу. Холидей програмирал нови версии на Anorak's Adventure за Atari 800 XL, Apple II и Commodore 64, a Mopoy започнал да публикува реклами на играта в няколко компютърни списания. След шест месеца Anorak's Adventure станала една от най-продаваните игри в страната.

Холидей и Мороу за малко да не завършат гимназия, защото прекарали по-голямата част от последната си година в училище в работа над Anorak's Аdventure II. Вместо да се запишат в колежи, те вложили цялата си енергия в новата компания, която вече се била разраснала прекалено много и мазето на Мороу отесняло. През 1990 г. Григериъс Геймс се преместила в истински офис, paзположен в не много посещаван търговски център в Кълъмбъс, Охайо.

През следващото десетилетие малката компания завладяла сектора на видеоигрите, като пуснала поредица от новаторски екшън и приключенски заглавия с невиждана дотогава графична технология от първо лице, създадена от Холидей. Григериъс Геймс наложила нови стандарти във виртуалните игри и всяко следващо заглавие надминавало възможностите на компютърния хардуер, наличен по онова време.

Пълничкият Огдън Мороу бил много чаровен и се занимавал с бизнеса и връзките с обществеността на компанията. На всяка пресконференция на Григериъс Геймс той се усмихвал заразително над рошавата си брада и иззад очилата си с телени рамки, като използвал сладкодумието и красноречието си. Холидей, от друга страна, бил пълна противоположност на Мороу във всяко едно отношение. Той бил висок, мършав, болезнено срамежлив и рядко се появявал на публични места.

Хората, работили в Григериъс Геймс през този период, казвали, че редовно се заключвал да работи в кабинета си и често карал без храна, сън и контакт с хора дни и дори седмици наред.

В редките случи, когато се съгласявал да дава интервюта, поведението му изглеждало крайно странно дори за създател на игри. Бил изключително припрян, сдържан и толкова неумел в общуването, че журналистите често оставали с впечатлението, че е душевноболен. Говорел толкова бързо, че думите му често били неразбираеми, и имал смущаващ писклив смях, който изглеждал още по-странно, защото обикновено само той си знаел на какво се смее. Когато се отегчал по време на някое интервю (или разговор), просто ставал и се отеглял, без да каже и дума.

Всеизвестно беше, че се е интересувал вманиачено от много неща. Основните сред тях бяха класически видеоигри, научнофантастични и фентъзи романи и филми от всички жанрове. Освен това бил обсебен от 80-те години на XX в. — десетилетието, през което бил тийнейджър. Изглежда очаквал всички край него да са също толкова вманиачени по тези области и често се нахвърлял срещу xopaтa, които не споделяли интересите му. Знаеше сс, че уволнявал свои дългогодишни служители, ако не помнели дадена реплика от филмов диалог или не били чували за някой от любимите му комикси, анимационни филмчета, книги или видеоигри. (Огдън Мороу винаги наемал отново уволнения служител, обикновено без Холидей изобщо да забележи.)

С годините недоразвитите му умения за общуване, вместо да се подобряват, се влошавали. След смъртта му, въз основа на разказите на очевидци, психолози бяха написали няколко подробни психологически труда за поведението му, според които стриктното придържане към определен график и вманиачаването по дадени теми представлявали симптоми за това, че Холидей страдал от синдром на Аспергер, или друга форма на аутизъм.

Но въпреки ексцентричността му, никой не оспорвал факта, че Холидей бил гений. Игрите, които създавал, били увлекателни и се радвали на огромен интерес. Всяка една игра, пусната на пазара от Григериъс Геймс, отбелязвала нови рекорди в продажбите и получавала най-престижните награди в тази сфера. До края на XX в. вече гледали на Холидей като на най-великия създател на видеоигри на своето поколение, а според някои — и за всички времена.

Огдън Мороу също бил великолепен програмист, но истинският му талант бил в умението да ръководи бизнеса. Освен че участвал в създаването на игрите, той стоял и зад всички маркетингови кампании и схеми за разпространение, които давали невероятни резултати. Когато Григериъс Геймс най-накрая пуснали акции на фондовата борса, цената им се вдигната за отрицателно време и продължила да се покачва.

Докато навършили трийсет години, Холидей и Мороу вече били мултимилионери. Купили си имения на една и съща улица. Мороу се сдобил с Ламборгини, взел си няколко дълги почивки и обиколил света. Холидей пък предпочел да реставрира оригиналния автомобил Дилорън от поредицата Завръщане в бъдещето, продължил да прекарва почти цялото си време залепен зад компютърната клавиатура и използвал натрупаното до момента богатство, за да събере най-голямата частна колекция от класически видеоигри, екшън фигурки от Междузвездна войни, кутии за обяд и комикси.

Но когато Григериъс Геймс достигнала пика на успеха си, компанията изведнъж изпаднала в летаргия. Минали няколко години, през които не издали нито една игра. Мороу загатвал че компанията работела върху амбициозен проект в изцяло нова посока. Тръгнали слухове, че Григериъс Геймс се занимавала с разработването на някакъв нов хардуер за компютърни игри и че тайният проект бързо изчерпвал финансовите ресурси на компанията. Имало данни, че Холидей и Мороу инвестирали почти цялото си лично богатство в новото начинание. Започнали спекулации по посока на това, че компанията била застрашена от фалит.

И тогава, през декември 2012 г., Григериъс Геймс изненадващо сменила името си на Григериъс Симюлешиън Систъмс и под това ново лого пуснала първия си — и единствен — продукт: "ОАЗИС — Онтологично-антропоцентричната симулация за сензорно потапяне".

Първоначално рекламирана като нов вид онлайн игра за множество играчи, ОАЗИС в крайна сметка променила начина на живот, работа и общуване на хората по целия свят. Променила и естеството на развлеченията, социалните мрежи и дори глобалната политика. При пускането си изглеждала като просто една възвеличавана игра. Но бързо се превърнала в начин на живот.

***

Преди да бъде създадена ОАЗИС, онлайн игрите за множество играчи (ММО[14]) били сред първите споделени виртуални среди. Те позволявали на хиляди потребители да съществуват едновременно във виртуален свят, с който се свързвали чрез интернет. Действието в тези игри често се развивало във фентъзи или научнофантастичен свят, а размерът на симулираната среда бил сравнително малък, обикновено съставен от един-единствен свят или, както в няколко амбициозни фантастични игри — от десетина малки планети. Играчите определяли как да изглежда героят им, наречен аватар. Потребителите виждали онлайн средата, в която играели, само чрез малък двуизмерен прозорец — компютърния монитор — и можели да взаимодействат с нея чрез клавиатура, мишка и други недодялани периферни устройства.

Григериъс Симюлейшън Системс извели концепцията за игри с множество играчи на съвсем различно ниво. С ОАЗИС потребителите не се ограничавали само до една или дори до десетина планети. В нея се съдържали стотици (а впоследствие и хиляди) триизмерни светове с висока резолюция, които хората можели да изследват, а всеки от тях бил изработен чрез съвършена графика до последната буболечка, тревичка, вятър и особености на климата. Потребителите можели да обикалят тези планети и да не се натъкнат на един същ терен два пъти. Дори в първоначалната си примитивна версия мащабите на симулацията били зашеметяващи.

Холидей и Мороу наричали ОАЗИС "реалност с отворен код" — непрекъснато развиваща се онлайн вселена, до която всеки имал достъп чрез интернет на домашния си компютър или на конзола за видеоигри. Там човек можел да избяга от сивото си ежедневие, да създаде изцяло нова своя личност и да има контрол върху начина, по който изглеждал и говорел. В ОАЗИС дебелите можеха да станат слаби, грозните — красиви, а срамежливите — общителни. Или обратното. Човек можеше да промени името, възрастта, пола, расата, височината, теглото, гласа, цвета на косата и телосложението си. Или пък да реши изобщо да не изглежда като човек, а като елф, чудовище, извънземно или всяко друго същество от литературата, филмите и митологията.

В ОАЗИС можеше да станеш какъвто поискаш, без да разкриваш самоличността си, защото виртуалната среда гарантираше анонимност.

Потребителите можеха да променят съдържанието на виртуалните светове в играта или да създават напълно нови. Изведнъж онлайн присъствието вече не се свеждаше само до уебсайт или профил в социална мрежа. В ОАЗИС човек можеше да си направи лична планета, да си построи виртуално имение на нея, да го обзаведе и украси по свой вкус и да покани няколко хиляди приятели на купон. А тези приятели можеха да се намират в десетина различни точки по цялото земно кълбо.

Основната причина за успеха на изобретението бяха две нови периферни устройства, създадени от ГСС: визьорът и сензорните ръкавици. Тези устройства промениха всичко. Те превърнаха ОАЗИС от игра в глобален феномен.

Безжичният универсален визьор за ОАЗИС беше малко по-голям от слънчеви очила. В него имаше вградена технология за виртуално сканиране на ретини, която чрез безобидни нискочестотни лазери изобразяваше зашеметяващо реалната среда на играта направо върху ретините на потребителя и потапяше цялото зрително поле в онлайн света. Визьорът беше със светлинни години по-добър от грубите виртуални очила, предлагани до този момент, и представляваше изцяло нова концепция в технологиите за виртуална реалност. Същото важеше и за леките сензорни ръкавици, които позволяваха на потребителя да насочва директно с ръце аватара си и да взаимодейства със симулираната среда така, сякаш наистина се намира в нея. С ръкавиците докосването на предмети, отварянето на врати или управляването на превозни средства изглеждаше напълно реалистично, сякаш наистина допирът до несъществуващите предмети и повърхности се случваше. Те позволяваха, както гласеше телевизионната реклама, да "докоснете ОАЗИС". Заедно с визьора, ръкавиците превръщаха влизането там в преживяване, несравнимо с нищо до момента, а щом потребителите вкусеха от него, вече нямаше връщане назад.

Софтуерът, използван за симулацията — създаденият от Холидей ОАЗИС Риалити Енджин, също представляваше огромен скок в технологиите. Той прескачаше границите на по-ранния софтуер за виртуални реалности. Освен ограниченията в размера на виртуалната среда, предходните игри за множество играчи налагали ограничения и над числеността на виртуалното си население — обикновено до няколко хиляди потребители на сървър. Ако прекалено много хора влезели в играта по едно и също време, виртуалният свят започвал да зарежда изключително бавно, а движението на аватара се насичало, докато системата се опитвала да навакса. Но в ОАЗИС се използваше "линейно растящ, устойчив на грешки масив от квантови сървъри", който можеше да черпи допълнителна процесорна мощ от всеки компютър, свързан с него. При първоначалното си пускане, симулацията можела да обработва до пет милиона посетители едновременно, без видимо да се забави или да допусне срив на системата.

Пускането ѝ било съпътствано от рекламна кампания с невиждани дотогава мащаби. Повечето реклами по телевизията, на билбордове и в интернет представлявали изображение на приказен зелен оазис с палми и езеро с прозрачни сини води, заобиколен от необятна пустиня.

Новото начинание на ГСС постигнало невероятен успех още от първия си ден на пазара. От десетилетия хората мечтаели именно за нещо подобно. Обещаваната от години "виртуална реалност" най-сетне се появила и била още по-добра от очакваното. ОАЗИС представлявала онлайн утопия, холографска инсталация за дома. А каква била най-силната ѝ страна? Била безплатна.

Повечето онлайн игри по онова време печелели, като взимали месечна такса за достъп. ГСС изисквали само еднократна такса от двайсет и пет цента при регистрацията, в замяна на която потребителят получавал доживотен акаунт. Рекламното мото било: "ОАЗИС — най-великата игра само за четвърт долар".

Във време на социален и културен смут, когато населението на Земята искало да избяга от реалността, играта му предоставила тази възможност под формата на евтино, законно и безопасно средство, а и (както медицината доказала) то не водело до пристрастяване. Енергийната криза допринесла много за стремително нарастващата популярност на ОАЗИС. Заради изключително високите цени на петрола, пътуването със самолет и автомобил станало твърде скъпо за обикновените хора и ОАЗИС се превърнал в единствената възможност да посещават други места. С края на епохата на евтината и изобилна енергия бедността и безредиците започнали да се разпростират повсеместно като вируси. С всеки изминал ден все повече хора търсели утеха във виртуалната утопия на Холидей и Мороу.

Всеки, който искаше да отвори магазин или офис в ОАЗИС, трябваше да наеме или купи виртуално място от ГСС. Компанията беше предвидила това и бе отделила Сектор 1 като бизнес зона, където започна да продава и отдава под наем милиони квартали с виртуални имоти. За миг се издигаха търговски центрове с размерите на градове, а по планетите като плесен, разяждаща портокал в ускорен видеозапис, плъзваха магазини. Строителството стана невероятно лесно.

Освен милиардите долари, които ГСС печелеха от продажба на практически несъществуваща земя, те изкарваха и милиони от продажбата на виртуални предмети и превозни средства. ОАЗИС се превърна в толкова неразделна част от всекидневието на хората, че потребителите не се колебаеха да пръскат истински пари, за да купуват виртуални аксесоари за аватарите си: дрехи, мебели, къщи, летящи автомобили, вълшебни мечове и картечници. Тези предмети всъщност представляваха само низове от единици и нули, съхранявани на сървърите на ОАЗИС, но и бяха символ на обществено положение. Повечето струваха едва по няколко кредита и тъй като ГСС не влагаше никакви пари в производството им, всички приходи от тях представляваха чиста печалба. Дори в тежките времена след енергийната криза ОАЗИС позволяваше на американците да се занимават с любимото си хоби — пазаруването.

ОАЗИС бързо се превърнала в основната причина за използване на интернет, и то до такава степен, че постепенно термините "ОАЗИС" и "интернет" станали синоними. А невероятно лесната за употреба триизмерна операционна система OASIS OS, разпространявана безплатно от ГСС, станала най-разпространената компютърна операционна система в света.

Днес милиарди хора по целия свят работеха и играеха в ОАЗИС всеки ден. Някои от тях се запознаваха, влюбваха и женеха, без дори да стъпват на един и същи континент. Границите, разделящи истинската самоличност на човек и неговия аватар, започнаха да се размиват.

Това бе зората на ера, в която по-голямата част от човечеството прекарваше цялото си време във видеоигра.

□□□6

Останалите учебни часове минаха бързо, докато не дойде време за последния ми час — латински език.

Повечето ми съученици си избираха чужд език, който би им бил от полза някой ден, като мандарин, хинди или испански. Но аз предпочетох латинския, защото него бе изучавал и Джеймс Холидей. Освен това първите му игри съдържаха някои латински думи и изрази. Дори с неограничените възможности на ОАЗИС учителката ми — госпожа Ранк, не успяваше да направи уроците интересни. А днес преговаряхме глаголи, които вече знаех наизуст, затова мислите ми веднага се зареяха в друга посока.

По време на час симулацията не позволяваше на учениците достъп до данни и програми, които не бяха одобрени от учителя, за да не могат да гледат филми, да играят игри и да си чатят вместо да внимават в час. За мой късмет, миналата учебна година открих бъг в софтуера на училищната библиотека и с негова помощ имах достъп до всяка книга в нея. Включително до Алманахът на Анорак. Затова когато ми станеше скучно (както в момента), отварях на дисплея си прозорец, четях любимите си откъси от него и така убивах времето.

През последните пет години той се бе превърнал в Библия за мен. Както повечето книги в наши дни, бе наличен само в електронна форма. Но аз исках да ми е под ръка по всяко време, дори при някое от честите спирания на тока. Затова поправих стар лазерен принтер и си разпечатах книгата върху хартия. После я подвързах със стара спирала и я носех в раницата си. Знаех всяка дума от текста наизуст.

В Алманаха хиляди пъти се споменаваха любимите книги, телевизионни сериали, филми, песни, комикси и видеоигри на Холидей. Голяма част от тях бяха създадени преди повече от четирийсет години и съответно можеха да се сватят безплатно от ОАЗИС. Ако ми трябваше нещо, което не се предлагаше безплатно, можех да го сваля от Guntorrent — програма за споделяне на файлове, използвана от ловците по целия свят.

Никога не претупвах проучванията си. Първо прочетох всички книги от списъка с препоръчителна литература за ловци. Дъглас Адамс. Кърт Вонегът. Ричард Морган. Стивън Кинг. Орсън Скот Кард. Тери Пратчет. Тери Брукс. Бестър. Бредбъри, Хайнлайн, Толкин, Гибсън, Геймън, Стърлинг, Скалзи, Зелазни. Бях прочел всички романи на любимите автори на Холидей.

И не спрях дотук.

Гледах многократно всеки филм, споменат в Алманаха. А ако беше от любимите на Холидей, като Военни игри, Ловци на духове, По-добре мъртъв или Отмъщението на нърдовете, го гледах, докато научех диалога наизуст.

Бях изгледал всяка от, както Холидей ги наричаше, Свещените трилогии: Междузвездни войни (първо оригиналната трилогия, а после предисторията), Властелинът на пръстените, Матрицата, Лудият Макс, Завръщане в бъдещето и Индиана Джоунс (Холидей казал веднъж, че предпочита да се преструва, че следващите филми в поредицата, от Кралството на кристалния череп нататък, изобщо не съществуват. Аз бях съгласен с него).

Освен това бях изгледал и всички филми на любимите му режисьори Камерън, Гилиам, Джаксън, Финчър, Кубрик, Лукас, Спилбърг, Дел Тopo, Тарантино. И, разбира се, Кевин Смит.

Три месеца посветих на изучаването на тийнейджърските филми на Джон Хюз и запаметяването на всички основни реплики от диалозите.

"Само покорните ги тормозят. Смелите оцеляват."

Можеше да се каже, че бях покрил всички основни теми.

Изучих Монти Пайтън. И не само "Свещеният Граал". Всичките им филми, албуми, книги и епизоди от оригиналната поредица на ВВС. (Включително онези два "изгубени" епизода, снимани за германската телевизия.)

Нямах намерение да претупвам нещата.

Нямаше да ми убегне нищо.

И в някакъв момент започнах да прекалявам.

Може би дори малко бях мръднал.

Бях изгледал всеки епизод на Най-големият американски герой, Еърулф, А-отборът, Черният ездач и Мъпет Шоу.

Ще питате дали съм гледал Семейство Симпсън.

Знаех за Спрингфийлд повече, отколкото за собствения си град.

Стар Трек? О, бях се подготвил. Първата поредица, Следващото поколение, Дълбок космос 9. Дори Вояджър и Ентерпрайс. Бях ги изгледал в хронологическа последователност. И пълнометражните филми. Фазерите прихванаха мишената.

Исках да съм напълно подготвен.

Бях се запознал набързо с анимационните филмчета, излъчвани в събота сутрин през 80-те години на XX в.

Бях научил имената на всеки проклет Гобот и Трансформър.

Земята на изгубените, Тъндар Варваринът, Господари на вселената. Училищен рок, Редник Джо… Знаех ги всичките. Защото подготовката беше половината от битката.

А кой ми се притичаше на помощ, когато изпаднех в беда? Драконът Пъфенстаф.

Ще питате дали бях изгледал японските филми.

Да. Всъщност да. И анимационните, и игралните. Годзила, Гамера, Старблейзърс, Космически гиганти и Джи-Форс. Давай, Спийд Рейсър, давай.

Не бях някакъв дилетант.

Не си играех.

Музика? Е, с музиката не беше толкова лесно.

Отне ми доста време.

80-те бяха дълго десетилетие (цели десет години), а Холидей изглежда не бе подбирал особено. Бе слушал всичко. Аз също слушах всичко. Ню уейв, поп, рок, пънк, хеви метъл. От Полис и Джърни до Р.Е.М. и Клаш. Бях покрил всички жанрове.

Успях да изслушам цялата дискография на Дей Майт Би Джайънтс за по малко от две седмици. Виж, Дево ми отнеха повече време.

Гледах и много клипове в YouTube на сладки задръстени момичета, които изпълняваха кавъри на песни от 80-те на укулеле[15]. Това всъщност не беше част от проучванията ми, но си падах много по сладки задръстени момичета, което свирят на укулеле, за което нямах обяснение, нито оправдание.

Бях наизустил текстовете. Глупави текстове на групи с имена като Ван Хален, БонДжоуви, Деф Лепард и Пинк Флойд.

Не се отказвах.

Учех денонощно.

Знаете ли, че Миднайт Ойл е името на австралийска група, изпълнила хита от 1987 г. Леглата ни горят?

Бях вманиачен. Не се отказвах. Оценките ми ставаха все по-лоши. Не ме интересуваше.

Бях прочел всички броеве на всички комикси, които Холидей бе колекционирал.

Нямаше да допусна да поставят под съмнение сериозното ми отношение.

Особено що се отнасяше до видеоигрите.

Видеоигрите бяха моята специалност.

Моето най-силно оръжие.

Мечтаната ми категория в телевизионна викторина.

Бях си свалил всяка игра, спомената в Алманаха, oт Akalabeth до Zaxxon. Играех ги, докато се усъвършенствах, и после преминавах на следващата.

Ще се удивите колко много работа може да свърши човек, когато няма личен живот. Дванайсет часа на ден, седем дни в седмицата е предостатъчно време за учене.

Бях изиграл всяка възможна игра на всяка възможна платформа. Класически игри за монетни автомати, за персонални компютри, игрални конзоли — и портативни електронни игри. Приключенски игри, екшън игри от първо лице, ролеви игри от трето лице. Древните 8-, 16 — и 32-битови класики, създадени през миналия век. Колкото по-трудна ми беше някоя игра, толкова повече ми харесваше. И докато играех на тези цифрови реликви нощ след нощ, година след година, открих, че имам дарба. Успявах да премина през нивата на повечето екшън игри за няколко часа, а не съществуваше приключенска или ролева игра, която да не можех да разгадая. Не се нуждаех от наръчници със съвети или кодове за измама. Всичко просто си идваше на мястото. Бях дори още по-добър на старите аркадни игри. Когато потъвах в напрегната високоскоростни игра като Defender, се чувствах като ястреб в полет или както сигурно се чувства акулата в морските дълбини. За пръв път разбрах, че ме бива в нещо, че имам талант.

Но първата истинска следа открих не във филм, комикс или видеоигра. Открих я, докато изучвах историята на старите настолни ролеви игри.

***

Началната страница на Алманахът на Анорак съдържаше стихчето, което Холидей рецитираше в Поканата на Анорак

Три ключа трите тайни порти пазят.

Зад тях премеждия ви дебнат там, във мрака.

И онзи, който най-достоен се окаже,

ще стигне Края, где наградата го чака.

Първоначално ми се струваше, че това е единственият пасаж в Алманаха, в който се споменаваше пряко състезанието. Но след като започнах да изучавам внимателно несвързаните записки и есетата на Холидей за попкултурата, открих тайно послание.

Из целия Алманах имаше разпръсната поредица от белязани букви. Всяка от тях имаше малка вдлъбнатина в очертанията си. За пръв път забелязах вдлъбнатините година след смъртта му. Тогава четях разпечатката на Алманаха върху хартия и си помислих, че те бяха просто дефекти, получили се при печата заради качеството па хартията или заради стария принтер. Но когато разгледах електронната версия, публикувана на уебсайта на Холидей, видях същите вдлъбнатини на същите букви. А щом увеличих образа, вдлъбнатините се видяха ясно като бял ден.

Холидей ги бе поставил нарочно. Беше отбелязал буквите по някаква причина.

Оказа се, че има сто и осемнайсет вдлъбнати букви, разпръснати в цялата книга. Записах ги в реда, в който се появяваха, и установих, че бяха свързани, оформяха текст. Едва не умрях от вълнение, когато записах в дневника си:

Медният ключ храбри рицари чака

в гробници на ужаси, потънала в мрака.

Но да учиш още много имаш ти,

сред първите за да се наредиш.

Разбира се, и други ловци бяха открили това послание, но проявяваха достатъчно здрав разум и не го споделяха с никого. Поне за известно време. Около шест месеца, след като намерих скритото послание, един цапнат в устата първокурсник от МТИ също го разпозна. Казваше се Стивън Пендергаст и реши да получи своите петнайсет минути слава, като сподели "откритието" си с медиите. Новинарските канали излъчваха интервюта с този идиот цял месец, макар той да нямаше ни най-малка представа какво точно означаваше посланието. След случая публичното обявяване на открити следи стана известно като "номерът на Пендергаст".

На следващ етап това послание стана известно на обществеността и ловците му дадоха прякора "Стихчето". Целият свят знаеше за него вече от почти четири години, но никой още не бе открил Медния ключ.

В началото и аз не го разбирах. Знаех обаче, че Холидей бе използвал подобни гатанки в много от ранните си приключенски игри, а всяка от тях имаше смисъл само в контекста на играта. Затова посветих цял дял от дневника си на дешифрирането на Стихчето ред по ред.

Медният ключ храбри рицари чака…

Този стих ми изглеждаше съвсем буквален. Не виждах скрит смисъл.

… в гробница на ужаси, потънала в мрака.

Този беше малко по-коварен. На пръв поглед като че ли казваше, че ключът беше скрит в гробница, пълна с ужасяващи неща. Но по време на проучванията си бях открил стара притурка към Dungeons & Dragons със заглавие Гробницата на ужасите, публикувана през 1981 г. От мига, в който зърнах заглавието, бях убеден, че вторият ред от Стихчето намекваше именно за притурката. Холидей и Мороу бяха играли Advance Dungeons & Dragons през всичките си години в гимназията, както и някои други настолни ролеви игри, като Champions, Car Wars и Rolemaster.

Гробницата на ужасите представляваше тънка книжка, наречена "модул". В нея се съдържаха подробни карти и описания на всички стаи в подземен лабиринт, гъмжащ от чудовища, които играчите можеха да изследват с героите си. Надзирателят на подземието четеше от модула и упътваше останалите играчи, като описваше всичко, с което те се сблъскваха по пътя.

Когато научих повече за начина, по който са се играели тези ролеви игри, осъзнах, че модулът беше примитивният еквивалент на куест в ОАЗИС, а героите бяха точно като аватари. В известен смисъл тези стари ролеви игри са били първите виртуални симулации, създадени много преди компютрите да станат достатъчно мощни, че да могат да свършат тази работа. Събитията се случвали в колективното въображение на играчите, вместо в компютърно генерирана среда. В онези дни, ако си искал да избягаш от действителността, е трябвало сам да си създадеш свят, да използваш мозъка си, няколко листа хартия, молив, зарче и книжки с правила. Тази мисъл ми спря дъха. Промени начина, по който възприемах Лова на Яйцето. От онзи миг нататък започнах да възприемам играта като сложен модул за Dungeons & Dragons. А очевидно Холидей бе Надзирателят на подземието и ръководеше играта дори от гроба.

Намерих цифров екземпляр от модула Гробницата на ужасите, заровен дълбоко в стар FTP архив. Докато го изучавах, започнах да си съставям теория. Холидей бе пресъздал Гробницата на ужасите и бе скрил в нея Медния ключ.

През следващите няколко месеца изучавах модула и запаметявах всички карти и описания на стаи в очакване на деня, в който най-накрая щях да разбера къде се намираше. Но там беше проблемът: в Стихчето като че ли не се съдържаше никаква улика относно това къде Холидей беше скрил проклетия ключ. Струваше ми се, че единственият намек беше в но да учиш още много имаш ти, сред първите за да се наредиш.

Повтарях си това изречение до полуда — но да учиш много имаш ти. Да, това беше ясно, но какво точно трябваше уча?

В ОАЗИС имаше буквално хиляди светове, а Холидей можеше да е скрил Гробницата на ужасите във всеки от тях.

Щеше да ми е нужна цяла вечност да претърся всяка планета дори да разполагах с необходимите средства.

В Сектор 2 имаше планета на име Гигакс, която ми се струваше най-удачното място, от което можех да започна. Холидей бе програмирал този свят лично и го бе кръстил на Гари Гигакс — един от създателите на Dungeons & Dragons и автор на оригиналния модул Гробницата на ужасите. Според Ловната уикипедия планетата Гигакс била покрита с възстановки на стари модули за Dungeons & Dragons, но сред тях не беше Гробницата на ужасите. Всъщност в нито един от тематичните светове, посветени на играта, нямаше възстановка на тази гробница. Ловците бяха претършували планетите там до една и бяха изследвали всеки сантиметър от повърхността им. Ако на някоя от тях имаше скрита възстановка, тя отдавна щеше да е намерена и описана.

Значи мястото беше скрито другаде. А аз нямах ни най-малка представа къде. Но си казвах, че ако продължа усърдно проучванията си, накрая ще науча нужното, за да намеря скритата гробница. Всъщност Холидей може би имаше точно това предвид под но да учиш още много имаш ти, сред първите за да се наредиш.

Ако и други ловци тълкуваха Стихчето като мен, то досега те бяха проявили достатъчно разум, за да си мълчат. Не бях срещал публикации за Гробницата на ужасите в нито един ловен форум. Приемах, разбира се, че това може да се дължина факта, че теорията ми е напълно погрешна.

Продължавах да проучвам филми, книги и игри в подготовка за деня, в който най-сетне щях да се натъкна на следа към Медния ключ.

И накрая това се случи. Докато си седях замечтано в час по латински език.

□□□7

Учителката ни, госпожа Ранк, стоеше пред класа и бавно спрягаше латински глаголи. Първо ги казваше на английски и всяка дума автоматично се изписваше на дъската зад нея. Винаги когато се занимавахме с досадното спрягане на глаголи, се сещах за текста на една стара песен от Училищен рок, която не ми излизаше от ума: "Да бягам, да вървя, да стигна, да дам. Глагол! Ти действаш!"

Тананиках си тихичко тази песен, когато госпожа Ранк започна да спряга латинския глагол "да науча".

— Да науча. Discere — каза тя. — Лесно ще го запомните, защото е подобен на английската дума discern, едно от чиито значения също е "научавам".

Щом повтори думата "научавам", веднага се сетих за Стихчето — Но да учиш още много имаш ти. Сред първите за да се наредиш.

Госпожа Ранк продължи нататък и включи глагола в изречение.

— Ходим на училище, за да учим — каза тя. — Nos peto ordo disco…

И в този миг ми просветна. Сякаш върху главата ми се стовари наковалня. Огледах съучениците си. Коя група от хора има много да учи?

Отговорът: учениците. Гимназистите.

Намирах се на планета, пълна с ученици, които имаха много да учат.

Ами ако в Стихчето се казваше, че гробницата беше скрита някъде тук, на Лудус? На планетата, на която се мотаех през последните пет години?

И тогава си спомних, че Ludus също е латинска дума и означава "училище". Пуснах латинския речник, за да проверя отново, и видях, че тя имаше и други значения. Едно от тях наистина беше "училище", но можеше да означава също и "спорт" или "игра".

Игра.

Паднах от сгъваемия стол и се стоварих с трясък на пода в скривалището си. Конзолата отчете това движение и направи опит да повтори движението с аватара ми в часа по латински, но софтуерът за поведение в час не позволи. На екрана ми се появи предупреждение: Моля, останете на място, докато трае часът!

Опитах се да се успокоя и си казах, че не трябва да се въодушевявам толкова. Напълно възможно беше да съм си извадил прибързани заключения. В ОАЗИС имаше стотици частни училища и университети, които се намираха на други планети. В Стихчето можеше да става въпрос за всяка от тях. Но ми се струваше, че не беше така. По-логично беше да се касае за Лудус Защото Джеймс Холидей бе дарил милиарди долари за създаването на държавната система от училища в ОАЗИС като начин да покаже какъв огромен образователен потенциал има виртуалната среда. Освен това преди смъртта си бе основал фондация, която да се грижи образователната система в ОАЗИС винаги да разполага с необходимите за работата си пари. Фондацията за обучение на Холидей също така осигуряваше на бедни деца по целия свят безплатен достъп до играта и необходимите периферни устройства, за да могат те да посещават виртуални училища.

Лично програмистите на ГСС бяха проектирали Лудус и всички училища на нея. Затова бе напълно възможно именно Холидей да бе дал това име на планетата. А ако е искал да скрие нещо там, той със сигурност е имал достъп до кода ѝ.

Тази мисъл доведе до поредица от други, които продължиха да избухват последователно в мозъка ми като атомни бомби.

Според оригиналния модул за Dungeons & Dragons входът към гробницата беше скрит край "нисък хълм с плоско било, около 180 метра широк и 270 метра дълъг". Хълмът бе покрит с големи черни камъни, разположени така, че гледани отгоре, да наподобяват очните вдлъбнатини, дупката за носа и зъбите на човешки череп.

Но ако на Лудус имаше скрит подобен череп, нямаше ли досега някой да се е натъкнал на него?

Може би не. Планетата бе покрита със стотици гъсти гори в широките празни пространства между хилядите училища. Някои от горите се простираха на десетки квадратни километри. Повечето ученици дори не стъпваха в тях, защото там нямаше нищо интересно. Също като полетата, реките и езерата, горите на Лудус бяха просто компютърно генериран пейзаж, поставен там, за да запълни обширните празни пространства.

Тъй като аватарът ми не мърдаше от Лудус, от скука бях разглеждал няколко от горите, до които се стигаше пеша от училището. Но в тях имаше само генерирани на случаен принцип дървета и тук-таме по някоя птичка, заек или катерица (за убиване на тези дребни животинки не се получаваха точки — бях проверил).

Затова бе напълно възможно някъде из гъстите гори на Лудус да беше скрит каменист хълм с формата на череп. Но никога не ми бе хрумвало да търся гробищата тук. Не и до този момент.

Опитах се да отворя на дисплея си карта на планетата, но не успях. Опитах се да отворя карта на Лудус на екрана си, но не успях. Системата не ми позволи, тъй като учебният час не бе приключил. Хакът, който използвах за достъп до книгите в училищната онлайн библиотека, не работеше при софтуера за атласи на ОАЗИС.

— По дяволите! — изпуснах се аз. Софтуерът за поведение в час филтрира ругатнята, тъй че госпожа Ранк и съучениците ми не я чуха, но на екрана ми се изписа предупреждение: Заглушена ругатня — Предупреждение за нарушаване на дисциплината!

Погледнах часовника на дисплея си. До края на часовете оставаха точно седемнайсет минути и двайсет секунди. Седях със стиснати зъби и отброявах трескаво всяка секунда.

Лудус беше съвсем обикновена планета в Сектор 1. На нея имаше само училища, затова ловците не търсеха Медния ключ тук. Със сигурност и на мен не ми бе минало през ум да търся на такова място, а това доказваше, че то беше идеално за скривалище. Но защо Холидей бе решил да скрие ключа тук? Освен ако…

Освен ако не беше искал да го намери ученик.

Още бях зашеметен от тази мисъл, когато звънецът най-накрая удари. Съучениците ми започнаха да излизат или просто изчезваха от чиновете си. Аватарът на госпожа Ранк също изчезна и след миг останах сам в класната стая.

Отворих на дисплея си карта на Лудус. Тя се появи под формата на триизмерен глобус, който се рееше пред погледа ми и аз го завъртях с ръка. Лудус беше сравнително малка планета по стандартите на ОАЗИС — колкото една трета от Луната с обиколка точно хиляда километра. Повърхността ѝ бе заета от един-единствен континент. Нямаше океани, а само петдесетина езера тук-там. Тъй като планетите в ОАЗИС не бяха истински, не беше нужно те да се подчиняват на природните закони На Лудус винаги беше ден, независимо в коя част на планетата се намирах, а небето винаги беше безоблачно и съвършено синьо. Неподвижното слънце служеше просто за виртуален източник на светлина, програмиран във въображаемото небе.

На картата училищата бяха изобразени като хиляди еднакви правоъгълници, обсипали повърхността. Разделяха ги тучни зелени ливади, реки, планински вериги и гори. Горите бяха с всевъзможни размери и форми, а много от тях граничеха с някое от училищата. Превключих картата към плосък изглед и избрах легендата. После отворих и модула Гробницата на ужасите. В началото на книжката имаше груба илюстрация на хълма. Направих ѝ снимка и я поставих в ъгъла на дисплея.

Трескаво претърсих любимите си пиратски сайтове, докато не намерих приставка за разпознаване на изображения от висок клас за атласа на ОАЗИС. Отне ми още няколко минути, след като я изтеглих през Guntorrent, за да открия как да сканирам цялата повърхност на Лудус за големи черни камъни, подредени във формата на череп. Формация с размер, форма и вид, наподобяващи илюстрацията от модула с Гробницата на ужасите.

След около десет минути софтуерът посочи вероятно съвпадение.

Затаих дъх и извадих увеличено копие на изображението до илюстрацията от модула. Размерът, формата и подобното на череп разположение на камъните съвпадаха идеално с илюстрацията.

Намалих малко увеличението на картата, а после пак я приближих, за да се уверя, че в северния край на хълма има песъчлива скала и ронещи се камъчета. Също като в оригиналния модул за Dungeons & Dragons.

Нададох тържествуващ вик, който отекна в празната класна стая. В тясното си скривалище се блъснах в стената. Наистина бях открил Гробницата на ужасите!

Когато най-накрая успях да се успокоя, направих набързо няколко изчисления. Хълмът се намираше сред голяма гора във формата на амеба, разположена в другия край на Лудус, на над четиристотин километра от училището ми. Аватарът ми можеше да тича с максимална скорост от пет километра в час и щеше да ми отнеме над три дни да стигна дотам пеша, при условие че тичах през цялото време. Ако можех да се телепортирам, щях да стигна само за няколко минути. Таксата за подобно кратко разстояние щеше да е малка, няколкостотин кредита. За съжаление, нямах толкова пари в акаунта си, където сумата, с която разполагах, възлизаше на кръгла пула.

Премислих вариантите. Аех щеше да ми заеме пари за телепортиране, но не исках да го моля за помощ. Щом не можех стигна до гробницата сам, значи не заслужавах да я намеря. Освен това щеше да се наложи да го излъжа по въпроса за това, за какво ми трябваха парите; и тъй като никога не му бях исках заеми, всяко обяснение можеше да предизвика подозрения Не сдържах усмивката си при мисълта за него. Той наистина щеше да откачи, когато разбереше. Гробницата бе скрита на седемдесет километра от училището му! На практика се намираше в задния му двор.

Тази мисъл ме наведе на една идея, при която скочих на крака. Изтичах от класната стая и се спуснах по коридора.

Не само бях измислил как да се телепортирам до другия край на Лудус, но и училището щеше да поеме разходите.

Всяко държавно училище в ОАЗИС имаше по няколко спортни отбора — по борба, футбол, бейзбол, волейбол и още няколко други спорта, които не можеха да се практикуват в истинския свят, като куидич и пленяване на знамето при нулева гравитация. Учениците подкрепяха тези отбори точно както и в реалността. Спортистите тренираха всеки ден. Организираха сбирки и пътуваха до другите училища на Лудус за мачове. Нашето училище раздаваше безплатни ваучери за телепортация за учениците, които искаха да присъстват на мач на чужд терен, за да можехме да седим на трибуните и да подкрепяме училищните отбори. Бях използвал такъв ваучер само веднъж, когато отборът ни по пленяване на знамето бе играл срещу отбора от училището на Аех.

Когато пристигнах в канцеларията, бързо прегледах графиците за мачовете, като в същото време правех справки и с картата на Лудус. Веднага намерих онова, което търсех. Днес следобед футболният ни отбор щеше да играе с отбора на училище № 0571, което се намираше на около час бегом от гората, в която беше скрита гробницата.

Натиснах бутона за мача и в инвентара на аватара ми веднага се появи ваучер за двупосочно пътуване до училище № 0571.

Отбих се до шкафчето си, колкото да оставя учебниците и да взема фенерчето, меча, щита и бронята си. После изтичах през главния вход и препуснах през зелената ливада пред училището.

Когато стигнах до червената линия, която бележеше края на училищния двор, се огледах, за да се уверя, че никой не ме гледаше — и я прекрачих. В същия миг името УейдЗ, което се рееше над главата ми, се промени на Парзивал. Сега, след като бях извън територията на училището, можех да използвам отново името на аватара си. Имаше възможност и да скрия изцяло името си, както и направих, защото исках да пътувам инкогнито.

Най-близкият транспортен терминал се намираше до училището, в края на павирана пътека. Той представляваше голям павилион, увенчан с купол, носен от дванайсет бели колони. На всяка колона имаше икона за телепортация — главна Т в средата на син шестоъгълник. Часовете бяха приключили само преди няколко минути, затова се наредих на опашката от аватари, които влизаха в терминала. Вътре имаше дълги редици от кабини за телепортация. По цвят и форма ми напомняха на ТАРДИС, кораба за пътуване във времето и пространството от Доктор Кой. Влязох в първата свободна, която видях, и вратата се затвори автоматично. Нямаше нужда да въвеждам мястото, до което пътувах, защото то вече бе кодирано във ваучера ми. Просто го пъхнах в процепа и на екрана се появи карта на Лудус, на която се изписа линия, свързваща мястото, на което се намирах, с мястото, за където пътувах — примигващо зелено петно до училище № 0571. Кабината веднага пресметна разстоянието (462 км) и сумата, която учебното заведение трябваше да плати за таксата (103 кредита). Валидността на ваучера беше потвърдена, на екрана се изписа, че таксата беше ПЛАТЕНА — и аватарът ми изчезна.

В следващия миг се появих в идентична кабина, в идентичен транспортен терминал в другия край на планетата. Изтичах навън и видях училище № 0571 да се издига на юг. Зърнах няколко ученици от моето училище да вървят към близкия футболен стадион, за да гледат мача и да подкрепят отбора ни. Не знам защо изобщо си правеха труда. Можеха спокойно да гледат прякото предаване на мониторите си. А всички празни места на трибуните щяха да бъдат запълнени със случайно генерирани компютърни изображения на запалянковци, които нагъват виртуални безалкохолни напитки и сандвичи, докато ръкопляскат въодушевено. От време на време дори щяха да правят мексиканска вълна.

Затичах в противоположната посока през тучната зелена поляна зад училището. В далечината се издигаше малка планинска верига, а в подножието ѝ виждах гората с форма на амеба.

Включих автоматичния режим за тичане на аватара си, а после отворих инвентара и избрах три от предметите в него. Бронята се появи върху тялото ми, щитът ми изникна, преметнат през рамо на ремък, а мечът ми се материализира в ножницата на кръста ми.

Почти бях стигнал до гората, когато телефонът ми иззвъня. На екрана се изписа името на Аех. Сигурно се обаждаше, за да провери защо още не съм се появил в Мазето. Но ако приемех обаждането, той щеше да види как аватарът ми тичаше с всички сили през поляната и как зад гърба ми се стопяваше училище № 0571. Можех да скрия местоположението си, като приемех разговора само с аудио, но това щеше да повдигне подозрение Затова оставих обаждането да се прехвърли към видеопощата ми. Лицето на Аех се появи в малко прозорче на дисплея. Обаждаше се от някаква арена за двубои. Зад него десетки аватари бяха вкопчени в ожесточена битка на поле.

Хей, Зи, къде си? Да не мастурбираш на Жената ястреб? — Той се ухили по своя характерен начин — като Усмихнатия котарак. — Обади се, когато имаш време. По-късно ще направя пуканки и ще гледам Файърфлай. Заповядай! — Аех затвори и образът му изчезна с примигване.

Отговорих му с текстово съобщение, че имам купища домашни и не мога да се видя с него тази вечер. После извадих модула Гробницата на ужасите и започнах да го чета отново страница по страница. Преглеждах всичко внимателно, защото бях почти сигурен, че в книжката имаше подробно описание на препятствията, които ме чакаха.

"В далечен затънтен край на света, под забравен и самотен хълм — пишеше в инструкциите на модула — се намира Гробницата на ужасите — подземен лабиринт, изпълнен със страховити капани, чудати и безмилостни чудовища, пищни вълшебни съкровища, а в дълбините му се спотайва зловещият Деми-Лич."

От последното изречение ме побиха тръпки. Личът е неживо същество, често невероятно силен магьосник или крал, който чрез черна магия е свързал интелекта си със собствения си възкръснал труп и така е постигнал извратена форма на безсмъртие. Бях се бил с личове в безброй видеоигри и бях чел за тях във фентъзи романите. Те трябваше да бъдат избягвани на всяка цена.

Разгледах картата на гробницата и описанията на многобройните ѝ стаи. Входът бе скрит отстрани на ронлива скала. Тунелът минаваше през лабиринт от трийсет и три стаи и крипти, всяка изпълнена с различни зли чудовища, смъртоносни капани и (най-вече) прокълнати съкровища. Ако някак си успеех да премина през всички капани и да намеря пътя през лабиринта, накрая щях да достигна Криптата на лича Ацерерак. Във въпросната стая имаше несметно съкровище, но ако го докоснех, неживият крал Ацерерак щеше да се появи и да стовари цялата си злокобна мощ върху мен. Ако по някакво чудо успеех да го победя, щях да взема съкровището и да изляза от гробницата. С това мисията и куестът приключваха.

Ако Холидей бе пресъздал Гробницата на ужасите така, както бе описана в модула, щях да си имам големи неприятности. Аватарът ми беше едва трето ниво, нямаше магически opъжия и разполагаше само с двайсет и седем мизерни бойни точки. Почти всички описани в модула капани и чудовища можеха да ме убият безпроблемно. Ако някак си успеех да премина през всички тях и да стигна до криптата, невероятно силният лич можеше да убие аватара ми за секунди само с поглед.

Но имах и няколко предимства. На първо място нямах какво толкова да губя. Ако аватарът ми загинеше, щях да изгубя меча, щита и кожената си броня, както и трите нива, които бях успял да премина през последните няколко години. Щеше да се наложи да си създам нов аватар на първо ниво, който щеше да изникне на последното място, на което бях влязъл в ОАЗИС-пред шкафчето ми в училище. След това можех да се върна в гробницата и да опитам отново. И отново, и отново — всяка вечер щях да трупам точки и да повишавам нивото си, докато не откриех Медния ключ. (Резервни аватари не съществуваха. Потребителите на ОАЗИС можеха да използват само един аватар. Някои хакери модифицираха визьорите си така, че да променят отпечатъка на ретините и да си направят втори акаунт. Но ако те хванеха, ти забраняваха достъп до ОАЗИС до живот и те дисквалифицираха от състезанието на Холидей. Никой ловец не би поел такъв риск.)

Другото ми предимство (поне се надявах да е такова) беше, че знаех какво точно ме чакаше в гробницата, тъй като в модула имаше подробна карта на целия лабиринт. На нея бяха отбелязани всички капани, както и начините, по които да бъдат обезвредени. Знаех и в кои стаи имаше чудовища, къде бяха скрити оръжията и съкровищата. Освен ако, разбира се, Холидей не бе внесъл промени. В такъв случай с мен бе свършено. Но в момента се вълнувах твърде много, за да се тревожа. Все пак току-що бях направил най-важното откритие в живота си. Намирах се само на няколко минути от скривалището на Медния ключ!

Най-накрая стигнах до гората и навлязох в нея. Тя се състоеше от хиляди съвършени изображения на кленове, дъбове, смърчове и борове. Дърветата изглеждаха като генерирани и поставени в ОАЗИС чрез стандартен шаблон за пейзажи, но изобразени удивително детайлно. Спрях до едно дърво, за да го разгледам отблизо, и видях, че по набраздената кора на ствола му пълзяха мравки. Приех това като знак, че съм на прав път.

През гората нямаше пътека, затова държах картата отворена в ъгъла на дисплея си и следвах пътя към хълма с входа за гробницата. Намираше се точно там, където бе отбелязан на картата. Ниският хълм с плоско било се издигаше на обширна поляна в центъра на гората. Навлязох в просеката е разтуптяно сърце.

Изкачих се на хълма и сякаш влязох в илюстрацията от модула на Dungeons & Dragons. Холидей бе възпроизвел всичко, до последната подробност. Върху хълма бяха подредени дванайсет масивни черни камъка във формата на череп.

Отидох до северния край и слязох по сипея, около шест метра висок и дълъг близо сто. След като погледнах картата на модула, открих точното място, на което трябваше да се намира входът за гробницата. После с щита започнах да копая като с лопата. След няколко минути изрових отвора на тунел, който водеше до тъмен подземен коридор. Подът представляваше мозайка от цветни камъни, а в центъра му лъкатушеше пътека от червени плочи. Беше точно като в модула за D&D.

Преместих картата на подземието в горния десен ъгъл на Дисплея си и я направих полупрозрачна. После преметнах щита през рамо и извадих фенерчето. Озърнах се пак, за да се уверя, че никой не ме гледаше и, стиснал меча в другата ръка, влязох в Гробницата на ужасите.

□□□8

Стените на коридора бяха покрити с десетки странни рисунки на поробени хора, орки, елфи и други създания. Всяка фреска се намираше точно на мястото, описано в оригиналния модул. По местата си бяха и смъртоносните капани. Тези от тях, които имаха пружини, се задействаха от няколко от каменните плочи на коридора. Ако стъпех на някоя от тях, тя щеше да се отвори и да падна в дупка с отровни железни колове. Но тъй като местоположението на всеки от скритите капани беше отбелязано на картата, успях да ги заобиколя.

Дотук всичко беше точно както в модула. Ако описанието му отговаряше и на останалата част от гробницата, щях да оцелея достатъчно дълго, за да намеря Медния ключ. В това подземие дебнеха само четири чудовища — гаргойл, зомби, мумия и самият злокобен лич Ацерерак. Тъй като на картата виждах къде стоеше всяко от тях, щях да избегна схватките. Освен ако, разбира се, някое не пазеше Медния ключ. А вече се досещах кой можеше да има тази чест.

Опитвах се да вървя така предпазливо, сякаш не знаех какво ме очакваше.

След като прескочих Унищожителната сфера, разположена в края на коридора, намерих скрита врата до последния капан. Тя водеше към малък полегат коридор. Лъчът от фенерчето ми зашари по влажните каменни стени. Имах чувството, че се намирам сред декора на нискобюджетен филм за магьосници и рицари, като Хоук Отмъстителят или Господарят на зверовете.

Започнах да си проправям път из подземието стая след стая. Макар да знаех къде се намираха всички капани, трябваше да вървя предпазливо, за да не попадна случайно в някой от тях. Преди да изляза от стаите, събирах всички съкровища. В мрачна, отблъскваща стая на име Параклисът на злото намерих хиляди златни и сребърни монети, скрити между скамейките точно там, където пишеше в модула. Аватарът ми не можеше да носи толкова пари дори и в Торбата за предмети, която открих. Събрах колкото златни монети можах — и те се появиха в инвентара ми. После автоматично се преобразуваха и броячът за кредитите ми скочи на повече от двайсет хиляди — най-голямата сума, която някога бях притежавал. Освен кредитите, той получи и съответния брой точки, задето бях намерил монетите.

По пътя си из гробницата се сдобих и с няколко вълшебни предмета. Пламтящ меч +1. Ясновидски кристал. Защитен пръстен +1. Намерих дори и Ризница +3. Това бяха първите ми магически предмети, които ме накараха да се чувствам непобедим.

Щом облякох вълшебната ризница, тя се сви и прилепна идеално на аватара ми. Лъскавата ѝ метална повърхност ми напомни на страхотните ризници на рицарите във филма Ескалибур от 1985 г. За секунда превключих на изглед отстрани, за да се полюбувам на новата си броня.

Колкото по-навътре навлизах, толкова по-уверен ставах, защото разположението и съдържанието на гробницата бяха досущ като в модула. Докато не стигнах Тронната зала.

Помещението представляваше обширна квадратна стая с висок таван, подпрян на десетки масивни каменни колони. В дъното на залата имаше подиум, върху който се издигаше трон от обсидиан, инкрустиран с черепи от сребро и слонова кост.

Всичко това отговаряше на описанието в модула с значителна разлика. Тронът трябваше да е празен, но не беше. На него седеше личът Ацерерак и се взираше гневно и безмълвно в мен. На съсухрената му глава блещукаше прашна златна корона. Изглеждаше точно както на илюстрацията на корицата на модула. Но според текста той не трябваше да е в Тронната зала, а да чака в погребалната камера дълбоко в сърцето на гробницата.

Мина ми през ум да хукна да бягам, но размислих. Щом Холидей бе поставил лича в тази стая, сигурно бе скрил тук и Медния ключ. Трябваше да разбера.

Прекосих залата и отидох до подножието на подиума. Оттам видях лича много по-ясно. Зъбите му представляваха два реда островърхи шлифовани диаманти, подредени в усмивка без устни, а в очните му кухини бе инкрустиран по един голям червен рубин.

За пръв път, откакто влязох в гробницата, не знаех какво да правя.

На практика нямах никакъв шанс да оцелея в ръкопашна схватка с него. Нескопосаният ми меч +1 дори нямаше да го засегне, а двата вълшебни рубина в очните му кухини можеха да изсмучат животворната сила на аватара ми и да ме убият за миг. Дори група от шест-седем аватара от високо ниво щяха да имат затруднения да го победят.

Помислих си (не за последен път) колко ми се искаше ОАЗИС да е като стара приключенска игра, в която играчът може да запази мястото, до което е стигнал. Но не бях в приключенска игра и не можех да го направя. Ако аватарът ми умреше тук, щеше да се наложи да започна отначало. Вече нямаше смисъл обаче да се колебая. Ако личът ме убиеше, щях да се върна тук утре и да опитам отново. Гробницата трябваше да се върне в първоначалното си състояние, когато часовникът на сървъра на ОАЗИС удари полунощ. В такъв случай всички скрити капани, които бях обезвредил, щяха да се появят отново заедно със съкровищата и вълшебните предмети.

В ъгъла на дисплея си натиснах иконата Запис, за да съхраня като видеофайл всичко, което предстоеше да се случи, и да го прегледам и анализирам по-късно. Но когато натиснах иконата, излезе съобщение Записите са забранени. Изглежда, Холидей бе забранил правенето на видеозаписи в гробницата. Трябваше да се досетя.

Поех дълбоко въздух, вдигнах меча и поставих левия си крак на най-долното стъпало на подиума. В съшия миг чух звук като от пукащи кости и усукване на кожа, когато Ацерерак бавно вдигна глава. Рубините в очните му кухини засияха с наситена червена светлина. Направих неволно няколко крачки назад, тъй като очаквах той да скочи и да ме нападне. Но личът не стана от трона, а само наведе глава и ме прикова със смразяващ поглед.

— Привет, Парзивал — каза той дрезгаво. — Какво те води насам?

Свари ме неподготвен. Според модула личът не говореше. Само нападаше и не ми оставяше никакъв друг избор, освен да го убия или да си плюя на петите.

— Търся Медния ключ — отвърнах. Тогава си спомних, че разговарях с крал и бързо сведох глава, паднах на едно коляно и добавих — Ваше Величество.

— Разбира се — рече Ацерерак и ме подкани с жест да стана. — Дошъл си на правилното място. — Той стана от трона, а при всяко движение мумифицираната му плът се пукаше като стара кожа. Стиснах по-силно меча си, тъй като все още очаквах да ме нападне.

— Как да съм сигурен, че си достоен за Медния ключ? — попита той.

Мамка му! Как да отговоря на този въпрос? При грешен отговор, дали щеше да изсмуче душата ми и да ме изпепели?

Замислих се трескаво за деликатен отговор. Най-умното, което измислих, беше:

— Позволете ми да ви докажа, благородни Ацерерак.

Личът се изкиска зловещо и смехът му отекна в каменните стени на залата.

— Много добре! — каза той. — Ще докажеш, че си достоен, като се изправиш срещу мен в двубой с копия!

Досега не бях чувал нежив лич да е предизвикал съперник в двубой с копия. Особено пък в подземна погребална камера.

— Добре — отвърнах колебливо. — Но няма ли да ни трябват коне?

— Не — отвърна личът и се отдалечи от трона си. — Ще ни трябват птици.

Той махна с костеливата си ръка към трона. Проблесна светлина, придружена от звуков ефект за трансформация (който бях убеден, че е свит от старото анимационно филмче Суперприятели). Внезапно тронът се стопи и се трансформира в игрален автомат с монети. На таблото му имаше два джойстика — единият жълт, а другият син. Не сдържах усмивката си, когато прочетох осветения надпис на играта: Joust. Уилямс Електроникс. 1982 г.

— Победителят трябва да спечели две от три игри — изхриптя Ацерерак. — Ако победиш ти, ще ти дам онова, което търсиш.

— А ако спечелите вие? — попитах аз, макар вече да знаех отговора.

— Ако аз победя — каза личът с пламтящи в очните кухини рубини, — ти ще умреш! — В дясната му длан внезапно избухна оранжев пламък и той го вдигна заплашително.

— Разбира се. И аз така предположих. Исках само да се уверя.

Огнената топка в ръката на Ацерерак изчезна и той протегна към мен набръчканата си длан. В нея имаше две лъскави монети от четвърт долар.

— Аз черпя — каза той, пристъпи към видеоиграта и пусна монетите в левия процеп. Играта иззвънтя два пъти и броячът за кредитите премина от 0 на 2.

Ацерерак сключи костеливите си пръсти около жълтия джойстик от лявата страна на контролното табло. — Готов ли си? — изграчи той.

— Да — отвърнах аз и си поех дълбоко дъх. Изпуках кокалчетата на пръстите си и грабнах джойстика за втория играч с лявата си ръка, а дясната длан приготвих над бутона за стрелба.

Ацерерак наклони глава наляво и надясно и изпука костите на врата си. Звукът, който проехтя, наподобяваше счупването на клон. После натисна бутона за двама играчи и двубоят започна.

Joust е класическа видеоигра от 80-те със странни правила. Всеки от играчите управлява рицар, въоръжен с копие. Играч 1 язди щраус, а Играч 2 — щъркел. Размахваш криле, за да летиш, и се биеш с противника си и срещу няколко рицари (които яздят мишелови). Когато се сблъскаш с противник, двубоя печели онзи, чието копие е разположено по-високо на екрана. Победеният умира и губи живот. Когато убиеш някой от рицарите, мишеловът му снася зелено яйце, от което, ако не го прибереш бързо, се излюпва нов рицар. От време на време се появява и крилат птеродактил, който всява хаос.

Не бях играл Joust повече от година. Това беше една от любимите игри на Аех и за известно време той имаше автомат с нея в Мазето. Винаги, когато искаше да разрешим някой спор или глупава кавга, свързана с попкултурата, ме предизвикваше на двубой. В продължение на няколко месеца играехме почти всеки ден. В началото Аех беше малко по-добър от мен и имаше навика да тържествува злорадо след победите си. Това страшно ми дотегна и започнах да се упражнявам, като изигравах по няколко мача на нощ срещу компютъра. Усъвършенствах уменията си, докато не станах достатъчно добър, че да побеждавам Аех постоянно. Тогава взех да злорадствам и да се наслаждавам на отмъщението си. Последния път, когато играхме, така безмилостно му натрих носа, че той се разкрещя и се закле повече никога да не играе с мен. Оттогава разрешавахме споровете си, като играехме на Street Fighter II.

Уменията ми в Joust се оказаха много по-закърнели, отколкото предполагах. През първите пет минути просто се опитвах да се отпусна и да си припомня управлението и ритъма на играта. През това време Ацерерак успя да ме убие два пъти, като безмилостно удряше крилатия си звяр в моя по съвършена траектория. Личът боравеше с контролните устройства на играта с премереното съвършенство на машина, каквато, разбира cе, беше — неигрален персонаж с изкуствен интелект от най-ново поколение, програмиран лично от Холидей.

В края на първата игра започнах да напипвам отново ритъма на Joust. Постепенно си припомнях движенията и триковете, които бях усвоил по време на маратоните с Аех. Но Ацерерак не се нуждаеше от загрявка. Той играеше съвършено от самото начало и нямаше как да компенсирам изоставането си. Уби и последния ми човек преди дори да стигна 30000 точки. Голям срам.

— Загуби една игра, Парзивал — разтегли той устни в усмивка. — Остава още една.

Личът не си губи времето да ме кара да стоя и да гледам как доиграва играта. Той намери опипом бутона за изключване отзад на автомата, изключи захранването, включи го отново и рестартира играта. След като на екрана премина поредицата от изображения с логото на Уилямс Електроникс, в ръката му се материализираха още две монети и той ги пусна в автомата.

— Готов ли си? — попита и отново се наведе над контролното табло.

Поколебах се за миг и попитах:

— Всъщност имате ли нещо против да си сменим местата? Свикнал съм да играя отляво.

Това беше самата истина. Когато играех с Аех в Мазето, винаги играех от страната на щрауса, а позицията ми отдясно при първата игра бе разстроила леко ритъма ми.

Ацерерак обмисли молбата ми, а после кимна:

— Разбира се — рече той, отстъпи назад и си разменихме местата. Изведнъж ми мина през ум колко абсурдно изглеждаме отстрани: момче с ризница и немъртъв крал, наведени над класическа аркадна игра. Подобно сюрреалистично изображение човек би очаквал да види единствено на корицата на стар брой на списание Хеви Метъл или Дракон.

Ацерерак натисна бутона Играч 2 и очите ми се впериха в екрана.

Следващата игра също започна зле за мен. Движенията на противника ми бяха безмилостни и прецизни и при първите няколко атаки само се опитвах да му се изплъзна. Разсейвах се и от непрестанното потракване на кокалестия му показалец по бутона за стрелба.

Отпуснах се, съсредоточих се и се насилих да не мисля за това, къде се намирам, срещу кого играя и какъв е залогът. Опитах се да си представя, че съм в Мазето и играя с Аех.

Това подейства. Забравих за всичко друго и нещата се преобърнаха в моя полза. Започнах да откривам недостатъците в играта на лича, пропуските в програмирането. Бях научил това в продължение на години, докато овладявах стотици различни видеоигри. Винаги имаше трик, с който да победиш компютърния си противник. В игра като тази надарен човек винаги можеше да триумфира над изкуствения интелект, защото софтуерът не може да импровизира. Той може да реагира на случаен принцип или по предварително зададен ограничен брой начини въз основа на краен брой от предварително програмирани условия. Във видеоигрите това беше аксиома и така щеше да си остане, докато хората не изобретяха истински изкуствен интелект.

Втората битка бе изключително оспорвана, но към края забелязах модела в техниката на игра на лича. Като сменях посоката, в която щраусът вървеше в определен момент, го карах да блъсне щъркела в приближаващите се мишелови. Чрез този трик успях да изгърмя допълнителните му животи един по един. През това време и аз умрях на няколко пъти, но накрая го победих при десетата вълна от мишелови с последния си живот.

Отдръпнах се от машината и въздъхнах облекчено. По челото и около визьора ми се стичаха струйки пот. Избърсах с ръкав и аватарът ми направи същото движение.

— Игра добре — каза Ацерерак. За моя изненада, той ми подаде съсухрената си ръка с подобни на нокти пръсти. Стисна я и се изкикотих нервно.

— Да, и ти игра добре, човече. — Хрумна ми, че в известен смисъл на практика играех срещу самия Холидей. Бързо изтласках тази мисъл от главата си, тъй като се страхувах, че ще се паникьосам.

Ацерерак отново извади две монети от четвърт долар и ги пусна в автомата.

— Това е решаващата игра — каза той. — Готов ли си?

Кимнах. Този път си позволих аз да натисна бутона за двама играчи.

Последната ни решителна игра продължи по-дълго, отколкото първите две, взети заедно. По време на последната вълна на екрана имаше толкова много мишелови, че беше трудно да се придвижвам, без някой от тях да ме докосне. С лича се изправихме един срещу друг за последен сблъсък в най-горната част на игралното поле и двамата бясно удряхме бутоните за летене и дърпахме рязко джойстиците наляво-надясно. Ацерерак направи един последен отчаян опит да избяга от мен и се спусна с милиметър по-ниско. Последната му птица загина сред експлозия от миниатюрни пиксели.

На екрана се изписа Край на играта за Играч 2 и личът нададе смразяващ разярен вой. Удари ядно с юмрук своята страна от игралната машина и я разби на милиони пиксели, които се посипаха по пода. После се обърна към мен.

— Поздравления, Парзивал — поклони се дълбоко той. — Игра добре.

— Благодаря ви, благородни Ацерерак — отвърнах аз и се преборих с порива да заподскачам и да развъртя победоносно задник в лицето му. Вместо това и аз се поклоних сериозно.

В този миг личът внезапно се преобрази във висок магьосник с човешки облик, облечен в дълга черна роба. Веднага го познах. Беше аватарът на Холидей — Анорак.

Зяпнах го онемял. От години в средите на ловците се носеха слухове, че Анорак все още се скита из ОАЗИС като независим неигрален компютърен персонаж. Призракът на Холидей в машината.

— А сега ще получиш наградата си — проговори той с познатия глас на Холидей.

Внезапно залата се огласи от звуците на оркестър. Към тържествения звук от тромпети се присъединиха струнни инструменти. Познах мелодията. Беше откъс от оригиналния саундтрак към Междузвездни войни на Джон Уилямс, от сцената, в която принцеса Лея награждава с медали Люк и Хан (а Чубака, както сигурно си спомняте, не получава нищо).

Когато музиката се извиси в кресчендо, Анорак протегна напред дясната си ръка. Там, в отворената му длан, стоеше Медният ключ — предметът, който милиони хора търсеха от пет години. Когато ми го подаде, музиката внезапно затихна и в същия миг прозвуча звънтене. Току-що бях спечелил 50000 точки — достатъчно, за да достигне аватарът ми десето ниво.

— Сбогом, сър Парзивал — каза Анорак. — Пожелавам ти късмет в следващата мисия. — И преди да успея да попитам какво да правя сега и къде да намеря първата порта, той се стопи в проблясък от светлина, придружен от звуковия ефект за телепортация, взет от анимационното филмче Dungeons & Dragons от 80-те години на XX в.

Внезапно се озовах сам на празния подиум. Погледнах към Медния ключ в ръката си и ми се зави свят. Изглеждаше точно както в Поканата на Анорак. Обикновен старинен меден ключ. На овалната му горна част бе гравирана римската цифра I. Преобърнах ключа в дланта на аватара си и докато гледах как лъчът от фенерчето се плъзгаше по римската цифра, забелязах надписа. В метала бяха издълбани два миниатюрни реда текст. Наклоних ключа към светлината и ги прочетох на глас:

Онова, което търсиш, е скрито в боклука на най-долното ниво на Даггорат.

Не се наложи да чета текста втори път. Веднага разбрах какво означаваше. Знаех къде точно трябваше да отида и какво да направя.

"Скрит в боклука" се отнасяше за партида стари компютри TRS-80, произвеждани от Танди и Рейдио Шак през 70-те и 80-те години на XX в. Потребителите в онази епоха наричали подигравателно компютрите TRS-80 — Trash 80 (Боклук 80).

Онова, което търсиш, е скрито в боклука.

Първият компютър на Холидей бил TRS-80 с невероятните 16К RAM. А аз знаех точно къде в ОАЗИС имаше копие на този компютър. Всеки ловец знаеше.

В първите години от създаването на ОАЗИС Холидей бе направил малка планета в Сектор 7 на име Мидълтаун, кръстена на родния му град в Охайо. Планетата представляваше подробна възстановка на града, както бе изглеждал в края на 80-те години. Холидей бе казал, че е пресъздал родния си град в ОАЗИС, за да може да "се връща в детството си винаги когато поиска". А твърдят, че не можеш да се върнеш назад във времето! Холидей бе намерил начин. Мидълтаун беше един от проектите му и той бе писал и изчиствал кода години наред. Беше добре известно (поне на ловците), че една от най-подробните и точно възстановени части от симулацията на Мидълтаун беше домът, в който бе израснал.

Никога не бях ходил там, но бях виждал стотици снимки и видеоклипове. В стаята на Холидей имаше копие на първия му компютър TRS-8 °Color Computer 2. Със сигурност първата порта се криеше в него. А на втория ред от текста, гравиран върху Медния ключ, пишеше как се стига до мястото.

… на най-долното ниво на Даггорат.

Дагорат беше дума на синдарин — на елфическия език, създаден от Дж. P. Р. Толкин за Властелинът на пръстените. Думата дагорат означаваше битка. Но Толкин я бе написал само с едно "г", а не с две. Даггорат (с две "г") можеше да се отнася само за едно: малко известна компютърна игра на име Dungeons of Daggorath, излязла през 1982 г. Играта била създадена само за една платформа — TRS-8 °Color Computer.

Холидей бе написал в Алманахът на Анорак, че Dungeons of Daggorath е играта, заради която решил да се занимава със създаване на видеоигри.

A Dungeons of Daggorath беше една от игрите в кутията за обувки до компютъра TRS-80 в детската му стая.

Затова трябваше само да се телепортирам до Мидълтаун, да отида в дома на Холидей, да седна на компютъра му, да изиграя играта, да стигна до най-долното ниво на подземието и… там щях да открия Първата порта.

Или поне така си мислех.

Мидълтаун се намираше в Сектор 7 — далече от Лудус. Но бях събрал предостатъчно злато и съкровища, за да платя таксата за телепортация до него. В сравнение с преди, сега аватарът ми бе червив с пари.

Проверих колко беше часът. 11:03 СО (стандартно време по сървърите на ОАЗИС, което съвпадаше с Източното стандартно време). Имах осем часа до началото на учебните занятия. Може би времето щеше да ми стигне, ако тръгнех веднага. Щях да тичам като луд назад през подземията към повърхността, а после да отпраша към най-близкия транспортен терминал. Оттам щях да се телепортирам направо в Мидълтаун. Ако тръгнех веднага, щях да стигна до компютъра на Холидей за по-малко от час.

Знаех, че първо беше добре да се наспя. Стоях в ОАЗИС вече над петнайсет часа, а утре беше петък. Можех да се телепортирам в Мидълтаун веднага след училище и да разполагам с целия уикенд да намеря Първата порта.

Но кого заблуждавах? Нямаше начин тази нощ да заспя и да дочакам търпеливо края на часовете утре. Трябваше да тръгна веднага.

Затичах към изхода, ала спрях рязко по средата на залата През отворената врата видях дълга сянка да се плъзва по стената, придружена от ехото на приближаващи се стъпки.

Няколко секунди по-късно на вратата се появи силуетът на аватар. Тъкмо се канех да посегна към меча си, когато осъзнах че в ръката си още държах Медния ключ. Пъхнах го в торбичката на колана си и извадих меча от ножницата. Докато вдигах острието, аватарът проговори.

□□□9

— Кой, по дяволите, си ти? — попита настойчиво силуетът. Гласът звучеше като на млада жена, настървена за битка.

След като не отговорих, набитият женски аватар излезе от сенките и пристъпи напред под светлината на мъждукащите в залата факли. Имаше гарвановочерна коса, подстригана късо като на Жана д'Арк, и изглеждаше около 19-20-годишна. Когато се приближи, осъзнах, че я познавам. Никога не се бяхме срещали лично, но познах лицето ѝ от десетките снимки, които публикуваше в блога си.

АртЗмида.

Носеше ризница от сини окислени метални пластини, която изглеждаше повече научнофантастична, отколкото фентъзи. В кобурите на бедрата ѝ висяха два еднакви лазерни пистолета, а на гърба ѝ имаше ножница с извит елфически меч. Момичето носеше кожени ръкавици без пръсти и класически слънчеви очила Рей-Бан. В общи линии се бе постарала да си придаде модерния през 80-те години постапокалиптичен киберпънк вид. А на мен това страшно ми допадаше. Накратко: изглеждаше секси.

Когато тръгна към мен, токовете на кубинките ѝ с метални капси затропаха по каменния под. Тя спря рязко точно извън обхвата на меча ми, но не извади своя. Вместо гова вдигна слънчевите очила на челото си и ме огледа нахално от глава до пети.

За миг онемях. За да изляза от ступора, си напомних, че човекът, които управляваше аватара, можеше изобщо да не е жена. "Момичето", по което си падах от три години, можеша да е дебелак с космати ръце на име Чък. След като си представих този отрезвяващ образ, успях да се съсредоточа върху положението, в което се намирах, и върху най-належащия въпрос: какво правеше тя тук? Стори ми се, че беше много малко вероятно след пет години на търсене и двамата да открием в един ден скривалището на Медния ключ. Съвпадението беше твърде голямо.

— Да не си глътна езика? — попита тя. — Попитах те нещо. Кой, по дяволите, си ти?

Имената на аватарите ни бяха скрити. Очевидно бе, че исках да остана анонимен, особено при дадените обстоятелства. Нима не схващаше намека?

— Добър ден — казах аз и се поклоних леко — Аз съм Хуан Санчес Виялобос Рамирез.

Тя се подсмихна.

— Главен металург на испанския крал Карлос V ли?

— На вашите услуги — отвърнах с усмивка. Тя веднага позна малко известния цитат от Шотландски боец и ми отговори подобаващо. Все пак това беше АртЗмида.

— Чудничко — рече тя, хвърли поглед през рамото ми към празния подиум, а после пак погледна към мен. — Хайде, изплюй камъчето. Как успя?

— В кое?

— В играта срещу Ацерерак — каза тя, сякаш това беше пределно ясно.

Изведнъж разбрах какво ставаше. Тя не идваше тук за пръв път. Аз не бях първият ловец, разгадал Стихчето и намерил Гробницата на ужасите. АртЗмида ме бе изпреварила. И след като знаеше за Joust, очевидно и тя се бе изправяла срещу лича. Но ако вече бе получила Медния ключ, защо трябваше да се връща тук? Значи не бе успяла да го вземе. Беше играла с лича, но той я бе победил. Но пък явно не я бе убил. Затова се бе върнала да опита отново. Напълно възможно бе това да беше осмият или деветият ѝ опит. И очевидно си мислеше, че личът бе победил и мен.

— Ехо, чакам! — потропа тя нетърпеливо с десния си крак.

Мина ми през ум да побягна. Просто да претичам покрай нея, да премина обратно през лабиринта и да изляза навън. Но ако хукнех, щеше да заподозре, че ключът е в мен, и може би щеше да се опита да ме убие, за да ми го вземе. Лудус бе ясно отбелязана като безопасна зона на картата на ОАЗИС и на нея не бяха позволени двубоите между играчи. Но не знаех дали това важеше и за гробницата, защото се намираше под земята и дори не фигурираше на картата на планетата.

АртЗмида изглеждаше страховит противник. Ризница. Лазерни пистолети. А елфическият меч, който носеше, можеше да е магически. Дори само половината от приключенията, които описваше в блога си, да бяха истина, автарът ѝ сигурно бе най-малко 50-то ниво. Или по-високо. Ако тук, долу, двубоите между играчи бяха позволени, тя щеше да срита задника на аватара ми.

Затова трябваше да действам хладнокръвно. Реших да излъжа.

— Премаза ме. Не ме бива особено на Joust.

Тя леко се отпусна. Изглежда точно такъв отговор искаше да чуе.

— И при мен така стана — отвърна съчувствено. — Холидей е програмирал стария крал Ацерерак с доста коварен изкуствен интелект, а? Невероятно трудно е да го победи човек. — Тя хвърли поглед към меча, който още държах вдигнат в отбранителна поза. — Можеш да го прибереш. Няма да те ухапя.

Не свалих меча си.

— В гробницата позволени ли са двубои между играчи?

— Не знам. Ти си първият аватар, когото срещам тук. — Тя наклони леко глава и се усмихна. — Май има само един начин, по който да разберем.

АртЗмида извади меча си, завъртя се светкавично на 360 градуса и замахна с пламтящото острие към мен. В последния момент успях да вдигна своя меч и да парирам тромаво атаката. Но мечовете ни внезапно застинаха на сантиметри един от друг, сякаш спрени от невидима сила. На дисплея ми се появи съобцние: ДВУБОИТЕ МЕЖДУ ИГРАЧИТЕ СА ЗАБРАНЕНИ!

— Е, ясно — ухили се тя. — В крайна сметка тук е зона, забранена за двубои. — Тя описа с меча си осмица и плавно го прибра в ножницата на гърба си. Впечатляващо.

И аз прибрах меча си, но без сложни движения.

— Холидей сигурно не е искал играчите да се дуелират за правото да се изправят срещу краля — казах аз.

— Да — отвърна тя с усмивка. — Извади късмет.

— Аз ли съм извадил късмет? — Скръстих ръце пред гърдите си. — Това пък откъде ти хрумна?

Тя посочи към празния подиум зад мен.

— Сигурно си изгърмял бойните си точки в битката с Ацерерак.

Значи… ако Ацерерак те победеше на Joust, трябваше да се биеш с него. "Добре, че спечелих — помислих си аз. — Иначе в момента сигурно щях да си създавам нов аватар."

— Имам предостатъчно бойни — слъгах аз. — Личът е голям слабак.

— О, нима? — попита АртЗмида подозрително. — Аз съм на 52-о ниво и всеки път, когато се бия с него, той едва не ме убива. Трябва да се запасявам с допълнителни лечебни отвари всеки път, когато идвам тук. — Тя ме изгледа за миг и добави:

— Освен това виждам меча и ризницата ти. Намерил си ги тук, в подземието, което означава, че са по-добри от всичките ти досегашни доспехи и оръжия. Приличаш ми на смотльо от ниско ниво, Хуан Рамирез. И мисля, че криеш нещо.

Сега, след като знаех, че тя не можеше да ме нападне, мина през ум да ѝ кажа истината. Защо просто да не ѝ покажа Медния ключ? Но размислих. Най-умното в момента беше да изчезвам оттук и да се отправя към Мидълтаун, докато имах преднина. Тя не бе взела ключа и може би нямаше се сдобие с него още няколко дни. Ако не бях толкова добре трениран на Joust, бог знае колко ли опита щяха да ми трябват, за да победя Ацерерак в две от три игри.

— Мисли си каквото си искаш, Ши-Pa — казах ѝ аз и тръгнах да я заобикалям. — Може пак да се срещнем някъде. Тогава ще си побъбрим. Доскоро — рекох и ѝ помахах леко.

— Къде си мислиш, че отиваш? — тръгна след мен тя.

— Прибирам се — отвърнах, без да забавям крачка.

— Ами личът? А Медния ключ? — посочи тя към празния подиум. — Ацерерак ще се появи отново след няколко минути. Когато часовникът на сървъра удари полунощ, цялата гробница се рестартира. Ако изчакаш тук, ще имаш нова възможност да го победиш, без да се налага пак да минаваш през капаните. Затова идвам тук малко преди полунощ през ден. Така имам два опита един след друг.

Умен ход. Ако не бях успял при първия си опит, колко ли време щеше да ми е нужно да се досетя за това?

— Мисля, че е справедливо да се редуваме. Току-що играх с него, затова след полунощ е твой ред. А аз ще се върна след полунощ утре. Можем да се редуваме по дни, докато единият от нас не го победи. Какво мислиш?

— Може би си прав — отвърна АртЗмида и ме изгледа изпитателно. — Но все пак остани. Може да се случи нещо различно, ако в полунощ в залата има два аватара. Анорак вероятно се е приготвил за този вариант. Възможно е да се появят две копия на лича — по едно за всеки играч. Или пък…

— Предпочитам да играя сам. Нека просто се редуваме, става ни? — Почти бях стигнал до изхода, когато тя ми препречи пътя.

— Хайде, почакай малко — каза тя по-меко. — Моля те.

Можех да продължа да вървя напред и да мина през аватара ѝ, но не го направих. Умирах си да стигна до Мидълтаун и да намеря Първата порта, но пък стоях пред прочутата АртЗмида — момичето, с което мечтаех да се запозная от години. А на живo, тя беше още по-готина, отколкото си я представях. Умирах си да прекарам повече време с нея. Исках, както поетът от 80-те Хауърд Джоунс бе казал, да я опозная добре. Ако си тръгнех сега, можеше никога повече да не я срещна.

— Виж — каза тя и сведе поглед към обувките си. — Извинявай, че те нарекох смотльо от ниско ниво. Беше грубо от моя страна. Обидих те.

— Няма нищо. Всъщност си права. Едва на 10-то ниво съм.

— Няма значение, все пак си ловец. При това умен, иначе нямаше да си тук. Затова искам да знаеш, че те уважавам и признавам, че имаш добри умения. Извинявай за обидите.

— Приемам извинението. Не се притеснявай.

— Супер! — изглеждаше облекчена. Израженията на аватара ѝ бяха невероятно реалистични, което означаваше, че бяха синхронизирани с израженията на потребителя, а не генерирани от софтуер. Сигурно използваше скъпо оборудване. — Просто малко се стреснах, като те заварих тук. Знаех, че все някой щеше да намери гробницата един ден, просто не очаквах да стане толкова бързо. От доста време само аз идвам тук.

— Откога? — попитах, без да се надявам, че ще получа отговор.

Тя се поколеба, а после забъбри припряно:

— От три седмици! Идвам тук от три скапани седмици и се опитвам да победя тъпия лич на тази смотана игра! А изкуственият му интелект е абсурден. Никога преди не бях играла на Joust и ми е трудно! Бях на косъм да го разпердушиня преди няколко дни, но… — Тя прокара изнервено пръсти през косата си. — Ужас! Не мога да спя. Не мога да ям. Оценките ми се влошиха, защото бягам от час, за да се упражнявам Joust…

Канех се да я питам дали учеше тук, на Лудус, но тя продължи да говори все по-бързо, сякаш в мозъка ѝ се бе отприщила язовирна стена. Думите се лееха от устата ѝ. Едва спираше, за да си поеме въздух.

— …и дойдох тази вечер, като си мислех, че най-накрая ще победя този кретен и ще взема Медния ключ, но когато пристигнах, някой вече бе отворил входа. Най-големият ми страх се бе сбъднал. И друг бе намерил гробницата. Затова дотичах тук паникьосана. Искам да кажа, че не бях прекалено притеснена, защото не мислех, че някой би успял да победи Ацерерак от първия път, но въпреки това… — Тя замълча, пое дълбоко въздух и спря рязко.

— Извинявай — продължи след миг. — Когато съм нервна, бръщолевя глупости. И когато съм развълнувана. А в момента съм и нервна, и развълнувана, защото много ми се искаше да поговоря с някого, но не можех да кажа на никого, нали? В обикновен разговор не се споменава, че си… — Тя отново замълча рязко, а после рече: — Какво плямпало съм само! Устата ми не млъква. — Тя направи жест, сякаш закопчаваше устните си с цип, хвърляйки настрани въображаем ключ. Без да се замисля, хванах ключа във въздуха и отключих устните ѝ. Това я накара да се засмее искрен, истински смях, който включваше и доста сумтене, което разсмя и мен.

АртЗмида беше толкова чаровна. Познанията ѝ за попкултурата и припреният ѝ говор ми напомняха за Джордан — любимата ми героиня от филма Истински гений от 1985 г. Досега не бях изпитвал такава мигновена близост с друг човек нито в истинския свят, нито в ОАЗИС. Дори с Аех. Зави ми се свят.

Когато тя най-сетне успя да овладее смеха си, каза:

— Трябва да използвам филтър, който да отреже смеха ми.

— Недей. Смехът ти всъщност е страхотен. — Призляваше ми от всяка дума, която излизаше от устата ми. — Моят смях също е нелеп.

"Браво на теб, Уейд — помислих си аз. — Нарече я нелепа. Чудесно!"

Но АртЗмида само се усмихна срамежливо и оформи беззвучно с уста думите "благодаря ти".

Изведнъж ми се прииска да я целуна. Не ме интересуваше, че се намирахме в симулация. Събирах смелост да поискам информацията ѝ за контакти, когато тя протегна ръка.

— Забравих да се представя. Аз съм АртЗмида.

— Знам — отвърнах и стиснах ръката ѝ. — Всъщност съм голям почитател на блога ти. Чета публикациите ти от години.

— Наистина ли? — Аватарът ѝ се изчерви.

Кимнах:

— За мен е чест да се запознаем. Аз съм Парзивал — осъзнах че още държа ръката ѝ — и се насилих да я пусна.

— Парзивал, а? — килна тя леко глава. — Кръстил си се на рицаря на кръглата маса, който е открил Граала, нали? Много яко.

Кимнах, още по-смутен. Почти винаги се налагаше да обяснявам на хората какво означава името ми.

— А Артемида е гръцката богиня на лова, нали?

— Точно така! Но обичайният правопис вече беше зает, затова се наложи да заменя буквата "е" с числото 3.

— Знам. Веднъж бе писала за това в блога си. Преди две години. — Едва не казах и точната дата на публикацията, но се усетих, че звуча все повече като психопат, воайорстващ в мрежата. — Спомена, че все още се натъкваш на новаци, които произнасят името ти "Арт-три-мида".

— Да, така е — отвърна и се ухили.

Тя протегна облечената си в ръкавица ръка и ми подаде картичката с информацията си за контакти. Ако някой се опиташе да ти се обади или да ти изпрати имейл, без да си му дал разрешение, съобщението му се блокираше от филтър или изобщо не се приемаше. Човек можеше да направи картичката си да изглежда по всевъзможни начини. Нейната изглеждаше като класическа фигурка от Междузвездни войни на компанията Кенър (все още в неотворената кутия). Фигурката представляваше груба пластмасова версия на аватара ѝ със същото лице, прическа и дрехи, включително с миниатюрни копия на пистолетите и меча ѝ. Информацията ѝ за контакти беше отпечатана върху картичката над фигурката:

АртЗмида

Воин/ Магьосник 52-ро ниво

(Превозното средства се продава отделно)

На опакото на картичката имаше връзки към блога, имейла и телефона ѝ.

Не само че за пръв път момиче ми даваше визитната си картичка, но и тази картичка беше най-готината, която бях виждал.

— Това е най-готината картичка, която съм виждал — казах аз. — Благодаря!

Дадох ѝ на свой ред една от своите визитки, които бях направил да изглеждат като оригинална касета за Adventures за Atari 2600, а информацията ми бе изписана върху етикета:

Парзивал

Воин 10-то ниво

(Използва се с джойстик]

— Страхотна е! — възкликна Арт3мида, след като разгледа картичката. — Страшен дизайн!

— Благодаря — отвърнах и се изчервих под визьора. Направо исках да ѝ предложа брак.

Прибрах визитката ѝ в инвентара си и тя се появи в списъка с предметите ми под Медния ключ. Видът на ключа в инвентара ми ме отрезви. Защо, по дяволите, стоях тук и си бъбрех с това момиче, когато Първата порта ме очакваше! Проверих колко беше часът. До полунощ оставаха по-малко от пет минути.

— Слушай, Арт3мида, много се радвам, че се запознахме, но трябва да тръгвам. Сървърът ще се рестартира всеки момент и искам да изчезна, преди капаните и немъртвите да се появят отново.

— О… добре — тя изглеждаше наистина разочарована. — И без това трябва да се подготвя за Joust. Но ми позволи поне да ти направя лечебна магия, преди да си тръгнеш. — Преди да успея да възразя, тя постави длан върху гърдите на аватара ми и промърмори някакво заклинание. Бойните ми точки вече бяха на максимума, тъй че магията не подейства. Арт3мида обаче не го знаеше. Тя все още си мислеше, че тепърва трябва да се бия с лича.

— Готово.

— Благодаря, но нямаше нужда. Все пак сме съперници.

— Знам, но въпреки това можем да сме приятели, нали?

— Надявам се.

— Освен това Третата порта е далеч. Отне ни пет години да стигнем дотук. А доколкото съм запозната със стратегията за програмиране на Холидей, от тук нататък ще става още по-трудно. — Тя сниши глас. — Сигурен ли си, че не искаш да останеш? Обзалагам се, че можем да играем едновременно. Ще си даваме съвети за играта. Започнах да забелязвам някои недостатъци в техниката на краля…

Стана ми гузно, че я лъжа.

— Много мило от твоя страна, но трябва да тръгвам. — Замислих се за убедително оправдание. — Утре сутрин съм на училище.

Арт3мида кимна, но по лицето ѝ внезапно пак се изписа подозрение. После очите ѝ се разшириха, сякаш току-що ѝ бе хрумнало нещо. Зениците ѝ започнаха да се стрелкат, съсредоточени в пространството пред очите ѝ, и тогава осъзнах, че проверяваше нещо в прозореца на браузъра си. Няколко секунди по-късно лицето ѝ се разкриви от гняв.

— Лъжец такъв! — изкрещя. — Долен лъжец! — Тя направи браузъра си видим и за мен и го обърна. В прозореца се виждаше Класацията на уебсайта на Холидей. От вълнение бях забравил да я прегледам.

Класацията си изглеждаше точно като преди пет години, с една разлика. Сега името на аватара ми стоеше на първо място с резултат от 10000 точки. Останалите девет места бяха заети от инициалите на Холидей — "Дж. Д. X.", следвани от нули.

— Мамка му! — промърморих. Когато Анорак ми бе дал Медния ключ, бях станал първият ловец, отбелязал точки в състезанието. Внезапно осъзнах, че тъй като Класацията бе достъпна в целия свят, аватарът ми току-що бе станал известен.

Проверих заглавията в новинарските канали за всеки случай. Във всяко от тях се споменаваше името ми. Имаше заглавия от рода на: Загадъчният Парзивал прави исторически подвиг и Парзивал откри Медния ключ.

Стоях замаян и с мъка си поемах въздух. В следващия миг Арт3мида ме блъсна, но аз, разбира се, не усетих нищо. Все пак тя успя да ме хвърли на два-три метра.

— Победил си го от първия път! — кресна.

Кимнах.

— Той спечели първата игра, но аз го бих на другите две. На косъм всъщност.

— Да му се не види! — изкрещя тя и стисна юмруци. — Как, по дяволите, успя да го биеш от първия път?

Останах с впечатлението, че искаше да ме фрасне в лицето.

— Извадих късмет. Преди време играех често на Joust с един приятел. Имам сериозна подготовка в тази игра. Убеден съм, че ако тренираш…

— О, я стига! — изръмжа и вдигна ръка. — Не се дръж снизходително! — После нададе яден вой. — Не мога да повярвам! Опитвам се да го победя от пет проклети седмици!

— Но преди малко каза, че идваш от три седмици…

— Не ме прекъсвай! — блъсна ме пак тя. — Упражнявам се непрекъснато на Joust повече от месец! Виждам летящи щрауси и насън!

— Звучи неприятно.

— А ти просто идваш тук и побеждаваш от първия опит.

Арт3мида започна да се удря с юмрук по челото и тогава разбрах, че всъщност се ядосваше на себе си, а не на мен.

— Виж, просто извадих късмет. Падам си по класически аркадни игри. Това е моята специалност — свих рамене. — Престани да се биеш като Рейнмен.

Тя спря и ме зяпна. След няколко секунди въздъхна дълбоко.

— Защо играта не беше Centipede! Или Ms. Рас-Мап? Или Burger Time? Тогава вече щях да съм минала през Първата порта.

— Не съм много сигурен.

Тя ме изгледа сърдито, а после се усмихна дяволито. Обърна се с лице към изхода и започна да извършва сложни движения с ръце, като в същото време напевно шептеше някакви думи.

— Хей, какво правиш? — извиках аз.

Но вече знаех. Внезапно се появи грамадна каменна стена и закри изхода от залата. По дяволите! Това беше преградна магия. Нямаше как да изляза навън.

— О, защо го направи? — извиках аз.

— Стори ми се, че доста бързаш да се измъкнеш оттук. Предполагам, че когато Анорак ти е дал Медния ключ, ти е дал и някакво указание за това, къде се намира Първата порта, нали натам си тръгнал.

— Да — отвърнах аз. Реших, че няма смисъл да отричам.

— И освен ако не можеш да неутрализираш магията ми, а предполагам, че не можеш, господин Воин от 10-то ниво, бариерата ще те държи тук до полунощ, когато сървърът се рестартира. Всички капани по обратния път ще се появят отново. И така ще се забавиш доста.

— Права си.

— И докато ти си зает да си проправяш път обратно навън, аз ще се опитам пак да победя Ацерерак. Но този път ще го размажа. И след това ще съм по петите ти, господинчо.

Скръстих ръце.

— Щом кралят те е побеждавал през последните пет седмици защо си мислиш, че ще спечелиш точно днес?

— Когато имам конкуренция, се мобилизирам максимално. А сега имам сериозен конкурент.

Погледнах към вълшебната бариера. Арт3мида беше над 50-то ниво и стената щеше да стои на мястото си максималната продължителност на заклинанието: петнайсет минути. Можех единствено да изчакам да изчезне.

— Голяма си злобарка — заявих аз.

Тя се ухили и поклати глава:

— Просто съм хаотично неутрална, сладурче.

Усмихнах ѝ се в отговор.

— Въпреки това ще стигна преди теб при Първата порта.

— Вероятно, но това е само началото. Трябва да преминеш през нея. А има и още два ключа, и още две порти. Разполагам с предостатъчно време да те настигна и да те оставя да ми дишаш праха.

— Ще видим, уважаема.

Тя посочи към прозореца с Класацията.

— Вече си известен. Осъзнаваш ли какво означава това?

— Нямах много време да мисля по въпроса.

— Аз пък съм мислила. Мисля за това от пет седмици. Появата ти в Класацията ще промени всичко. Хората отново ще се вманиачат по състезанието, като в началото. Медиите вече полудяха. До утре всички ще знаят кой е Парзивал.

Изведнъж ми се зави свят.

— Може би ще станеш известен и в истинския свят — продължи тя. — Ако разкриеш самоличността си.

— Не съм такъв идиот.

— Добре. Защото залогът е милиарди долари и сега всички ще си мислят, че знаеш къде е Яйцето. Много хора биха убили за тази информация.

— Наясно съм с това. Благодаря ти за загрижеността, но ще се оправя.

В действителност обаче не бях много уверен в себе си. Изобщо не бях мислил по този въпрос, може би защото не бях вярвал, че наистина можех да стигна до този етап.

Помълчахме известно време и се взирахме в часовника.

— Какво ще правиш, ако спечелиш? — попита внезапно Арт3мида. — За какво ще похарчиш всичките тези пари?

Виж, за това бях мислил много. Непрекъснато си фантазирах как бих ги похарчил. С Аех си правехме нелепи списъци с нещата, които щяхме да си купим, ако спечелехме наградата.

— Не знам — отвърнах. — Предполагам за обичайното. Ще заживея в голямо имение. Ще си купувам готини неща. Няма да съм беден.

— Големи мечти имаш, няма що. И след като си купиш имение и готини неща, какво ще правиш с останалите сто и трийсет милиарда?

Не исках да ме помисли за някакъв идиот и импулсивно ѝ казах какво си мечтаех да направя, ако спечеля. Досега не го бях споделял с никого.

— Ще финансирам построяването на космически кораб с ядрени двигатели, който да лети в орбита около Земята. После ще го заредя с вода и храна за цял живот, със самоподдържаща се биосфера и суперкомпютър, съдържащ всички филми, книги, видеоигри и произведения на изкуството, създавани някога от човешката цивилизация, както и с отделно копие на ОАЗИС. Ще поканя на борда няколко от най-добрите си приятели, както и екипи от учени и лекари. Ще се разкараме от тази дупка, ще излезем от Слънчевата система и ще търсим друга планета, подобна на Земята.

Разбира се, още не бях разработил плана и имаше много подробности, които не бях доизмислил.

Арт3мида повдигна вежди.

— Много амбициозен план. Но осъзнаваш, че половината население на планетата умира от глад, нали? — В гласа ѝ не се долавяше злонамереност. По-скоро говореше, сякаш наистина си мислеше, че е възможно да не съм наясно с този факт.

— Да, знам — отвърнах отбранително. — Причината толкова много хора да гладуват е, че планетата ни е съсипана. Земята умира. Време е да я напуснем.

— Гледаш много негативно на нещата. Ако аз спечеля наградата, ще се погрижа всички хора да имат достатъчно храна. След като се справим със световния глад, ще измислим как да разрешим екологичната и енергийната криза.

Обърнах очи с досада.

— Да бе! И след като сътвориш това чудо, ще създадеш чрез генно инженерство смърфове и еднорози, които да припкат из прекрасния нов свят.

— Говоря сериозно — каза тя.

— Нима наистина мислиш, че е толкова просто? Че можеш да напишеш чек за сто и четирийсет милиарда долара и да оправиш всички проблеми на света?

— Не знам. Може и да не е възможно, но поне ще опитам.

— Ако спечелиш.

— Точно така. Ако спечеля.

В този миг часовникът на ОАЗИС удари полунощ. Разбрахме го веднага, защото тронът на подиума внезапно се появи отново, а на него неподвижно седеше Ацерерак, сякаш току-що бяхме влезли в залата.

Арт3мида погледна към него, а после пак към мен. Усмихна ми се и ми помаха:

— Доскоро, Парзивал.

— Доскоро — отвърнах.

Арт3мида се обърна и тръгна към подиума.

Провикнах се след нея:

— Хей, Арт3мида!

Тя се обърна. Незнайно защо се почувствах длъжен да ѝ помогна, макар да знаех, че не биваше.

— Пробвай да играеш от лявата страна. Аз спечелих така Струва ми се, че е по-лесно да го победиш, ако той играе с щъркела.

Тя се взря в мен за миг, вероятно за да прецени дали не се опитвам да я преметна, но после кимна и изкачи стълбите. Ацерерак се раздвижи веднага щом тя стъпи на първото стъпало.

— Добра среща, Арт3мида — избоботи той. — Какво те води насам?

Не чух отговора ѝ, но след няколко секунди тронът се трансформира в игралния автомат, както по-рано. Тя каза нещо на лича и двамата си размениха местата, така че да играе отляво. После започнаха състезанието.

Наблюдавах ги отдалеч, докато след няколко минути магията ѝ не се развали. Хвърлих един последен поглед към нея, отворих вратата и тръгнах обратно към повърхността.

□□10

Отне ми малко повече от час да изляза от гробищата, в мига, в който изпълзях навън, на дисплея ми замига индикаторът за "нови съобщения". Чак сега осъзнах, че Холидей бе поставил гробницата в зона без комуникации, където не можеха да се приемат обаждания, текстови съобщения и имейли. Вероятно за да не могат ловците да се обаждат на познати за съвети и помощ.

Прегледах съобщенията си и видях, че Аех се беше опитвал да се свърже с мен от момента, в който името ми се бе появило в Класацията. Беше ми звънял повече от десет пъти и ми беше изпратил няколко съобщения, в които ме питаше какво, за бога, правя и ми крещеше с ГЛАВНИ БУКВИ да му се обадя веднага. Тъкмо приключих с изтриването на съобщенията, когато отново ми позвъниха. Аех отново се опитваше да се свърже с мен. Реших да не вдигам, но му изпратих кратко съобщение, че ще му звънна при първа възможност.

Докато тичах през гората, оставих Класацията в ъгъла на дисплея си, за да разбера веднага дали Арт3мида е спечелила играта и е взела ключа. Когато стигнах до транспортния терминал и скочих в най-близката кабина, минаваше два часът през нощта.

Въведох мястото, до което исках да стигна. На екрана се появи карта на Мидълтаун. Излезе съобщение да избера един от двеста петдесет и шестте транспортни терминала на планетата.

Когато бе създал Мидълтаун, Холидей не бе поставил на планетата само една възстановка на родния си град. Там имаше двеста петдесет и шест копия на градчето. Реших, че нямаше значение в кое копие щях да попадна, затова напосоки избрах едно близо до екватора. После натиснах бутона за потвърждение, за да платя таксата, и аватарът ми изчезна.

Милисекунда по-късно стоях в телефонна кабина от 80-те години на XX в. в автогара на фирмата за автобусни превози Грейхаунд. Отворих врата и излязох. Все едно излизах от машина на времето. Наоколо се разхождаха няколко неигрални компютърни персонажи, облечени в дрехи от 80-те. Жена с огромна тупирана прическа поклащаше глава в такт с музиката от големия си уокмен. Хлапе със сиво яке се бе подпряло на една стена и редеше кубче на Рубик. Пънкар с коса, оформена в гребен, седеше на пластмасов стол и гледаше повторения на сериала Риптайд на телевизор, работещ с монети.

Видях къде беше изходът — и тръгнах към него с изваден меч. Цялата повърхност на Мидълтаун беше зона, разрешена за двубои, затова трябваше да действам предпазливо.

Малко след началото на Лова тази планета бе станала като централна гара и всички 256 копия от родния град на Холидей бяха претършувани от безкраен поток ловци, които търсеха ключове и следи. Според разпространените теории по форумите, Холидей бе създал множество копия от града, за да могат по няколко аватара да търсят едновременно, без да се бият. Въпреки това, през последните пет години ловците бяха претършували всичките 256 еднакви копия на Мидълтаун и всяка вещ в дома на Холидей бе описана и анализирана. Естествено цялото това търсене не бе довело до нищо. Нямаше ключове. Нямаше улики. Нямаше Яйце. Оттогава интересът към планетата драстично бе намалял. Но знаех, че все още от време на време тук идваха ловци.

Възнамерявах, ако се натъкна на друг ловец в дома на Холидей, да си плюя на петите, после да открадна кола и да карам четирийсет километра (в която и да било посока) до следващото идентично копие на Мидълтаун и така нататък, докато намерех копие от къщата, в която да няма никого.

Навън цареше прекрасен ден в Средния запад. Червеникавооранжевото слънце се бе спуснало ниско в небето. Макар досега да не бях стъпвал в Мидълтаун, бях проучил града щателно и знаех, че Холидей беше кодирал планетата така, че в който и момент да я посети или където и на повърхността ѝ да се намира някой, винаги да попада на прекрасен късен есенен следобед около 1986 г.

Извадих картата на града, установих къде се намирам и проследих маршрута до дома на Холидей. Къщата беше на около километър и половина на север. Насочих аватара си в тази посока и се затичах. Докато се оглеждах наоколо, се удивих колко внимателно беше възпроизведено всичко. Бях чел, че Холидей написал целия код сам въз основа на спомените за родния си град от детските си години. Беше използвал стари карти на града, телефонни указатели, снимки и видеозаписи, за да направи всичко възможно най-автентично.

Обстановката напомняше на градчето от филма Вихърът на танца — малък провинциален град с пръснато нарядко население. Къщите изглеждаха изключително големи и невероятно отдалечени една от друга. Удивих се, че преди петдесет години дори семействата с ниски доходи са имали самостоятелни къщи. Жителите на града — неигрални компютърни персонажи — приличаха на статисти от идиличен музикален видеоклип от 80-те. Видях хора, които събираха нападалите листа в градините си с гребла, разхождаха кучетата си и седяха по верандите пред домовете си. От чисто любопитство помахах на неколцина от тях и те дружелюбно ми махнаха в отговор.

По всичко личеше в кой исторически период се намирах. Неигралните компютърни персонажи караха коли и пикапи бавно по сенчестите улици — все жадни за бензин антики: Транс-Ам, Додж Омнис, Айрък Зет-28 и Кей-кар. Минах покрай една бензиностанция, чиято табела гласеше, че бензинът беше само двадесет и три цента за литър.

Тъкмо завивах по улицата на Холидей, когато чух фанфари. Веднага погледнах към Класацията в ъгъла на дисплея си.

Арт3мида бе успяла.

Сега името ѝ стоеше точно под моето. Резултатът ѝ беше 9000 точки — с 1000 по-малко от моя. Изглежда бях получил бонус, тъй като пръв бях спечелил Медния ключ. Чак сега осъзнах пълните последици от съществуването на Класацията. Отсега нататък не само ловците щяха да следят как се движат конкурентите им, но и целият свят щеше да знае кои са водачите. Щяхме да станем знаменитости (и мишени).

В този миг Арт3мида сигурно се взираше в своя Меден ключ и четеше текста, гравиран върху него. Щеше да го разшифрова мигновено. Всъщност може би вече пътуваше към Мидълтаун.

Това ме накара да се размърдам. Сега имах едва час преднина пред нея. Може би дори по-малко.

Когато стигнах до Кливланд авеню — улицата, на която Холидей бе израснал, изтичах по пропукания тротоар и изкачих предните стълби на дома му. Изглеждаше точно като на снимките: скромна двуетажна къща с боядисани в червено стени. Два форда, модели от края на 70-те, стояха паркирани на алеята, а единият от тях бе вдигнат на трупчета.

Взирах се в копието на дома на Холидей, което той бе създал, и се опитвах да си представя какво ли би било чувството да израснеш на подобно място. Бях чел, че в истинския Мидълтаун всички къщи в този квартал са били разрушени в края на 90-те години, за да се освободи място за търговски център. Но Холидей бе съхранил завинаги града от детството си в ОАЗИС.

Изтичах по пътеката и влязох през входната врата, която водеше до дневната. Познавах добре тази стая, защото тя присъстваше в Поканата на Анорак. Разпознах ламперията, имитираща дърво, тъмнооранжевия килим и мебелите в крещящи цветове, които изглеждаха като купени от гаражни разпродажби от ерата на диското.

Къщата беше празна. По неизвестни причини Холидей бе решил да не поставя тук неигрални компютърни персонажи на себе си и покойните си родители. Вероятно щеше да е твърде зловещо дори за него. На стената в дневната обаче висеше семейна снимка. Портретът бе направен пред магазин К-март през 1984 г., но господин и госпожа Холидей все още бяха облечени по модата от края на 70-те, а дванайсетгодишният Джими стоеше между тях и гледаше начумерено в обектива иззад дебелите стъкла на очилата си. Изглеждаха като обикновено американско семейство. Нищо в снимката не подсказваше, че мъжът със стоически вид, облечен с кафяв всекидневен костюм, е алкохолик, който тормози семейството си, че усмихнатата жена с пъстри панталони и сако страда от маниакална депресия и че момчето с избелялата тениска с картинка от играта Asteroids един ден ще създаде изцяло нова вселена.

Докато се оглеждах наоколо, се зачудих защо Холидей, който винаги бе твърдял, че е имал нещастно детство, впоследствие бе започнал да изпитва такава носталгия по него. Ако аз някога успеех да се измъкна от купчините, изобщо нямаше да ми е мъчно за времето, прекарано там. И със сигурност нямаше да създам тяхно подробно виртуално копие.

Погледнах към масивния телевизор Zenith и играта Atari 2600, включена в него. Пластмасовата, имитираща дърво, кутия на игралната конзола беше същата като на телевизора и по стените на дневната. До конзолата имаше кутия от обувки, в която бяха прибрани девет касети с игри: Combat, Space Invaders, Pitfall, Kaboom! Star Raiders, The Empire Strikes Back, Starmaster, Yars' Revenge и Е. T. Ловците придаваха голямо значение на липсата на Adventure — играта, на която Холидей играеше именно на тази конзола в края на Поканата на Анорак. Бяха търсили копие от Adventure по цялата планета, но изглежда такова нямаше. Бяха донесли копия от играта от други планети, но когато се бяха опитвали да я играят на атарито на Холидей, не бяха успели да я подкарат. Никой не знаеше защо.

Претърсих набързо останалата част от къщата, за да се уверя, че няма други аватари. После отворих вратата към стаята на Холидей и след като видях, че беше празна, влязох и заключих след себе си. От години се разпространяваха снимки и видеозаписи от това помещение и аз ги бях научил наизуст. Но сега за пръв път бях в "истинската" стая. Побиха ме тръпки.

Килимът беше с отвратителен цвят на горчица, както и тапетите. Но стените бяха почти изцяло покрити с плакати от филми и на рокгрупи: Истински гений, Военни игри, Трон, Пинк Флойд, Дево, Ръш. До вратата имаше библиотека, препълнена с научнофантастични и фентъзи романи (естествено, бях чел всички заглавия). На етажерката до леглото бяха натъпкани стари компютърни списания и книжки с правила за Dungeons & Dragons. Имаше и няколко кутии с комикси, натрупани до стената, всяка с прилежно надписан етикет. А на разнебитеното дървено бюро в ъгъла стоеше първият компютър на Джеймс Холидей.

Като много от компютрите от онова време, той беше с вградена клавиатура. TRS-8 °Color Computer 2, 16К RAM бе изписано на етикет над клавишите. От задната част на машината излизаха кабели, свързани с малък цветен телевизор, матричен принтер, касетофон и модем. На бюрото до модема беше залепен списък с телефонни номера за достъп до форуми.

Седнах на бюрото и открих копчето за включване на компютъра и телевизора. Последва статично изпращяване и след него ниско жужене, докато телевизорът загряваше. Миг по-късно на монитора се появи зеленото изображение при зареждане на TRS-80 и се изписаха думите:

EXTENDED COLOR BASIC 1.1

COPYRIGHT (c) 1982 BY TANDY

OK

Под тях мигаше курсор, който преминаваше през всички цветове от спектъра. Написах ПРИВЕТ и натиснах бутона ENTER.

На следващия ред се появи текстът:?SYNTAX ERROR. ПРИВЕТ не беше валидна команда в Basic, единствения език, който древният компютър разбираше.

От проучванията си знаех, че касетофонът функционира като дисково устройство за TRS-80. На него се съхраняваха данни като аналоговия звук върху аудиокасети. Когато Холидей започнал да се занимава с програмиране, горкото дете нямало достъп дори до устройство за дискети. Налагало се да съхранява кода си на аудиокасети. До дисковото устройство имаше кутия за обувки, пълна с десетки такива касети. Повечето от тях бяха текстови приключенски игри: Raaka-tu, Bedlam, Pyramid и Madness and the Minotaur. Имаше и няколко ROM касети, които се побираха в процеп отстрани на компютъра. Рових в кутията, докато не намерих тази с надпис Dungeons of Daggorath с разкривени жълти букви върху захабения червен етикет. Графиката на играта изобразяваше изглед от първо лице към дълъг подземен коридор, препречен от тромав син великан с голяма каменна брадва.

Когато списъкът с игрите от стаята на Холидей се появи онлайн, свалих и изиграх всяка от тях, така че вече бях овладял Dungeons of Daggorath преди повече от две години. Трябваше ми почти цял уикенд. Графиката беше изключително груба, но въпреки това играта водеше до пристрастяване.

От форумите знаех, че през последните пет години няколко ловци бяха играли Dungeons of Daggorath именно тук, на компютъра на Холидей. Имаше хора, които бяха изиграли на място всяка от игрите в кутията само за да видят дали ще последва нещо. Но нищо не се бе случило. Никой от тях обаче не бе носил със себе си Медния ключ.

Ръцете ми трепереха леко, когато изключих компютъра и поставих касетата с Dungeons of Daggorath. Щом го пуснах отново, екранът проблесна в черно и се появи грубото изображение на магьосник, придружено от злокобен звуков ефект. В едната си ръка той държеше жезъл, а под него, с главни букви, бе изписана легендата:

"Предизвиквам те да влезеш… в Подземията на Даггорат!" Поставих пръсти върху клавиатурата и започнах да играя. В същия миг тонколоните върху шкафа на Холидей внезапно се включиха и от тях гръмна позната мелодия — музиката от филма Конан Варваринът на Базил Полидориъс.

Реших, че това беше знак от Анорак, че съм на прав път. Почти веднага изгубих представа за времето. Забравих, че аватарът ми седи в стаята на Холидей, че в действителност аз съм в скривалището си, сгушен до електрическата печка, и че пръстите ми натискат въздуха пред мен, въвеждайки команди на въображаема клавиатура. Всички преплитащи се светове се сляха и се потопих безпаметно в играта в другата игра.

В Dungeons of Daggorath играчът управлява аватара си, като въвежда текстови команди от рода на Завий наляво или Вземи факела, и го насочва все по-надолу през лабиринт от коридори, изобразени с векторна графика, като по пътя се бие с паяци, каменни великани, духове и други същества през петте нива с увеличаваща се трудност. Отне ми известно време да си припомня командите и особеностите на играта, но след като успях, вече не беше трудно. Възможността да запазвам мястото, до което бях стигнал, ми даваше на практика безброй животи (макар запазването и презареждането на играта от дисковото устройство да се оказа бавен и досаден процес — бяха нужни няколко опита и дълго настройване на копчето за звука на касетофона). Така можех да правя почивки за ходене до тоалетната и за да презареждам печката.

Докато играех, музиката от Конан Варваринът свърши, колонките изщракаха и започнаха да свирят другата страна на касетата, от която зазвуча богатата на синтезатори мелодия от Жената ястреб. Нямах търпение да натрия носа на Аех с този факт.

Най-накрая, около 4 часа през нощта, стигнах до последното ниво на подземието и се изправих срещу Злия магьосник на Даггорат. След като загинах и рестартирах два пъти, накрая го победих с Елфическия меч и Ледения пръстен. Завърших играта и взех вълшебния пръстен на магьосника. Тогава на екрана се появи изображение на магьосник с ярки звезди, избродирани по робата и жезъла му. Текстът под него гласеше: СЪДБАТА ОЧАКВА РЪКАТА НА НОВ МАГЬОСНИК!.

Изчаках да видя какво ще стане. За миг не се случи нищо. Тогава допотопният матричен принтер на Холидей оживя внезапно и шумно изписа един-единствен ред текст. Хартията излезе от принтера. Откъснах листа и прочетох: ПОЗДРАВЛЕНИЯ! ОТВОРИ ПЪРВАТА ПОРТА!

Огледах се и видях, че в стената на стаята се беше появила порта от ковано желязо на мястото, където преди малко бе стоял плакатът от филма Военни игри. В центъра ѝ имаше ключалка с медно покритие.

Извадих Медния ключ и се качих на бюрото на Холидей, за да стигна до ключалката. Пъхнах го и го завъртях. Портата засия, сякаш металът изведнъж се бе нажежил, и двукрилата врата се отвори навътре и разкри безброй звезди. Изглежда този портал водеше до дълбокия космос.

"Боже, колко много звезди" — чух невидим глас. Разпознах Репликата от филма 2010. После чух ниско злокобно жужене, последвано от музикалната тема "Тъй рече Заратустра" на Рихард Щраус.

Наведох се напред и надникнах през портала. Огледах наляво и надясно, нагоре и надолу. Във всички посоки се виждаше единствено необятният космос, изпълнен със звезди. Присвих очи и успях да различа няколко миниатюрни мъглявини и галактики в далечината.

Не се поколебах. Скочих през отворената порта. Тя сякаш ме притегли и започнах да падам. Но падах напред, вместо надолу, а звездите падаха с мен.

□□11

Озовах се в стара зала за аркадни видеоигри пред автомата за Galaga.

Играта вече вървеше. Имах двойни кораби и резултат от 41780 точки. Погледнах надолу и видях, че ръцете ми бяха върху лостовете за управление. След като секунда-две се чувствах дезориентиран, започнах да играя инстинктивно и преместих джойстика наляво, за да не изгубя един от корабите си.

Докато следях с едно око играта, се опитах да огледам обстановката. С периферното си зрение зърнах отляво Dig Dug, a отдясно автомат за Zaxxon. Зад себе си чувах какофония от електронни битки, които долитаха от десетки други аркадни автомати. След като преминах през първата вълна от нападатели, изведнъж зърнах отражението си в екрана на играта. Отсреща обаче не ме гледаше лицето на аватара ми, а лицето на Матю Бродерик. На младия Матю Бродерик преди участието му във Ферис Бюлър и Жената ястреб.

Тогава разбрах къде съм. И кой съм.

Бях Дейвид Лайтман, героят на Матю Бродерик във филма Военни игри. А това бе първата сцена от филма.

Аз бях във филма.

Огледах се набързо и видях точна възстановка на Гранд Палас № 20 — пицарията с игрална зала от филма. Хлапета с модерните през 80-те степенувани подстрижки се бяха скупчили пред игралните автомати. Други седяха на сепарета ядяха пица и пиеха безалкохолни. От джубокса в ъгъла гърмеше песента Видеотреска на Дъ Бийпърс. Всичко изглеждаше точно както във филма. Холидей бе копирал всеки детайл от лентата и го бе пресъздал в интерактивна симулация.

Мамка му.

От години се чудех какви ли предизвикателства ме чакат зад Първата порта, но и през ум не ми бе минавало, че можеше да е нещо подобно. А вероятно трябваше да се досетя. Военни игри беше един от най-любимите филми на Холидей. Именно по тази причина го бях гледал повече от трийсет пъти. Освен това филмът беше супер, а главният герой беше тийнейджър хакер. Изглежда цялата ми подготовка си бе заслужавала.

Изведнъж чух електронно пиукане. Като че ли идваше от десния джоб на джинсите ми. Без да свалям лявата си длан от джойстика, с дясната бръкнах в джоба си и извадих електронен часовник. Беше 7:45 часът. Когато натиснах бутона за спиране на алармата, на дисплея ми се появи предупреждение:

ЩЕ ЗАКЪСНЕЕШ ЗА УЧИЛИЩЕ!

С гласова команда извадих картата на ОАЗИС на дисплея си с надеждата да видя къде ме беше отвела портата. Но се оказа не само, че вече не бях в Мидълтаун, а че изобщо не се намирах в ОАЗИС. Бях извън пределите на картата. Портата бе транспортирала аватара ми в отделна симулация, виртуално място извън ОАЗИС. Изглежда, единственият начин да се върна обратно, бе да завърша мисията и да премина през портата. Но ако това беше видеоигра, как трябваше да я играя? Ако беше мисия, каква беше целта ми? Продължих да играя на Galagа, докато размишлявах по тези въпроси. Миг по-късно в залата влезе едно момче и дойде при мен.

— Здрасти, Дейвид — рече то и впери очи в екрана.

Разпознах го. Казваше се Хауи. Във филма героят на Матю Бродерик го оставя да доиграе играта, когато хуква към училището.

— Здрасти, Дейвид! — повтори момчето със същия тон. Сега обаче думите му се появиха и като текст в долната част на дисплея ми като субтитри. Под тях в червено примигваше надписът: ПОСЛЕДНО ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ ЗА ДИАЛОГ!

Изведнъж започна да ми просветва. Симулацията ме предупреждаваше, че това е последният ми шанс да кажа следващата реплика от диалога във филма. Ако не проговорех, вероятно щях да видя надписа КРАЙ НА ИГРАТА.

Но не се паникьосах, защото знаех репликата. Бях гледал Военни игри толкова пъти, че знаех наизуст целия филм.

— Здрасти, Хауи! — отвърнах. Но гласът, който чух в слушалките, не беше моят. Беше гласът на Матю Бродерик — и щом изрекох репликата, предупреждението на дисплея ми изчезна и в горната му част се появи резултат от 100 точки.

Напънах си мозъка да си припомня останалото от сцената. Сетих се за следващата реплика:

— Как си? — попитах аз и резултатът ми скочи на 200 точки.

— Добре — отвърна Хауи.

Почувствах се зашеметен. Това беше невероятно. Намирах се във филма. Холидей бе превърнал лентата отпреди петдесет години в интерактивна игра в реално време. Колко ли време му бе отнело да я програмира?

На дисплея ми се появи ново предупреждение:

ЗАКЪСНЯВАШ ЗА УЧИЛИЩЕ! ПОБЪРЗАЙ!

Отстъпих от автомата и попитах Хауи:

— Искаш ли да доиграеш?

— Да — отвърна той и хвана джойстика. — Благодаря!

Изведнъж на пода на залата от мястото, на което стоях, към изхода се появи зелена пътека. Тръгнах по нея, но после си спомних, че трябва да се върна и да взема тетрадката си от машината Dig Dag, както прави Дейвид във филма. Тогава резултатът ми се увеличи с още 100 точки и на дисплея ми се появи cъобщение: БОНУС ЗА ДЕЙСТВИЕ!

— Чао, Дейвид! — провикна се Хауи.

— Чао! — провикнах се аз в отговор. Получих още 100 точки. Лесна работа!

Тръгнах по зелената пътека, излязох от игралната зала извървях няколко пресечки по гъмжащия от минувачи булевард. Сега вървях по обрамчена с дървета улица в предградие. Завих зад един ъгъл и видях, че пътеката водеше до голяма тухлена сграда. На табелата над вратата бе изписано: Гимназия Сномиш — училището на Дейвид, където се развиваха следващите няколко сцени във филма.

Изтичах в сградата, мислейки трескаво. Ако наистина трябваше само да изричам репликите от филма през следващите два часа, работата щеше да е лесна. Бях напълно подготвен, без дори да подозирам. Знаех Военни игри по-добре и от Истински гений и По-добре мъртъв.

Докато тичах по празния училищен коридор, на дисплея ми се появи ново съобщение:

ЗАКЪСНЯВАШ ЗА ЧАСА ПО БИОЛОГИЯ!

Продължих да тичам с всички сили по зелената пътека, която сега примигваше ярко. Накрая стигнах пред вратата на класна стая на втория етаж. През прозорчето видях, че часът беше започнал. Учителят стоеше пред черната дъска, а чинът, на които седях, бе единственият празен в стаята.

Мястото ми беше точно зад Али Шийди.

Отворих вратата, промъкнах се на пръсти, но бях забелязан веднага.

— О, Дейвид! Колко мило от твоя страна да ни удостоиш с присъствието си!

***

Оказа се, че да стигна до края на филма беше много по-трудно, отколкото си мислех. Трябваха ми едва петнайсет минути да установя какви са "правилата" на играта и да разбера как се набират точките. Всъщност трябваше не само да рецитирам диалога, а да извършвам всички действия, които героят на Бродерик вършеше във филма. Изведнъж бях принуден да играя главната роля в пиеса, която бях гледал много пъти, но никога не бях репетирал.

През първия час от филма бях напрегнат и непрекъснато се опитвах да се сетя предварително за следващата реплика от диалога. Когато обърквах думите или не извършех действие в точния момент, резултатът ми намаляваше и на дисплея ми се появяваше съобщение. Когато направех две грешки една след друга, се появяваше съобщението "последно предупреждение".

Не знаех какво точно щеше да се случи при три последователни грешки, но предположих, че ще изхвърча обратно през портата или аватарът ми просто ще загине. Не горях от желание да разбера.

Винаги когато изпълнех правилно седем действия или кажех седем последователни реплики вярно, играта ми даваше "Карта за помощ". Следващия път, когато не можех да си спомня какво да правя или какво да кажа, можех да избера иконата на картата от инвентара си и на дисплея ми се изписваше съответното действие или реплика, като на аутокю.

За сцените, в които героят ми не участваше, симулацията преминаваше в пасивна перспектива от трето лице и наблюдавах какво ставаше отстрани, сякаш гледах преходна сцена от стара видеоигра. През това време се успокоявах и се подготвях за момента, когато героят ми пак щеше да се появи на екрана. През една от тези почивки се опитах да отворя филма от харддиска на конзолата си, за да го пусна в прозорче на дисплея си. Но системата не ми позволи. Всъщност, докато бях от тази страна на портата, не можех да отварям никакви прозорци на дисплея си. Когато се опитах, получих предупреждение: ИЗМАМИТЕ ЗАБРАНЕНИ! ПРИ СЛЕДВАЩ ОПИТ — КРАЙ НА ИГРАТА!

За щастие се оказа, че не се нуждая от съдействие. След като събрах максималния брой от пет карти за помощ, започнах да си отдъхвам и ми стана приятно. Никак не беше трудно да се забавляваш, когато участваш в един от любимите си филми. След известно време дори открих, че получавам бонус точки, когато изричам репликата със същия тон и артикулация както във филма.

Тогава не го знаех, но се оказа, че бях първият човек, играл напълно нов вид видеоигра. Когато от ГСС разбраха за симулацията на Военни игри в Първата порта (а те разбраха малко по-късно), компанията незабавно патентова идеята и започна да купува правата за стари филми и телевизионни сериали, за да ги преобрази във виртуални интерактивни игри, които кръстиха Интерактивни филми. Интерактивните филми станаха страшно популярни. Оказа се, че пазарът за игри, в които хората можеха да играят главната роля в любимите си стари филми или сериали, беше необятен.

В последната сцена от филма вече треперех от умора. Не бях спал от двайсет и четири часа и през цялото време не бях излизал от ОАЗИС. Но някак си успях да издържа до края. Последното, което трябваше да направя, беше да инструктирам суперкомпютъра да "изиграе" морски шах. Тъй като всеки мач, който той изиграваше, завършваше наравно, това неочаквано щеше да научи изкуствения интелект на машината, че Глобална термоядрена война също е игра, в която "единственият печеливш ход е изобщо да не играеш". Така суперкомпютърът нямаше да изстреля всички междуконтинентални балистични ракети на САЩ към Съветския съюз.

Аз, Дейвид Лайтман, вманиачен по компютрите тийнейджър от предградията на Сиатъл, бях спасил собственоръчно човешката цивилизация.

В командния център НОРАД избухнаха аплодисменти и зачаках да се появят финалните надписи на филма. Но това не стана. Случи се нещо друго. Всички герои около мен изчезнаха и останах сам в огромната военна зала. В същия миг аватарът ми си възвърна предишния образ. Когато погледнах отражението си в компютърния монитор, видях, че вече не изглеждам като Матю Бродерик. Отново бях Парзивал.

Огледах празната командна зала и се зачудих какво да правя. Тогава внезапно огромният екран пред мен, съставен от множество монитори, угасна и на него се появиха четири реда сияеш зелен текст. Беше поредната гатанка:

Нефритеният ключ при капитана стои

в къща запусната с бели стени.

А свирката за да надуеш,

всички трофеи събери.

Постоях неподвижно за миг и се взирах слисано в думите. След това се окопитих и направих няколко снимки на екрана. В това време Медният ключ се появи, вграден в близката стена. Портата се отвори и през нея видях стаята на Холидей. Това беше изходът. Пътят навън.

Успях. Преминах през Първата порта.

Обърнах се към гатанката на екрана. Отне ми години да разгадая Стихчето и да намеря Медния ключ. На пръв поглед новата гатанка за Нефритения ключ изглежда щеше да отнеме също толкова време. Не разбирах и дума от нея. Но пък едва се държах на крака и не бях в състояние да разрешавам загадки. Едва държах очите си отворени.

Скочих през изхода и се стоварих на пода, тупвайки в стаята на Холидей. Когато се обърнах назад, видях, че портата е изчезнала и на нейно място на стената отново виси плакатът на Военни игри.

Проверих статуса на аватара си и видях, че съм получил няколкостотин хиляди точки за преминаването през Първата порта и аватарът ми е преминал от 10-то на 12-то ниво с един опит. После проверих Класацията:

Резултати:

1. Парзивал 110000

2. Арт3мида 9000

3. Дж. Д. Холидей 000000

4. Дж. Д. Холидей 000000

5. Дж. Д. Холидей 000000

6. Дж. Д. Холидей 000000

7. Дж. Д. Холидей 000000

8. Дж. Д. Холидей 000000

9. Дж. Д. Холидей 000000

10, Дж. Д. Холидей 000000

Резултатът ми се бе увеличил със 100000 точки, а до цифрите сега се бе появила икона на порта с меден цвят. Медиите (и всички останали) сигурно не бяха отлепяли погледи от Класацията от снощи и сега целият свят знаеше, че съм минал през Първата порта.

Бях твърде изтощен, за да мисля за последствията. Исках единствено да поспя.

Изтичах по стълбите до долния етаж и влязох в кухнята. Ключовете за колата на семейство Холидей висяха на закачалка до хладилника. Грабнах ги и изтичах навън. Колата (здравата кола) беше Форд Тъндърбърд, модел от 1982 г. Двигателят запали при втория ми опит. Изкарах на заден ход от алеята и потеглих към автогарата.

Оттам се телепортирах обратно в транспортния терминал до училището ми на Лудус. Отидох до шкафчето си, прибрах в него всички съкровища, доспехи и оръжия, с които аватарът ми се беше сдобил, и накрая излязох от ОАЗИС.

Свалих визьора си в 6:17 часа. Разтрих кървясалите си очи и огледах тъмното скривалище, като се опитвах да осмисля всичко, което ми се бе случило.

Внезапно осъзнах колко студено беше в микробуса. Бях пускал и спирал малката печка цяла нощ, но батериите ѝ се бяха изтощили. Бях твърде уморен, за да се кача на велоергометъра и да ги заредя. А нямах сили да се върна и в караваната на леля. Но слънцето скоро щеше да изгрее и знаех, че мога да поспя в скривалището, без да умра от измръзване.

Плъзнах се от стола на пода и се сгуших в спалния си чувал. Когато затворих очи, започнах да размишлявам върху гатанката за Нефритения ключ. Но няколко секунди след това сънят ме победи.

Сънувах нещо. Стоях сам по средата на осеяно с трупове бойно поле срещу няколко различни армии. Пред мен имаше армия от Шестици, а по фланговете ме бяха обградили няколко ловни клана с мечове, пушки и мощни магически оръжия.

Погледнах надолу към тялото си. Не беше тялото на Парзивал, а моето собствено. В дясната си ръка държах детски пластмасов меч, а в лявата — голямо стъклено яйце. Изглеждаше досущ като стъкленото яйце, което причини големи мъки на героя на Том Круз в Рискован бизнес, но някак си знаех, че в съня ми това е Великденското яйце на Холидей.

А аз стоях там и държах Яйцето пред очите на целия свят.

Вражеските армии нададоха едновременно свиреп боен вик и се спуснаха към мен. Настъпваха към мястото, на което стоях, с оголени зъби и кървясали очи. Идваха за Яйцето, а аз нямаше как да ги спра.

Знаех, че сънувам, и очаквах да се събудя, преди да стигнат до мен. Но не се събудих. Сънят продължи, изтръгнаха Яйцето от ръцете ми и ме разкъсаха на парчета.

□□12

Спах над дванайсет часа и пропуснах всички учебни часове за деня.

Когато най-накрая се събудих, разтрих очи и полежах мълчаливо няколко минути, докато се уверя, че събитията от предишния ден действително се бяха случили. Беше твърде хубаво, за да е истина. Накрая грабнах визьора си и влязох в ОАЗИС.

Всички новини съдържаха снимка на Класацията. А името на аватара ми бе на върха, на първо място. Арт3мида все още заемаше втора позиция, по резултатът ѝ се бе увеличил на 109 000 точки. Само с 1000 по-малко от моите. И също като при мен, срещу името ѝ сияеше икона на порта с меден цвят.

Значи бе успяла. Докато бях спал, тя бе дешифрирала надписа на Медния ключ, бе отишла в Мидълтаун, бе намерила портата и бе преминала през целия филм само няколко часа след мен.

Изведнъж вече не се чувствах така горд от себе си.

Прехвърлих още няколко канала, докато не се спрях на една от големите новинарски мрежи, където двама мъже седяха пред снимка на Класацията. Мъжът отляво, някакъв интелектуалец на средна възраст, когото надписът представяше като "Едгзр Наш, ловен експерт", обясняваше резултатите на водещия до себе си.

— Името "Парзивал" се появи първо вчера вечерта с резултат от 10 000 точки — посочи Наш към Класацията. — Името Арт3мида" се появи около два часа по-късно на второ място с резултат 9000 точки. Мисля, че точките са били дадени на аватарите, когато са получили Медния ключ. Изглежда, аватар на име Парзивал е получил малко повече точки, тъй като пръв е намерил Медния ключ — посочи Наш към Класацията. — После, рано тази сутрин, резултатът му се увеличи с още 100 000 точки а срещу името му се появи икона на Медната порта. Същата промяна настъпи и в резултата на Арт3мида няколко часа по-късно. Изглежда това означава, че и двамата са преминали през първата от трите порти.

— Прочутите три порти, за които Джеймс Холидей говори в Поканата на Анорак ли?

— Именно.

— Но, господин Наш, след пет години как стана така, че два аватара успяха да извършат този подвиг в един ден, само с няколко часа разлика?

— Според мен има само едно логично обяснение. Явно Парзивал и Арт3мида работят заедно. Вероятно са членове на някоя от организациите, наречени "ловни кланове" — групи от ловци, които…

Намръщих се и отново започнах да превключвам каналите, докато не видях един безкрайно ентусиазиран репортер да взима интервю от Огдън Мороу чрез сателитна връзка. От прочутия Огдън Мороу.

— …включваме се пряко от дома му в Орегон. Благодаря, че се съгласихте да разговаряте с нас, господин Мороу!

— Няма защо — отвърна той. Бяха минали няколко години, откакто за последно бе говорил пред медиите, но не изглеждаше и с ден по-стар. С рошавата си побеляла коса и дълга брада приличаше на кръстоска между Алберт Айнщайн и Дядо Коледа. Това сравнение описваше доста добре и характера му.

Репортерът прочисти гърло, явно малко притеснен.

— На първо място искам да ви попитам какво мислите за събитията от последните двайсет и четири часа. Изненадахте ли се да видите имената, които се появиха на таблото с резултатите?

— Изненадан ли? Всъщност да, малко съм изненадан. Но като че ли по-точната дума е "развълнуван". Също като всички останали, и аз очаквах с нетърпение да видя това постижение. Разбира се, не бях сигурен дали щях да го доживея. Но съм доволен, че го видях. Много е вълнуващо, нали?

— Според вас двамата ловци, Парзивал и Арт3мида, работят ли заедно?

— Нямам представа, но е възможно.

— Както знаете, Григериъс Симюлейшън Системс пази в тайна всички данни на потребителите, затова няма как да разберем истинските им самоличности. Как мислите, някой от тях ще се разкрие ли публично?

— Ако са умни, няма да го направят — отвърна Мороу и намести очилата си с телени рамки. — На тяхно място аз бих направил всичко възможно да запазя анонимност.

— Защо?

— Защото щом се разбере кои са, няма да имат и миг спокойствие. Ако хората започнат да си въобразяват, че можеш да им помогнеш да намерят Яйцето на Холидей, с теб е свършено. Няма да те оставят на мира. Повярвайте ми, знам го от личен опит.

— Да, предполагам, че сте прав — усмихна се фалшиво репортерът. — Но нашата телевизия вече изпрати имейли до Парзивал и Арт3мида с предложение за солидно парично възнаграждение в замяна на интервю в ОАЗИС или в истинския свят.

— Убеден съм, че те вече получават купища подобни предложения. Съмнявам се обаче, че ще приемат— каза Мороу. После той погледна право в камерата и изведнъж изпитах усещането, че говори директно на мен. — Всеки, който е достатъчно умен, за да постигне подобно нещо, едва ли би искал да рискува всичко, като говори с лешоядите от медиите.

Репортерът се изкиска нервно.

— Господин Мороу, подобни изказвания не са нужни.

Мороу сви рамене.

— Жалко, според мен са наложителни.

Репортерът отново си прочисти гърлото.

— Преминаваме нататък… Какви са прогнозите ви за промените, които бихме могли да видим в Класацията през следващите седмици?

— Обзалагам се, че осемте празни места бързо ще се запълнят.

— Защо мислите така?

— Един човек може да пази тайна, но двама… — отвърна той и отново се взря в камерата. — Не знам. Възможно е да греша. Но съм убеден в едно. Онези безскрупулни корпоративни лакеи, известни като Шестиците, ще използват всеки мръсен трик от арсенала си, за да научат къде са Медният ключ и Първата порта.

— За служителите на Инъвейтив Онлайн Индъстрис ли говорите?

— Да, за ИОИ. Шестиците. Отрядът по измамите. Злите бригади. Онези, които оскверняват всичко свято. Наричайте ги както поискате. Тяхната единствена цел е да се възползват от вратичките в правилата на състезанието и да опорочат завещанието на Джим. Последното, което той би искал, е ОАЗИС да попадне в лапите на фашистки конгломерат като ИОИ.

— Господин Мороу, ИОИ е собственик на нашия канал…

— Естествено! Те притежават всичко! — извика победоносно Мороу. — Включително и теб, младежо! Татуираха ли ти баркод на задника, когато те наеха да седиш тук и да разпространяваш пропагандата им?

Репортерът започна да пелтечи и да поглежда нервно към нещо извън обхвата на камерата.

— Бързо! — каза Мороу. — Приключи интервюто, преди съм казал още нещо! — Той избухна в смях, а в следващия миг телевизията прекъсна сателитната връзка.

На репортера му трябваха няколко секунди да се окопити — после каза:

— Благодаря ви за участието, господин Мороу. За съжаление, времето ни изтече. А сега включваме пряко Джуди, която е заедно с група знаменити учени, специалисти по живота и делото на Холидей…

Усмихнах се, затворих прозореца с новинарския канал и се замислих върху съвета на Мороу. Винаги съм подозирал, че знае повече за състезанието, отколкото показваше.

***

Мороу и Холидей бяха израснали заедно, бяха основали компания заедно, а после заедно бяха променили света. Но животът на Мороу се развил много по-различно — той бе много по-общителен. А и бе преживял голяма трагедия. В средата на 90-те години, когато Григериъс Симюлейшън Системс още се казвала Григериъс Геймс, Мороу заживял с приятелката си от гимназията Кира Ъндърууд. Кира била родена и израснала в Лондон. (Истинското ѝ име било Карън, но тя настоявала да я наричат Кира, откакто за пръв път гледала Черният кристал}. Мороу се запознал с нея, когато тя се прехвърлила да изкара единайсети клас в гимназията му. В автобиографията си Мороу пише, че тя била "идеалното момиче" — обсебена от Монти Пайтън, комикси, фентъзи романи и видеоигри. Двамата с Мороу имали някои общи часове и той почти веднага останал запленен от момичето. Поканил я да участва в седмичните сбирки на клуба му по Dungeons & Dragons (както поканил и Холидей няколко години по-рано) и за негова изненада, тя приела. "Тя стана единственото момиче, което участваше в ежеседмичните ни игри", пишеше Мороу. "И всички момчета от клуба страшно си падаха по нея, включително Джим. Именно тя му измисли прякора "Анорак" — термин от британския английски, който означава "истински маниак". Струва ми се, че Джим избра това име за героя си в Dungeons & Dragons, за да я впечатли. Или пък по свой начин искаше да ѝ покаже, че разбира шегата. Джим много се притесняваше от противоположния пол и Кира беше единственото момиче, с което някога съм го виждал да разговаря спокойно. Но дори тогава го правеше само като персонаж — в ролята си на Анорак по време на игрите, а и се обръщаше към нея само с името на героинята ѝ — Левкозия."

Огдън и Кира започнали да излизат заедно. До края на учебната година, когато тя трябвало да се върне в Лондон, двамата вече открито били признали любовта си един към друг. През последната година в гимназията поддържали връзка, като си разменяли имейли всеки ден и използвали мрежа за електронни съобщения отпреди ерата на интернет, наречена Фидонет. След като завършили гимназия, Кира се върнала в Съединените щати, нанесла се при Мороу и станала един от първите служители на Григериъс Геймс. (През първите две години тя вършела цялата работа на художествения отдел.) Няколко години след пускането на ОАЗИС Кира и Мороу се сгодили. Оженили се година по-късно, а Кира напуснала работата си като Художествен директор на ГСС. (Вече била милионерка благодарение на акциите си в компанията.) Мороу останал в ГСС още пет години, но през лятото на 2022 г. обявил, че напуска компанията. По онова време обяснил, че го прави "по лични причини". След години обаче Мороу пише в автобиографията си, че е напуснал ГСС, защото "вече не се занимавахме с видеоигри" и тъй като според него с разрастването си ОАЗИС се превърнала в нещо ужасно. "Превърна се в затвор, в който човечеството доброволно влиза само. Приятно място, където да се скриеш от проблемите си, докато човешката цивилизация бавно се разпада най-вече заради собствената си немарливост."

Разнесла се и мълва, че Мороу е напуснал заради сериозен разрив с Холидей. Двамата нито опровергали, нито потвърдили тези слухове, а изглежда и никой нямал представа какъв спор би могъл да сложи край на дългогодишното им приятелство Но източници от компанията казали, че по времето, когато Мороу си подал оставката, двамата вече не били разговаряли очи в очи от години. Въпреки това, когато напуснал ГСС, той продал целия си дял от компанията лично на Холидей за неизвестна сума.

Огдън и Кира се оттеглили в дома си в Орегон и основали компания с идеална цел за образователен софтуер Халцидония Интерактив, която разработвала безплатни интерактивни приключенски игри за деца. Бях израснал с тези игри, чието действие се развиваше във вълшебното кралство Халцидония. Като самотно дете, растящо в купчините, игрите на Мороу ме извеждаха от мрачната обстановка, в която живеех. От тях бях научил как да решавам задачи по математика и пъзели, като в същото време трупах самочувствие. В известна степен семейство Мороу бяха моите първи учители.

През следващото десетилетие Огдън и Кира живеели и работели спокойно и щастливо, сравнително изолирани от света. Опитали да имат деца, но късметът не им се усмихнал. Започнали да мислят за осиновяване, но през зимата на 2034 г. Кира загинала в автомобилна катастрофа на заледен планински път, на няколко километра от дома им.

Огдън продължил да управлява Халцидония Интерактив. Не се бе появявал в публичното пространство до сутринта, в която Холидей умря, когато журналисти обградиха дома му. Като някогашния най-близък приятел на Холидей, всички предполагаха, че той ще обясни защо покойният милиардер е оставил цялото си богатство като награда в игра. В крайна сметка Мороу даде пресконференция само за да го оставят на мира. Бях гледал видеозаписа безброй пъти.

Мороу започваше пресконференцията с изявлението, че не е говорил с Холидей повече от десет години.

— Скарахме се — каза той — и от сега нататък отказвам да обсъждам този въпрос. Достатъчно е да знаете, че не съм контактувал с Джеймс Холидей повече от десет години.

— Тогава защо Холидей ви остави огромната си колекция от монетни автомати с видеоигри? — попита един репортер. — Цялото му материално имущество ще бъде продадено на търг, а след като не сте били приятели, защо сте единственият, на когото е оставил нещо в завещанието си?

— Нямам представа — отвърна простичко Мороу.

Друг репортер попита Мороу дали възнамерява да търси Великденското яйце на Холидей, след като познавал създателя му толкова добре и би имал по-големи шансове да го намери. Мороу напомни на репортера, че правилата на състезанието, посочени в завещанието на Холидей, гласят, че бивши и настоящи служители на Григериъс Симюлейшън Систъмс и техните роднини нямат право да участват.

— Имахте ли представа върху какво работеше Холидей през годините си на уединение? — попита друг журналист.

— Не. Подозирах, че може би работи върху нова игра. Джим винаги разработваше някаква нова игра. За него създаването на игри бе необходимост като дишането. Но не съм си и представял, че планира нещо… толкова мащабно.

— Като човека, който познава най-добре Холидей, какъв съвет бихте дали на милионите хора, които вече търсят Великденското яйце? Откъде според вас трябва да започнат?

— Мисля, че Джим ясно заяви това — отвърна Мороу и потупа с пръст слепоочието си, както самият Холидей във видеоклипа "Поканата на Анорак". — Джим искаше всички да споделят маниите му, да имат същите интереси като него. Струва ми се, че чрез състезанието той подтиква целия свят да направи точно това.

***

Затворих файла с информация за Мороу и си проверих пощата. Системата ме уведоми, че бях получил над два милиона имейла от непознати податели. Те автоматично се прехвърляха в отделна папка, за да мога да ги прегледам по-късно. В кутията ми бяха останали само две писма от хора, които бях включил в списъка с контактите си. Едното беше от Аех. Другото — от Арт3мида.

Първо отворих имейла от Аех. Беше ми изпратил видеосъобщение и лицето на аватара му се появи в отделен прозорец.

— Мамка му! — извика той. — Не мога да повярвам! Минал си през шибаната Първа порта и още не си ми се обадил! Звънни ми веднага, щом получиш съобщението!

Помислих си дали да не се обадя на Аех чак след няколко дни, но реших, че няма смисъл. Отчаяно исках да поговоря с някого, а Аех беше най-добрият ми приятел. Можех да се доверя единствено на него.

Той вдигна още при първото позвъняване и аватарът му се появи в нов прозорец пред мен.

— Лисица такава! — извика той. — Невероятна, хитра, лукава лисица!

— Здрасти, Аех — опитах се аз да говоря напълно безизразно. — Какво става?

— Какво става ли? Какво става? Питаш какво става, при все че името на най-добрия ми приятел се появи на върха на Класацията? Питаш какво става, като изключим това ли? — той се наведе напред, устата му почти изпълни прозореца, и изкрещя: — Като изключим това, не е станало нищо интересно!

Разсмях се.

— Извинявай, че ти се обаждам чак сега. Снощи си легнах късно.

— Да не повярва човек! Виж се само! Как може да си толкова спокоен? Не осъзнаваш ли какво означава това? Невероятно е! Не, повече от невероятно е! Искам да кажа… честито, човече! — той започна да се кланя. — Не съм достоен да говоря с теб!

— Престани, моля те. Не е кой знае какво. Още нищо не съм спечелил…

— Как да не е кой знае какво?! — извика той. — Как да не е голяма работа?! Шегуваш ли се? Вече си легенда! Ти стана първият ловец, намерил Медния ключ! И преминал през Първата порта! От сега нататък ще си бог! Осъзнаваш ли го, кретен такъв?

— Говоря сериозно. Престани. Вече съм достатъчно стресиран.

— Гледа ли новините? Целият свят се е побъркал! По форумите са пощурели! И всички говорят за теб, амиго!

— Знам. Виж, надявам се да не си ми ядосан, че не ти казах. Много ми е неудобно, че не отговорих на обажданията ти и не ти казах какво става…

— О, стига — обърна той очи с досада. — Много добре знаеш, че ако бях на твое място, щях да направя същото. Такава е играта. Но… — тонът му стана по-сериозен. — Умирам от любопитство как онова маце Арт3мида е намерило ключа и е минало през портата точно след теб. Всички изглежда си мислят, че работите заедно, но аз знам, че това са глупости. Какво стана? Да не те е проследила?

Поклатих глава.

— Не, тя беше намерила къде е скрит ключа преди мен. Каза, че разбрала миналия месец. Просто досега не бе успяла да го вземе. — Замълчах за миг. — Не мога да ти разкажа по-подробно, без да…

Аех вдигна ръце.

— Не се притеснявай, разбирам те напълно. Не искам неволно да издадеш някоя следа. — Той се усмихна с характерната си усмивка и искрящите му бели зъби заеха половината прозорец — Всъщност трябва да ти кажа къде се намирам в момента…

Аех отдръпна камерата от лицето си и показа широк план на мястото, където беше. Стоеше до хълм с плоско било, точно до входа на Гробницата на ужасите.

Зяпнах.

— Как, по дяволите…

— Когато снощи видях името ти в новините, ми хрумна, че откакто те познавам, никога не си разполагал с пари за пътуване. Затова реших, че щом си открил скривалището на Медния ключ, значи то е някъде близо до Лудус. Или дори на самата планета.

— Браво на теб — казах искрено.

— Не е кой знае какво. Часове наред си блъсках тъпата глава, докато накрая се сетих да потърся на картата на Лудус мястото, описано в модула Гробницата на ужасите. И тогава всичко си дойде на мястото. Така че ето ме тук.

— Поздравления.

— Да, много е лесно, след като ме насочи в правилната посока. — Той погледна през рамо към гробницата. — Търся това място повече от година, а през цялото време то е било на един хвърлей камък от училището ми! Чувствам се като пълен идиот, че не се сетих сам.

— Не си идиот. Дешифрирал си Стихчето сам, иначе нямаше да знаеш за Гробницата на ужасите, нали?

— Значи не се сърдиш, че се възползвах от вътрешната информация?

Поклатих глава.

— Не. И аз бих постъпил така.

— Въпреки това съм ти задължен. И няма да го забравя. Кимнах към гробницата зад гърба му.

— Влиза ли вече вътре?

— Да, но се наложи да изляза, за да ти се обадя. Там комуникациите са забранени. Ти, естествено, вече знаеш това. Чакам сървърът да се рестартира в полунощ. В момента гробницата е празна, защото приятелката ти Арт3мида е профучала оттук по-рано днес.

— Тя не ми е приятелка. Просто се появи долу няколко минути след като взех ключа.

— Бихте ли се?

— Не. Там и двубоите са забранени. — Погледнах часовника. — Имаш няколко часа за убиване преди рестартирането.

— Да. Разглеждам оригиналния модул, за да се подготвя. Да ми дадеш някакъв съвет?

Ухилих се.

— Не, няма какво да те посъветвам.

— Така си и мислех. — Аех замълча за няколко секунди. — Искам да те попитам нещо. Някой в училище знае ли името на аватара ти?

— Не. Внимавах много да го запазя в тайна. Там никой не ме знае като Парзивал. Дори и учителите.

— Добре. И аз взех същите предпазни мерки. За съжаление, няколко от ловците, които идват в Мазето, знаят, че учим на Лудус, и може би ще се досетят. Тревожа се най-много за един…

Внезапно ме обзе паника.

— Ай-р0к ли?

Аех кимна.

— Звъни ми непрекъснато, откакто името ти се появи в Класацията, и ме пита какво знам. Направих се на малоумен и той като че ли се върза. Но ако и моето име се появи в Класацията, се обзалагам, че ще започне да се хвали, че ни познава. А когато тръгне да разправя на други ловци, че и двамата с теб учим на Лудус…

— Мамка му! — изругах аз. — Тогава всички ще се спуснат насам, за да намерят Медния ключ.

— Точно така. И съвсем скоро всички ще знаят къде се намира гробницата.

Въздъхнах.

— В такъв случай е най-добре да вземеш ключа преди това да стане.

— Ще се постарая. — Той вдигна модула Гробницата на ужасите. — А сега ме извини, но трябва да прочета това книжле за стотен път.

— Късмет, Аех. Обади ми се, след като преминеш през портата.

— Ако изобщо успея…

— Ще се справиш. А след това ще се видим в Мазето и ще си поговорим.

— Дадено, амиго.

Той ми помаха за довиждане и тъкмо се канех да затворя, когато казах:

— Хей, Аех.

— Да?

— Може да си припомниш копията до полунощ.

Той изглеждаше учуден за миг, а после по лицето му се разля усмивка.

— Разбрах, мерси, приятел.

— Късмет.

Когато видеовръзката прекъсна, се зачудих дали с Аех ще успеем да запазим приятелството си при вида на всичко, което ни предстоеше. И двамата не искахме да работим като екип, затова от сега нататък щяхме да сме съперници. Дали след време щях да съжалявам, че днес му помогнах? Щях ли да се проклинам, че несъзнателно го бях насочил към скривалището на Медния ключ?

Изтиках тези мисли от съзнанието си и отворих имейла от Арт3мида, който беше оформен като старомодно писмо.

Скъпи Парзивал,

Поздравления! Видя ли, че стана известен? Въпреки че сега май и двамата сме под светлината на прожекторите. Страшничко е, нали?

Благодаря ти за съвета да играя от лявата страна. Оказа се прав. Това някак си ми помогна да успея. Но да не си си помислил, че сега съм ти задължена, господинчо!:-)

Първата порта беше невероятна, нали? Изобщо не очаквах подобно нещо. Щеше да е по-добре, ако Холидей бе дал възможност да играя Али Шийди, но какво да правиш…

Новата гатанка е много заплетена. Надявам се да не ни трябват още пет години да я дешифрираме.

Просто исках да ти кажа, че за мен бе чест да се запознаем. Надявам се пътищата ни отново да се пресекат в скоро време.

Искрено твоя,

Арт3мида

Р. S. Радвай се на първото си място, докато можеш. Няма да трае дълго.

Препрочетох имейла ѝ няколко пъти, ухилен като напушен ученик. После ѝ написах отговор.

Скъпа Арт3мида,

И аз те поздравявам. Оказа се права, конкуренцията определено те стимулира.

Няма защо да ми благодариш за съвета да играеш отляво. Но сега наистина си ми задължена.;)

Новата гатанка е нищо работа. Струва ми се, че вече я разгадах, Как е при теб?

За мен също бе чест да се запознаем. Ако ти се прииска да се видим в някой чатрум, ми се обади.

Нека Силата бъде с теб,

Парзивал

P.S. Да не би да ме предизвикваш? Приемам ръкавицата, жено.

След като преписах писмото наново няколко десетки пъти, натиснах бутона за изпращане. После отворих на екрана снимката на гатанката за Нефритения ключ и започнах да я анализирам сричка по сричка. Но не можех да се съсредоточа. Колкото и да се опитвах да се концентрирам, все започвах да мисля за Арт3мида.

□□13

Аех премина през Първата порта рано на следващата сутрин.

Името му се появи в класацията на трето място с резултат 108 000 точки. Точките, които той бе получил за Медния ключ, бяха с 1000 по-малко, но за преминаването през Първата порта се даваха все така по 100 000.

Тази сутрин отидох на училище. Замислих се дали да не се обадя, че съм болен, но се притеснявах, че отсъствието ми можеше да предизвика подозрения. Оказа се обаче, че грешах. Заради възродения интерес към Лова повече от половината ученици и доста от учителите не си бяха направили труда да дойдат. Тъй като всички в училище ме знаеха под името Уейд3, никой не ми обърна никакво внимание. Докато обикалях незабелязан по коридорите, реших да се порадвам на тайната си самоличност. Чувствах се като Кларк Кент или Питър Паркър. Хрумна ми, че татко много би се зарадвал.

Следобяд Ай-р0к изпрати имейли до мен и Аех в опит да ни изнудва. Пишеше, че ако не му кажем как да намери Медния ключ и Първата порта, ще публикува всичко, което знае за нас, във форумите на ловците. След като му отказахме, той изпълни заплахата си и започна да разправя наляво и надясно, че с Аех учим на Лудус. Естествено, той нямаше как да докаже, че ни познава, а пък и вече имаше стотици други ловци, които твърдяха, че ни бяха близки приятели. Така че двамата с Аех се надявахме публикациите на Ай-р0к да минат незабелязано, което не стана, разбира се. Най-малко двама други ловци бяха прочели публикациите му и имаха достатъчно ум в главата си, за да направят връзката между Лудус, Стихчето и Гробницата на ужасите. В деня, след като Ай-р0к изпорти работата, на четвърто място в Класацията се появи името Дайто. По-малко от петнайсет минути след него, на пето място, се появи и още едно — Шото. Някак си и двамата бяха успели да вземат ключа в един ден, без да изчакат сървърът да се рестартира в полунощ. Няколко часа след това те минаха през Първата порта.

Досега никой не бе чувал за тези аватари, но имената им подсказваха, че работят заедно в екип или принадлежат към някой клан. Шото и Дайто бяха японските наименования на късия и дългия меч, носени от самураите. Когато двата меча се носеха в комплект, той се наричаше Дайшо — и двамата станаха бързо известни с този прякор.

Бяха изминали само четири дни, откакто името ми се появи в Класацията, и с всеки изминал ден на таблото с резултатите се появяваше ново име. Тайната бе разкрита и ловът се разгаряше.

Цяла седмица не можех да се съсредоточа в часовете. За щастие, ми оставаха само два месеца до края на учебната година, а вече бях събрал достатъчно кредити, за да завърша гимназия, дори от сега насетне да не си мръдвах пръста. Влизах от час в час замаян, блъсках си главата върху гатанката за Нефритения ключ и си я повтарях непрекъснато наум.

Нефритеният ключ при капитана стои,

в къща запусната с бели стени.

А свирката за да надуеш,

всички трофеи събери.

Според учебника ми по английска литература римувано стихотворение от четири стиха се нарича "четиристишие" — и под това название стана известна гатанката. Всяка вечер след училище излизах от ОАЗИС и запълвах страниците от дневника си с възможни тълкувания на Четиристишието.

За кой "капитан" говореше Анорак? Капитан Кенгуру? Капитан Америка? Капитан Бък Роджърс от XXV в.?

И къде, по дяволите, се намираше тази къща запусната с бели стени? Тази част от гатанката изглеждаше влудяващо мъглява. Домът в Мидълтаун, където Холидей бе израснал, не можеше да се опише като "запуснат", но може би той бе имал предвид друга къща в родния си град?

Известно време си мислех, че запуснатата къща с бели стени можеше да се отнася за Отмъщението на нърдовете — един от любимите филми на Холидей. В него нърдовете от заглавието наемат разнебитена бяла къща и я ремонтират (представено във филма като монтаж на фона на музика от 80-те). Отидох до възстановка на къщата от филма на планетата Бугър и я претърсвах в продължение на няколко дни, но не открих нищо.

Последните два реда от Четиристишието също ми изглеждаха напълно неразбираеми. Като че ли в тях се казваше, че трябваше да се съберат някакви "трофеи" и после да се надуе свирка. Но дали тук не се имаше предвид жаргонния израз "надувам свирката" със значение "разкривам тайна или съобщавам за престъпление"? И в двата случая не се сещах за нищо. Но продължих да си повтарям стиховете дума по дума, докато мозъкът ми не се размекна като паста за зъби.

***

В петък след училище, в деня, в който Дайто и Шото преминаха през Първата порта, седях на уединено място на няколко километра от училище, на стръмен хълм със самотно дърво на билото. Обичах да идвам тук, за да чета, да си пиша домашните или просто да се наслаждавам на ширнали се зелени ливади в истинския свят нямах достъп до подобна гледка.

Седях си под дървото и подреждах милионите съобщения, които все още задръстваха пощенската ми кутия. Мъчех се с тях от цяла седмица. Получавах съобщения от хора по цял свят. Поздравления. Молби за помощ. Смъртни заплахи. Покани за интервюта. Няколко дълги несвързани критични трактата от ловци, които очевидно бяха загубили ума си в преследването на Яйцето. Получих покани и да се присъединя към четири от най-големите кланове — Овирапторите, Съдбовния клан, Господарите на ключа и Банзай. Отговорих на всички тях, че съм им признателен, но отказвам поканите им.

След като ми омръзна да чета писмата "от почитатели", подредих имейлите от различни компании в папка "бизнес" и започнах да ги чета. Установих, че съм получил няколко оферти от филмови студия и издатели, които искаха да купят правата за биографията ми. Изтрих ги всичките, защото бях решил никога да не разкрия самоличността си. Поне докато не намеря Яйцето.

Освен това бях получил няколко предложения за рекламни договори от компании, които искаха да ми дадат значителни суми, за да използват името и лицето на Парзивал с цел да продават продуктите и услугите си. Една фирма за електронна търговия искаше да използва аватара ми, за да рекламира серията си от хардуер за ОАЗИС и да може да продава "Одобрени от Паризвал" ръкавици и визьори. Получих предложения да стана рекламно лице на верига за доставка на пици по домовете, производител на обувки и онлайн магазин за скинове за аватари. Имах писмо дори от компания за детски играчки, която искаше да пусне серия от кутии за обяд и фигурки с лика на Парзивал. Всички те предлагаха да ми платят в кредити за ОАЗИС, които щяха да бъдат прехвърлени директно в акаунта на аватара ми.

Не можех да повярвам на късмета си.

Отговорих на всяко от тези писма и им казах, че щях да приема предложенията им при следните условия: нямаше да разкрия истинската си самоличност и щях да контактувам с тях само чрез аватара си в ОАЗИС.

До час започнаха да валят отговорите с прикачени файлове с договори. Не можех да си позволя да наема адвокат, за да ги прегледа, но всички бяха едногодишни, затова просто ги подписах с електронен подпис и ги върнах обратно по електронната поща, заедно с триизмерен модел на аватара си, който можеха да използват в рекламите. Получих няколко оферти за аудиореклами с гласа ми, на които изпратих запис на дълбок баритон, звучащ като на актьорите зад кадър в рекламните клипове на филми.

След подписването на договорите новите спонсори ме уведомиха, че щях да получа първия транш от хонорарите си в сметката си в ОАЗИС в рамките на четирийсет и осем часа. Парите, които щях да получа, нямаше да ме направят богат, но за хлапе, израсло в нищета, те изглеждаха цяло състояние.

Направих набързо няколко изчисления. Ако живеех пестеливо, щях да имам достатъчно пари, за да се махна от купчините и да си наема малък икономичен апартамент някъде другаде. Поне за една година. Самата мисъл ме изпълни с нервно вълнение. Мечтаех си да избягам от купчините, откакто се помнех, а сега, изглежда, тази мечта щеше да се сбъдне.

Докато чаках да ми преведат парите, продължих да подреждам имейлите си. Когато подредих писмата според подателя, установих, че съм получил над пет хиляди имейла от Инъвейтив Онлайн Индъстрис. Всъщност те ми бяха пратили пет хиляди копия на един и същи имейл. Бяха ми пращали това съобщение цяла седмица — от мига, в който името ми се бе появило в Класацията. И го пращаха отново и отново всяка минута.

Шестиците ме бомбардираха с имейли, за да привлекат вниманието ми.

Всички писма бяха отбелязани като "Изключително важни", а в полето за темата пишеше: СПЕШНО ПРЕДЛОЖЕНИЕ ЗА РАБОТА — МОЛЯ, ПРОЧЕТЕТЕ НЕЗАБАВНО!

В мига, в който отворих едно от писмата, до ИОИ се изпрати автоматично съобщение, че съм отворил имейла им — и незабавно престанаха да ми пращат нови писма.

Уважаеми Парзивал,

На първо място те поздравявам за постижението, на което ние от Инъвейтив Онлайн Индъстрис искрено се възхитихме.

От името на ИОИ бих искал да ти направя изключително доходоносно бизнес предложение, подробностите около което можем да обсъдим в личен разговор в чатрум. Моля, използвай прикрепената визитна картичка, за да се свържеш с мен при първа възможност, независимо по кое време на деня.

Като се има предвид каква репутация имаме в средите на ловците, бих разбрал, ако изпитваш колебания да разговаряш с мен. Но имай предвид, че ако откажеш предложението ни, възнамеряваме да се свържем със съперниците ти. Най-малкото се надяваме, че ще ни окажеш честта да чуеш пръв нашата щедра оферта. Какво можеш да изгубиш?

Благодаря за отделеното време. Очаквам с нетърпение разговора с теб.

Искрено твой,

Нолан Соренто

Директор на Оперативен отдел

Инъвейтив Онлайн Индъстрис

Въпреки любезния тон, заплахата, която струеше от имелла, бе пределно ясна. Шестиците искаха да ме вербуват или да ми платят, за да им кажа как да намерят Медния ключ и да преминат през Първата порта. А ако им откажех, щяха да потърсят Арт3мида, после Аех, Дайто, Шото и всеки друг ловец, който успееше да запише името си в Класацията. Тези безсрамни корпоративни плужеци нямаше да се спрат, докато не намереха някой достатъчно глупав или отчаян, че да се поддаде и да им продаде информацията.

Ходът им беше толкова предвидим! Трябваше да се досетя как ще постъпят.

Канех се да изтрия всички имейли от тях и да се направя, че не съм ги получил изобщо, но размислих. Исках да разбера какво точно предлагаха. А и не исках да пропусна възможността да се запозная с Нолан Соренто, скандалния лидер на Шестиците. Не ме грозеше никаква опасност, ако се срещнех с него в чатрум, стига да внимавах какво говоря.

Мина ми през ум да се телепортирам на Инсипио преди интервюто, за да купя няколко нови скина за аватара си. Може би скъп костюм. Нещо лъскаво. Но реших да не го правя.

Нямаше какво да доказвам на този корпоративен кретен. Все пак вече бях известен. Щях да вляза в чатрума им с обичайния си вид и навирен нос. Щях да изслушам предложението им и да им кажа да целунат виртуалния ми задник. Можеше дори да запиша разговора и да го публикувам в YouTube.

Подготвих се за срещата, като прочетох всичко, което успях да намеря в мрежата за Нолан Соренто. Беше магистър по компютърни науки. Преди да стане директор на оперативния отдел ИОИ, той бил много търсен програмист на игри и бе ръководил създаването на няколко ролеви игри за ОАЗИС, произведени от външни компании. Бях ги играл всичките и се оказаха много добри. Преди да продаде душата си, Соренто е бил способен програмист. Беше очевидно защо от ИОИ го бяха наели да ръководи лакеите им. Мислеха си, че създател на игри има най-големи шансове да спечели грандиозната видеоигра на Холидей. Но Соренто и Шестиците търсеха Яйцето вече пет години, а още не бяха постигнали нищо. Сега, когато имената на аватари изникваха непрекъснато в Класацията, ИОИ сигурно бяха страшно паникьосани. Шефовете на Соренто вероятно го притискаха здраво. Зачудих се дали бе негова идея да ме вербува, или му бяха наредили.

След като научих всичко, което можах, за Соренто и ИОИ се почувствах достатъчно подготвен за срещата с дявола. Отворих визитната картичка, прикачена към имейла, и натиснах иконата за покана в чатрума най-отдолу.

□□14

След като се вързах в чатлинк сесията, аватарът ми се материализира във величествена кула със зашеметяваща гледка към десетина виртуални свята, които висяха в черно пространство зад извития прозорец. Изглежда се бях озовал на космическа станция или на много голям транспортен кораб, но не бях сигурен.

Чатлинк сесиите се различаваха от чатрумовете и бяха много по-скъпи за поддръжка. При отваряне на чатлинк сесия, нематериално копие на аватара ти се проектираше в друга точка на ОАЗИС. Самият аватар не се намираше там и съответно другите аватари го виждаха като полупрозрачно привидение. Въпреки това можеше да взаимодействаш със средата по ограничен начин — да минаваш през врати, да сядаш на столове и така нататък. Чатлинковете се използваха предимно за бизнес цели, когато например някоя компания решеше да проведе среща на дадено място в ОАЗИС, без да отделя време и пари, за да транспортира дотам аватарите на всички участници. Аз използвах чатлинк за пръв път.

Обърнах се и видях, че аватарът ми стои пред голямо бюро във формата на полумесец. Над него се рееше логото на ИОИ — гигантски преплетени хромирани букви, високи шест метра. Приближих се към бюрото и една неестествено красива руса рецепционистка стана, за да ме посрещне.

— Господин Парзивал — поклони се тя леко. Добре дошли в Инъвейтив Онлайн Индъстрис! Изчакайте за момент. Господин Соренто идва да ви посрещне.

Не знаех как това бе възможно, след като не бях предупре дил, че ще дойда. Опитах се да активирам записващото устройство, но ИОИ бяха забранили видеозаписите в стаята. Очевидно не искаха да разполагам с доказателства за предстоящия разговор. Планът ми да публикувам срещата в You Tube все пак нямаше да успее.

Но след по-малко от минута през автоматично отваряща се двукрила врата в другия край на наблюдателницата влезе аватар. Той тръгна към мен, а обувките му тракаха по лъснатия под. Беше Соренто. Разпознах го, защото аватарът му нямаше стандартния за Шестиците вид — един от бонусите на високия му пост. Лицето му беше като на снимките в интернет. Руса коса, сини очи, орлов нос. Все пак носеше стандартната униформа на Шестиците — тъмносин гащеризон със златни еполети на раменете и сребърното лого на ИОИ отдясно на гърдите, а под него бе изписан служебният му номер: 655321.

— Най-сетне! — каза той и се ухили като чакал. — Прочутият Парзивал ни удостои с присъствието си! — протегна облечената си в ръкавица дясна ръка. — Нолан Соренто, директор на Оперативния отдел. За мен е чест да се запознаем.

— Да — отвърнах аз и се постарах с всички сили да изглеждам безразличен. — Приятно ми е. — Взрях се в протегната му ръка, сякаш ми подаваше умрял плъх. Щом стана ясно, че няма да се здрависам, той свали ръката си, но усмивката му не потрепна, а стана още по-широка.

— Последвай ме, ако обичаш.

Поведе ме през автоматичната врата, която се отвори и разкри обширна стартова площадка. На нея имаше една-единствена космическа совалка, увенчана с логото на ИОИ. Тръгна да се качва в нея, но аз спрях в началото на рампата.

— Защо е цялата тази показност? Все пак сме в чатрум — посочих с жест стартовата площадка. — Защо просто не промените обстановката на конферентна зала или нещо подобно, където да ми изложите офертата си? — Защо си правите труда да ме докарате тук чрез чатлинк? — попитах аз и махнах с ръка към стартовата площадка. — Защо не ми представихте офертата си в обикновен чатрум?

— Моля те, направи ми това удоволствие — отвърна той. — Чатлинкът е част от офертата. Искаме да се почувстваш така, както щеше да се чувстваш, ако беше дошъл при нас лично.

"Да бе — помислих си аз. — Ако ви бях дошъл на крака, аватарът ми щеше да е обграден от хиляди Шестици и да съм изцяло във ваши ръце."

Качих се в совалката. Рампата се прибра и потеглихме. През илюминатора видях, че излитахме от една от огромните космически станции на Шестиците в орбита около планетата ИОИ-1 — огромна метална сфера, към която се приближавахме. Напомни ми за смъртоносните летящи сфери във филмовата поредица Фантазма. Ловците наричаха ИОИ-1 Домът на Шестиците. Компанията беше построила планетата малко след началото на състезанието, за да служи като виртуална щабквартира.

Совалката, която явно се движеше на автопилот, се спусна бързо и се плъзна по огледалната повърхност на планетата. Доколкото знаех, нито един ловец не бе преживявал подобно пътуване.

Совалката, която, изглежда, летеше на автопилот, скоро стигна планетата и се плъзна над огледалната и повърхност. Взирах се навън през илюминатора, докато описвахме пълна орбита. Доколкото ми бе известно, никой ловец никога не бе канен на подобна обиколка.

От полюс до полюс ИОИ-1 бе покрита с оръжейници, бункери, складове и транспортни хангари. Повърхността бе обсипана и с летища, където редици от лъскави бойни кораби, совалки и механизирани танкове чакаха, готови за сражения. Соренто не продума, докато разглеждахме армадата на Шестиците, а просто ме остави да осмисля видяното.

И преди бях виждал снимки на ИОИ-1, но всичките бяха ниско качество и направени от висока орбита над забележителната защитна мрежа на планетата. По-големите кланове открито крояха планове да взривят Оперативния комплекс на Шестиците от няколко години, но не успяваха да минат през защитната мрежа и да стигнат до повърхността на планетата.

След като завършихме обиколката в орбита, пред нас изникна сградата на Оперативния отдел. Комплексът се състоеше от три кули с огледални повърхности — два правоъгълни небостъргача от двете страни на кръгла кула. Гледани отгоре, сградите образуваха логото на ИОИ.

Совалката забави ход и направи кръг над кръглата кула, а после се спусна спираловидно към малка площадка за кацане на покрива.

— Впечатляващ комплекс, не мислиш ли? — най-накрая наруши тишината Соренто, когато се приземихме и рампата се спусна.

— Не е зле. — Почувствах се горд от спокойния си тон. Честно казано, още бях зашеметен от видяното. — Точно копие на кулите на ИОИ в центъра на Кълъмбъс, нали? Само на няколко преки от сградата с главния сървър на ОАЗИС.

Соренто кимна.

— Да, комплексът в Кълъмбъс е централният офис на компанията. По-голямата част от екипа ми работи в средната кула. Близостта ни до главния сървър на ОАЗИС елиминира всякакво забавяне в сигнала. А и естествено в Кълъмбъс няма масови прекъсвания на електричеството, както в повечето големи градове в САЩ.

Казваше всеизвестни факти. Григериъс Симюлейшън Систъмс се намираше в Кълъмбъс, където бе разположен и трезорът с главния им сървър. По целия свят имаше резервни огледални сървъри, но всички те бяха свързани с централния. Затова през десетилетията, откакто ОАЗИС бе пусната, градът се бе превърнал в нещо като Мека за високите технологии, защото именно там потребителите ѝ имаха най-бързата и надеждна връзка със симулацията. Повечето ловци си мечтаеха да живеят в Кълъмбъс, включително и аз.

Слязох след Соренто от совалката и се качихме в асансьора до площадката.

— През последните няколко дни се превърна в голяма знаменитост — каза той, когато тръгнахме надолу. — Сигурно много се вълнуваш. Но си и малко уплашен, нали? Да знаеш, че разполагаш с информация, заради която милиони хора биха те убили.

Очаквах да каже нещо подобно, затова имах готов отговор:

— Имаш ли нещо против да прескочим опитите за сплашване и психологическата манипулация? Просто ми кажи какво предлагате. Имам си и друга работа.

Соренто ми се ухили като на малък всезнайко.

— Не се и съмнявам, че си зает. Но, моля те, не си прави прибързани заключения за офертата. Уверявам те, много е добра. Дори мисля, че доста ще се изненадаш.

След това, с внезапно хладен тон, добави:

— Всъщност съм сигурен в това.

Постарах се да скрия страха си, обърнах очи с досада и отвърнах:

— Както кажеш, човече.

Иззвъняването на камбанка оповести, че сме пристигнали на 106-и етаж и вратите на асансьора се отвориха с тихо свистене. Последвах Соренто покрай друга рецепционистка по дълъг, ярко осветен коридор. Обстановката приличаше на декор от утопичен научнофантастичен филм. Високотехнологична и стерилна. По пътя се разминахме с няколко аватара на Шестици и в мига, в който те видеха Соренто, заставаха нащрек и му козируваха, сякаш беше някакъв високопоставен генерал. Той не козирува в отговор, нито показа по някакъв начин, че беше забелязал подчинените си.

Накрая той ме въведе в огромна зала. Помещението беше толкова голямо, че, изглежда, заемаше по-голямата част от 106-ия етаж, а в него имаше ширнало се море от оградени с високи стени офис отделения, във всяко от които имаше по един човек, прикачен към луксозна система за достъп до ОАЗИС

— Добре дошъл в Отдела по оология — заяви гордо Соренто.

— Значи това е централата на Мазниците? — попитах аз и се озърнах безизразно.

— Не е нужно да се държиш грубо. Тези хора могат да станат твоят екип.

— Ще получа ли собствено отделение?

— Не. Ще имаш собствен офис с прекрасна гледка — ухили се Соренто. — Не че ще разполагаш с много време да гледаш през прозореца.

Посочих към един от новите терминали на Хейбъшоу.

— Чудесна екипировка — казах. Екипировката наистина бе прекрасна. Най-модерната.

— Нали? Терминалите ни за достъп са силно модифицирани и са свързани помежду си. Това позволява различни оператори да работят с всеки от аватарите на оолозите ни. Така, в зависимост от премеждията по пътя си, те могат да прехвърлят незабавно управлението на онзи от екипа, който има подходящите умения да се справи в дадената ситуация.

— Но това е измама.

— О, стига — обърна Соренто очи с досада. — Няма такова нещо. Състезанието на Холидей няма правила. Една от колосалните грешки на стария глупак. — Преди да успея да отговоря, той продължи да ме води през лабиринта от отделения. — Всичките ни оолози имат гласова връзка с помощен екип, съставен от специалисти по живота и делото на Холидей, експерти по видеоигри, историци, изучаващи попкултурата, и криптолози. Те помагат на нашите аватари да се справят със задачите и да разрешават всички пъзели, на които попаднат. — Той се обърна и ми се ухили. — Както виждаш, сме добре подготвени, Парзивал. Затова ще спечелим.

— Да бе — отвърнах аз. — Хората ви вършат невероятна работа. Браво. А сега ми кажи — защо изобщо ме повика? А, да, нямате никаква представа къде е Медният ключ и се нуждаете от помощта ми, за да го намерите.

Соренто присви очи; след това се разсмя.

— Харесваш ми, хлапе — ухили се той. — Умен си. Не се плашиш лесно. Две качества, на които много се възхищавам.

Продължихме да вървим. Няколко минути по-късно пристигнахме в огромния му кабинет. През прозорците се разкриваше зашеметяваща гледка към "града" навън. Небето гъмжеше от самолети и космически совалки, а виртуалното слънце на планетата тъкмо залязваше. Той седна на бюрото и ме покани на стола срещу себе си.

"Започва се. Дръж се хладнокръвно, Уейд", казах си.

— Да минем направо на въпроса — подхвана Соренто. — ИОИ иска да те наеме като консултант, който да ни помага в търсенето на Яйцето на Холидей. Ще имаш на свое разположение всички необятни ресурси на компанията. Пари, оръжия, вълшебни предмети, кораби, самолети. Каквото пожелаеш.

— Каква длъжност ще заемам?

— Главен оолог. Ще ръководиш целия отдел и ще си втори по ранг след мен. Говоря за пет хиляди добре обучени, готови за сражения аватари, които ще ти бъдат пряко подчинени.

— Звучи доста привлекателно.

— Разбира се. Но има и още. В замяна на работата ти, ще ти плащаме по два милиона долара годишно и ще ти дадем един милион долара в аванс, ако подпишеш договора. А ако ни помогнеш да намерим яйцето, ще получиш бонус от двайсет и пет милиона.

Престорих се, че смятам на пръсти.

— Леле! — възкликнах престорено. — Може ли да работя от вкъщи?

Соренто, изглежда, се опитваше да прецени дали се шегувам.

— Не, опасявам се, че не може. Трябва да се преместиш да живееш в Кълъмбъс. Ще ти осигурим отлично жилище тук, в сградата, както и личен кабинет, най-нов модел екипировка за достъп…

— Чакай малко — вдигнах аз длан. — Искате да живея в небостъргача на ИОИ с всички останали Маз… оолози?

Соренто кимна.

— Само докато намерим Яйцето.

Сдържах се да не покажа отвращението си.

— Ще получавам ли осигуровки? Здравни и стоматологични? За очни прегледи? Ключ за тоалетната на директорите? Такива работи.

— Естествено. — Започваше да губи търпение. — Е, какво ще кажеш?

— Може ли да си помисля няколко дни?

— Опасявам се, че не е възможно — отвърна той. — До няколко дни Ловът може да е приключил. Трябва да ни отговориш веднага.

Облегнах се назад и се взрях в тавана, сякаш обмислях офертата. Соренто зачака, вперил съсредоточено очи в мен. Тъкмо се канех да му дам отговора, който си бях подготвил предварително, когато той вдигна ръка.

— Моля те, изслушай ме, преди да отговориш. Знам, че повечето ловци са си втълпили, че ИОИ е зловредна компания, както и че Шестиците са безмозъчни корпоративни роботи без чест и уважение към "истинския дух" на състезанието. Мислиш ни за пълни продажници, нали?

Кимнах и едва се сдържах да не добавя "меко казано".

— Това е нелепо — продължи Соренто и ми хвърли доброжелателна усмивка, която подозирах, че е генерирана от софтуера му за дипломатичност. — Шестиците не се различават особено от ловен клан, макар да разполагат с по-добро финансиране. Имаме същите интереси като ловците. Както и същата цел.

"И каква е целта ви? — искаше ми се да извикам. — Да съсипете ОАЗИС завинаги ли? Да опорочите единственото нещо, което прави живота ни поносим?"

Соренто изглежда прие мълчанието ми като знак да продължи.

— За разлика от общоприетото схващане, ОАЗИС всъщност няма да се промени драстично, когато ИОИ поеме контрола. Разбира се, ще се наложи да въведем месечна потребителска такса. И да увеличим приходите от реклама в симулацията. Но възнамеряваме да направим и множество подобрения. Филтри за облика на аватарите. По-строги правила за строежите. Ще превърнем ОАЗИС в по-добро място.

"Не — помислих си аз. — Ще го превърнете в корпоративен фашистки увеселителен парк, където шепата хора, които могат да си позволят таксите, вече няма да имат и капчица свобода."

Повече не можех да слушам предложението на този кретен.

— Добре — казах най-накрая. — Навит съм. Бройте ме. Или както там му казвате. Съгласен съм.

Той, изглежда, се изненада. Явно не бе очаквал подобен отговор. Усмихна се широко и тъкмо се канеше да ми подаде ръка, когато го прекъснах.

— Но имам три малки условия. Първо, искам бонус от петдесет милиона долара, когато намеря Яйцето, а не двайсет и пет. Става ли?

Той не се поколеба.

— Дадено. Какви са другите ти условия?

— Не искам да съм втори по ранг. Искам твоята длъжност, Соренто. Искам да ръководя цялата работа. Да стана директор на Оперативния отдел. Номер едно. А, и искам всички да ми викат "Номер едно". Става ли?

Устата ми като че ли вече не се подчиняваше на мозъка. Не можех да се сдържа.

Усмивката му се стопи.

— И какво друго?

— Не искам да работя с теб — посочих го с пръст. — От теб ме побиват тръпки и ми се струва, че си пълен смотаняк. Освен това очевидно си идиот, който не разбира нищо от работата си. Затова, ако шефовете ти са готови да те уволнят и да ме назначат на твое място, ще работя за вас. Съгласен ли си?

Тишина. Лицето на Соренто представляваше стоическа маска. Вероятно софтуерът му за разпознаване на лицевите изражения филтрираше емоции като гняв и ярост.

— Би ли се консултирал с шефовете си и после ми съобщи дали са съгласни? Или пък те може би ни наблюдават? Обзалагам се, че ни гледат. — Помахах към невидимите камери. — Здравейте, момчета! Какво ще кажете?

Последва дълго мълчание, по време на което Соренто ме наблюдаваше свирепо.

— Разбира се, че ни гледат — каза той най-накрая. — И току-що ми съобщиха, че са съгласни с всичките ти изисквания. — Не звучеше толкова разстроен, колкото се надявах.

— Наистина ли? Не ме будалкаш, а? Страшно! Кога започвам? И още по-важно, кога си тръгваш ти?

— Веднага — отвърна той. — Компанията ще изготви договора и ще го изпрати на адвоката ти за одобрение. После… те ще изпратят самолет, който да те докара в Кълъмбъс, за да подпишеш договора и да сключите сделката. — Соренто стана. — Това е всичко…

— Всъщност — вдигнах аз ръка и го прекъснах отново. — Току-що премислих предложението и ще взема да ви откажа. Предпочитам сам да намеря Яйцето, мерси. — Станах. — А ти и останалите Мазници можете да вървите на майната си.

Соренто се усмихна. После се разсмя. Дълъг искрен смях, който доста ме уплаши.

— О, много те бива! Браво на теб! Наистина ти се вързахме, хлапе! — Когато смехът му утихна, той заяви: — Такъв отговор очаквах. А сега ми позволи да ти представя втората ни оферта.

— Има и още? — Седнах на стола и вдигнах крака на бюрото му. — Добре. Казвай.

— Ще преведем пет милиона долара в сметката ти в ОАЗИС на мига, ако ни дадеш подробни указания до Първата порта. Трябва само да ни кажеш какво си направил. След това ще се оправим и сами. А ти можеш да продължиш да търсиш Яйцето сам. Договорката ни ще остане в пълна тайна. Никой няма да разбере.

Признавам, че се замислих за секунда. Пет милиона долара щяха да ми стигнат до края на живота. А дори да помогнех на Шестиците да преминат през Първата порта, нямаше гаранция, че щяха да успеят да се справят със следващите две. Не бях сигурен дори че аз щях успея.

— Повярвай ми, синко — каза Соренто, — по-добре да приемеш това предложение, докато можеш.

Бащинският му тон ме подразни до краен предел и това ми помогна да реша категорично. Не можех да се продам на Шестиците. Ако го направех и те някак си спечелеха състезанието, щях аз да съм виновен. Нямаше начин да живея с тази мисъл. Но ако можех да продам информацията на Шестиците сега и ако накрая те спечелеха състезанието, щях да съм виновен. Нямаше да мога да живея с тази мисъл. Надявах се Аех, Арт3мида и другите ловци, с които се свържеха, да са на същото мнение.

— Ще ти откажа — отвърнах аз, свалих краката си от бюрото и станах. — Благодаря за отделеното време. Много се забавлявах.

Соренто ме погледна тъжно, после ме подкани с жест да седна отново.

— Всъщност това не е всичко. Имам едно последно предложение за теб, Парзивал. Запазихме най-добрата си оферта за накрая.

— Вие не разбирате ли от намек бе, хора? Не можете да ме купите. Така че се разкарай. Адиос. Довиждане. Сбогом.

— Седни, Уейд.

Замръзнах. Нима току-що бе изрекъл истинското ми име?

— Точно така, нахално лайно такова — излая Соренто. — Знаем кой си. Уейд Оуен Уотс. Роден на 12 август, 2024 г. Родители — мъртви. Освен това знаем къде се намираш. Живееш с леля си в каравана на Портланд Авеню № 700 в Оклахома Сити. Клетка 56-V, за да сме по-точни. Според разузнавателния ни екип си се прибрал в караваната късно снощи и оттогава не си излизал. Така че в момента още си там.

Зад него се отвори прозорец, в който се появи пряко предаване от купчините, в които живеех. Изгледът беше от птичи поглед и сигурно предаваха от самолет или сателит. От този ъгъл се виждаха само двата главни входа на караваната. Значи не ме бяха видели как всяка сутрин излизам през прозореца на пералното помещение и как вечер се прибирам пак от там. Не знаеха, че в момента се намирам в скривалището си.

— Ето те и теб — каза Соренто и увеличи няколко пъти образа, докато караваната на леля не се видя ясно. После превключи на термален изглед и видях сияещите очертания на десетина души — деца и възрастни в жилището. Почти всички седяха неподвижно и изглежда бяха в ОАЗИС.

Изгубих ума и дума. Как ме бяха намерили? Нали беше невъзможно да се добереш до данните от сметките в ОАЗИС. А в акаунта дори не бях попълнил адреса си. Не беше задължително да го попълваш, когато създаваш аватара си. Трябваше да дадеш само името си и сканирано изображение на ретините. В такъв случай откъде знаеха къде живея?

Сигурно имаха достъп до досието ми в училище.

— Вероятно първата ти реакция в момента ще е да излезеш от ОА3ИС и да хукнеш да бягаш — каза Соренто. — Не те съветвам да го правиш. Караваната е свързана с голямо количество експлозиви. Той извади от джоба си предмет, който приличаше на дистанционно управление, и го вдигна. — А пръстите ми са на детонатора. Ако напуснеш чатрума, ще умреш за няколко секунди. Разбираш ли какво ти казвам, господин Уотс?

Кимнах бавно и отчаяно се опитах да се окопитя.

Той блъфираше. Трябваше да блъфира. А дори да казваше истината, изглежда не знаеше, че не бях в караваната. Соренто явно си мислеше, че един от по-дребните сияещи термални силуети е моят.

Ако в караваната на леля ми избухнеше бомба, щях да съм в безопасност тук, под купа от стари коли. Нали? Освен това нямаше да убият толкова много хора, само за да се доберат до мен.

— Как…? — успях само да смотолевя аз.

— Как разбрахме кой си ли? И къде живееш? — ухили се той. — Лесна работа. Издъни се, всезнайко. Когато си се записал в Държавната образователна система на ОАЗИС, си им дал името и адреса си. Сигурно за да ти изпращат там срочните бележки.

Беше прав. Името на аватара ми, истинското ми име и домашният ми адрес се съхраняваха в ученическото ми досие. Бях се записал година преди началото на състезанието. Преди да стана ловец. Преди да се науча да крия истинската си самоличност.

— Как разбрахте, че уча в онлайн училище? — попитах го. Знаех отговора, но протаках, за да спечеля време.

— Из форумите на ловците през последните няколко дни се носят слухове, че двамата с приятелчето ти Аех учите на Лудус. Когато чухме това, решихме да се свържем с няколко училищни администратори и да ги подкупим. Знаеш ли колко печелят на година училищните администратори, Уейд? Много малко. Направо е скандално. Един от тях бе достатъчно любезен да претърси базата данни с ученици за името Парзивал и познай какво.

До прозореца с предаването на живо от купчините изникна друг прозорец. В него се появи снимка на училищното ми досие. Пълното ми име, дата на раждане, номер на социална осигуровка и домашен адрес. Оценките ми. Всичко беше там заедно със снимката ми от стар годишник, направена преди повече от пет години — точно преди да се прехвърля да уча в ОАЗИС.

— Намерихме данните и на приятеля ти Аех. Но той е бил достатъчно умен да даде фалшиво име и адрес, когато се е записал. Затова ни отне малко повече време да го издирим.

Соренто замълча, за да ми даде възможност да отговоря, но аз не продумах. Пулсът ми се ускори и трябваше да си напомням да дишам.

— И така, стигаме до последното ни предложение. — Той потри ръце въодушевено, като дете, което се кани да отвори подарък. — Кажи ни незабавно как да стигнем до Първата порта иначе ще те убием. Веднага.

— Блъфираш — казах неволно. Но мисля, че не блъфираше. Изобщо не блъфираше.

— Не, Уейд. Замисли се. При всичко, което става в момента в света, да не мислиш, че някой ще го е грижа за експлозия в гето в Оклахома Сити? Ще си помислят, че е поредната злополука в лаборатория за наркотици. Или пък, че някоя терористична групировка се е опитвала да направи бомба в домашни условия. И в двата случая това просто ще означава, че няколкостотин мизерници по-малко ще взимат ваучери за храна и ще дишат ценния кислород. На никого няма да му пука. А на властите дори няма да им мигне окото.

Беше прав. Опитах се да протакам няколко секунди, за да реша какво да правя.

— Ще ме убиете, за да спечелите видеоигра?

— Не се прави на наивен, Уейд. Тук са заложени милиарди долари, както и контролът върху най-печелившите корпорации в света и ОАЗИС. Това не е просто игра. Холидей бе истински глупак да заложи компанията си за награда в състезание. — Соренто се наведе напред. — Но ти все още можеш да излезеш победител. Ако ни помогнеш, ще ти дадем пет милиона. Ще се пенсионираш на седемнайсет години и ще си живееш като цар до края на живота си. Или можеш да умреш след няколко секунди. Ти решаваш. Но първо се запитай следното — ако майка ти беше жива, тя как би искала да постъпиш?

Този въпрос страшно щеше да ме ядоса, ако не бях толкова уплашен.

— Какво ще ви попречи да ме убиете, след като ви дам, каквото искате?

— Каквото и да си мислиш, не искаме да убиваме никого, освен ако не е абсолютно наложително. А и има още две порти, нали? — сви рамене той. — Помощта ти може да ни потрябва, за да преминем и през тях. Аз лично се съмнявам, но началниците ми са на друго мнение. Въпреки това, в момента нямаш кой знае какъв избор, нали? — Той снижи глас, сякаш ми казваше тайна. — Ето какво ще направим. Ти ще ми дадеш подробни инструкции как да вземем Медния ключ и да минем през Първата порта. И ще останеш в чатрума, докато потвърдим всичко, което ни кажеш. Ако излезеш оттук преди това, ще гръмнеш. Разбра ли? А сега започвай да разказваш.

Помислих си дали да не направя каквото искаха от мен. Наистина. Но обмислих сериозно този вариант — и не можах да намеря и една основателна причина, поради която да ме оставят жив, след като им помогна да преминат през Първата порта. Единствената логична възможност беше да ме убият и да ме отстранят от състезанието. Със сигурност нямаше начин да ми дадат пет милиона долара или да ме оставят жив, за да разкажа пред медиите как от ИОИ са ме изнудили. Особено ако в караваната ни наистина имаше поставена бомба с дистанционно управление, която да послужи за доказателство.

Не. Според мен имаше само два варианта. Или блъфираха, или щяха да ме убият дори и да им помогнех.

Взех решение и събрах смелост.

— Соренто — казах и се опитах да прикрия страха си. — Искам с шефовете ти да знаете нещо. Никога няма да намерите Яйцето на Холидей. Знаеш ли защо? Защото той беше по-умен от всички вас взети заедно. Няма значение колко пари имате и кого ще се опитате да изнудите. Ще загубите.

Натиснах иконата за изход и аватарът ми започна да се стопява пред очите му. Соренто, изглежда, не се изненада. Просто ме погледна тъжно и поклати глава.

— Глупав ход, хлапе — рече точно преди визьорът ми да угасне Седях на тъмно в скривалището си, готов да чуя експлозия Но мина цяла минута и не се случи нищо.

Свалих визьора и ръкавиците си с треперещи ръце. Когато зрението ми се пригоди към тъмнината, изпуснах несигурна въздишка на облекчение. Значи все пак беше блъф. Соренто се бе опитал да ме манипулира психологически. Доста успешно при това.

Докато пиех жадно вода от една бутилка, се сетих, че трябва да се върна в ОАЗИС и да предупредя Аех и Арт3мида. Сега Шестиците щяха да се насочат към тях.

Тъкмо надявах ръкавиците, когато чух експлозията.

Миг по-късно усетих ударната вълна и инстинктивно се хвърлих на пода, закрил глава с ръце. В далечината чух раздирането на метал, когато няколко купчини от каравани започнаха да се срутват, да се откъсват от скелетата и да се сриват една след друга като гигантски плочки за домино. Ужасяващите звуци продължиха сякаш цяла вечност. После всичко утихна.

Най-накрая успях да се размърдам и отворих задната врата на микробуса. Сякаш в кошмарен сън излязох до края на купа боклуци и оттам видях висок стълб пушек и пламъци в другия край на купчините.

Последвах потока от хора, които вече тичаха нататък покрай северния край на гетото. Купчината, в която беше караваната на леля, се бе срутила и се бе превърнала в пламтяща пушеща развалина заедно със съседните купчини. От тях бе останал само огромен куп огънат, пламтящ метал.

Не се приближих, но пред мен вече се бе събрала голяма тълпа, която бе спряла възможно най-близо до пламъците— Никой не си направи труда да влезе сред отломките, за да провери дали имаше оцелели. Беше ясно, че вътре нямаше живи хора.

Внезапно допотопен резервоар за газ, прикрепен към една от смазаните каравани, избухна и накара зяпачите да хукнат да търсят прикритие. След това избухнаха още няколко резервоара един след друг, а зяпачите се отдръпнаха още по-назад и не се приближиха повече.

Обитателите на близките купчини, които не се бяха срутили, знаеха, че ако огънят се разпространени, ще загазят сериозно. Затова много от тях вече се опитваха да потушат пожара с градински маркучи, кофи, празни чаши от безалкохолно и каквото им попадаше под ръка. Не след дълго пламъците бяха овладени и пожарът започна да гасне.

Докато гледах мълчаливо отстрани, започнах да чувам как хората около мен вече мърмореха, че вероятно експлозията се дължи на поредната злополука в лаборатория за наркотици или че някой идиот се е опитвал да направи бомба в домашни условия. Точно както бе предсказал Соренто.

Тази мисъл ме изкара от вцепенението ми. Какво правех? Шестиците току-що се бяха опитали да ме убият. Сигурно тук, из купчините, още дебнеха техни агенти, за да се уверят, че съм мъртъв. А аз, като пълен идиот, стоях на открито пред погледите на всички!

Отделих се от тълпата и тръгнах обратно към скривалището си, като се стараех да не тичам и непрекъснато се озъртах през рамо, за да се уверя, че не ме следяха. Щом се прибрах в микробуса, се проснах на пода и се свих разтреперан на топка. Стоях така дълго.

Най-накрая започнах да се отърсвам от шока и да осмислям какво точно се бе случило. Леля Алис и приятелят ѝ Рик бяха мъртви, както и всички останали в нашата каравана и околните жилища. Включително добрата старица госпожа Гилмор. А ако си бях вкъщи, и аз щях да съм мъртъв.

Бях превъзбуден от притока на адреналин, не знаех какво да правя и бях парализиран от смесица от страх и гняв. Първата ми мисъл бе да вляза в ОАЗИС и да се обадя в полицията, но се замислих над това как щяха да реагират, когато им разкажех всичко. Щяха да ме помислят за напълно луд. А ако се свържех с медиите, те щяха да приемат всичко по същия начин. Никой нямаше да ми повярва, освен ако не разкриех, че съм Парзивал а дори и това сигурно нямаше да окаже кой знае какво влияние. Нямах доказателства срещу Соренто и Шестиците. Всички следи от бомбата, която бяха поставили, вероятно вече се топяха сред отломките.

Нямаше да бъде особено умно от моя страна да разкрия самоличността си пред целия свят само за да обвиня най-могъщата корпорация в света в изнудване. Никой нямаше да ми повярва. Аз самият почти не можех да повярвам. От ИОИ се опитаха да ме убият, за да не спечеля състезание по видеоигри. Пълна лудост.

Засега като че ли бях на сигурно място в скривалището си, но знаех, че не мога да остана още дълго в купчините. Когато Шестиците разберяха, че съм жив, щяха да се върнат да ме търсят. Трябваше да се разкарам веднага. Но първо се нуждаех от пари, а чековете от рекламите щяха да пристигнат чак след ден-два. Дотогава трябваше да се скатавам. Но първо трябваше да се свържа с Аех и да го предупредя, че той беше следващият в списъка им.

Отчаяно исках да видя приятелско лице.

□□15

Включих конзолата си за ОАЗИС, сложих си визьора и надянах ръкавиците. Аватарът ми се появи на Лудус, на хълма, където седях, преди да вляза в чатрума на Соренто. В мига, в който звукът се включи, чух оглушителното бумтене на двигатели някъде над главата си. Излязох изпод дървото и погледнах нагоре. В небето ескадрон от бойни кораби на Шестици летяха във формация ниско над повърхността на юг, а сензорите им сканираха повърхността.

Тъкмо се канех да се скрия под дървото, когато си спомних, че цялата планета Лудус беше зона, забранена за сражения. Тук Шестиците не можеха да ме наранят. Въпреки това все още бях нервен. Продължих да оглеждам небето и забелязах още два ескадрона на източния хоризонт. Миг по-късно други ескадрони се снишиха от орбита на север и на запад. Приличаше на нашествие на извънземни.

На дисплея ми примигна икона — имах съобщение от Аех: "Къде си? Обади ми се ВЕДНАГА!".

Избрах името му от списъка с контактите си и той вдигна още при първото позвъняване. Лицето на аватара му се появи в прозореца за видеоразговори. Изглеждаше мрачен.

— Чу ли новината? — попита той.

— Коя новина?

— Хиляди Шестици са на Лудус и с всяка изминала минута пристигат още. Претърсват планетата за гробницата.

— Да, в момента съм на Лудус. Наоколо гъмжи от техни кораби.

Аех се намръщи.

— Когато открия Ай-р0к, ще го убия бавно и мъчително. После, след като си направи нов аватар, ще го намеря и ще го убия отново. Ако този кретен си бе държал езика зад зъбите, Шестиците никога нямаше да се досетят да търсят тук.

— Да, точно неговите писания по форумите са им подсказали къде да търсят. Соренто си призна.

— Соренто? Нолан Соренто?

Разказах му всичко, което се бе случило през последните няколко часа.

— Взривили са къщата ти?

— Всъщност беше каравана. В гето. Загинаха много хора, Аех. Сигурно вече е в новините. — Поех си дълбоко въздух. — Ужасно ме е страх.

— Не те виня. Слава богу, че не си си бил у дома, когато е станало…

Кимнах.

— Почти никога не влизам онлайн от къщи. За щастие, Шестиците не знаеха това.

— Какво стана със семейството ти?

— Живеех с леля си. Мисля, че е мъртва. Ние… не бяхме много близки. — Това, естествено, беше много меко казано. Леля ми Алис никога не се бе отнасяла добре с мен, но все пак не заслужаваше да загине така. Най-силно чувство за вина обаче изпитвах заради госпожа Гилмор, тъй като знаех, че тя беше мъртва заради мен. Тя бе най-добрият човек, когото познавах Изведнъж осъзнах, че хлипам. Изключих звука, за да не ме чуе Аех, и си поех дълбоко въздух няколко пъти, докато се овладея.

— Не мога да повярвам! — изръмжа той. — Гадни тъпанари. Ще си платят, Зи, разчитай на това. Ще ги накараме да си платят!

Не виждах как бихме успели да го направим, но не възразих. Знаех, че той просто се опитваше да ме успокои.

— Къде си в момента? — попита Аех. — Нуждаеш ли се от помощ? Например от място, където да отседнеш? Ако ти трябват пари, ще ти преведа.

— Не, всичко е наред, но ти благодаря. Наистина ти благодаря!

— За нищо, амиго.

— Ти получи ли имейл от Шестиците?

— Да. Хиляди пъти. Но реших, че е най-добре да не им обръщам внимание.

Намръщих се.

— Де и аз да бях толкова досетлив, че да постъпя така!..

— Човече, откъде да си знаел, че са щели да се опитат да те убият? Освен това са знаели домашния ти адрес. Ако не беше отговорил на имейлите им, сигурно така или иначе щяха да взривят бомбата.

— Слушай, Аех… Соренто каза, че в ученическото си досие си дал фалшив адрес и че не знаят къде да те намерят. Но може да лъже. Трябва да се махнеш от дома си. Отиди на безопасно място възможно най-скоро.

— Не се тревожи за мен, Зи. Не се задържам на едно място. Копелетата никога няма да ме намерят.

— Щом казваш — отвърнах аз и се зачудих какво ли точно имаше предвид. — Но трябва да предупредя и Арт3мида. Както и Дайто, и Шото, ако успея да се свържа с тях. Шестиците сигурно правят всичко възможно, за да разберат кои са.

— Хрумна ми нещо. Можем да ги поканим да се срещнат с нас в Мазето довечера. Да речем около полунощ. Какво ще кажеш за частен разговор в чатрума само между нас петимата?

— Добра идея — отвърнах аз. Настроението ми внезапно се подобри при възможността да видя Арт3мида. — Дали ще се съгласят да дойдат?

— Да, ако им кажем, че животът им зависи от това — усмихна се самодоволно Аех. — А и ще се съберем петимата най добри ловци в света на едно място. Кой би го пропуснал?

***

Изпратих кратко съобщение на Арт3мида, в което я молех да се срещне с мен и Аех в личния му чатрум в полунощ. Тя ми отговори само няколко минути по-късно, че ще дойде. Аех ми съобщи, че се е свързал с Дайто и Шото. И двамата се съгласили да дойдат. Срещата бе уредена.

Не ми се стоеше сам, затова влязох в Мазето около час по-рано. Аех вече беше там и преглеждаше новинарските канали на допотопен телевизор РСА. Без да продума, той стана и ме прегърна. Макар че не можех да го усетя, жестът бе изненадващо утешителен. После двамата седнахме и гледахме репортажите, докато чакахме останалите да пристигнат.

По всички канали даваха кадри на ордите Шестици, които се стичаха на Лудус. Всички се досещаха защо бяха там, поради което и ловците в ОАЗИС също пътуваха към мястото. Транспортните терминали по цялата планета бълваха пристигащи аватари.

— Местоположението на гробницата вече не е тайна — поклатих аз глава.

— Със сигурност информацията щеше да изтече — отвърна Аех и угаси телевизора. — Просто не предполагах, че ще стане толкова бързо.

Звънецът на входа иззвъня и Арт3мида се материализира на върха на стълбището. Носеше същите дрехи като вечерта, в която се запознахме. Помаха ми и слезе по стъпалата. Аз и помахах в отговор и я представих на Аех.

— Аех, това е Арт3мида. Арт3мида, това е най-добрият ми приятел Аех.

— Радвам се да се запознаем — каза тя и протегна дясната си ръка.

Аех я стисна.

— И на мен ми е приятно — ухили се той като Усмихнатия котарак. — Благодаря, че дойде.

— Шегуваш ли се? Не бих пропуснала първата среща на Големите пет.

— Големите пет ли? — попитах аз.

— Да — отвърна Аех. — По форумите всички ни наричат така. Държим първите пет места в Класацията и затова сме "Големите пет".

— Поне засега — казах аз.

При тези ми думи Арт3мида се ухили, а после се обърна и тръгна да се разхожда из мазето, възхитена от обзавеждането в стил 80-те години на XX в.

— Аех, това е най-готиният чатрум, който съм виждала.

— Благодаря — кимна той. — Много мило от твоя страна.

Арт3мида се спря пред етажерката с книжки за ролеви игри.

— Пресъздал си идеално мазето на Мороу. До последната подробност. Иска ми се да живея тук.

— Вече си в постоянния списък с поканени. Идвай, когато поискаш.

— Наистина ли? — възкликна тя, видимо доволна. — Благодаря! Страшен си, Аех.

— Знам — отвърна с усмивка той.

Двамата очевидно си допадаха, което ме изпълваше със страшна ревност. Не исках Арт3мида да хареса Аех или обратното. Исках я само за себе си.

След миг Дайто и Шото се материализираха едновременно на върха на стълбите. Дайто беше по-високият от двамата и изглеждаше на 18–19 години. Шото беше с трийсетина сантиметра по-нисък и изглеждаше много по-малък, може би на около тринайсет години. И двамата, изглежда, бяха японци и си приличаха поразително — като снимки на един и същи младеж, направени през пет години. Носеха еднакви традиционни самурайски доспехи, а на гърбовете си — по един къс уакизаши и по-дългия меч катана.

— Привет — каза по-високият самурай. — Аз съм Дайто, това е малкият ми брат Шото. Благодарим ви за поканата. За нас е чест да се запознаем и с трима ви.

Двамата се поклониха едновременно. Аех и Арт3мида също се поклониха и аз бързо последвах примера им. Докато се представяхме един по един, Дайто и Шото отново ни се поклониха и ние отново върнахме жеста.

— Добре — каза Аех, след като приключихме с поклоните. — да започваме с купона. Сигурен съм, че всички сте гледали новините. Шестиците са плъзнали по Лудус. Наброяват хиляди, Претърсват систематично цялата планета. Дори да не знаят какво точно търсят, скоро ще открият входа на гробницата…

— Всъщност — прекъсна го Арт3мида — вече са го намерили. Преди повече от трийсет минути.

Всички се обърнахме към нея.

— Още не са го съобщили в новините — каза Дайто. — Сигурна ли си?

Тя кимна.

— Опасявам се, че да. Когато тази сутрин чух за тях, реших да скрия камера в дърветата до входа на гробницата, за да държа района под око. — Тя отвори прозорец във въздуха пред себе си и го завъртя така, че и ние да го виждаме. На него имаше изглед към хълма от клоните на едно от високите дървета. От този ъгъл се виждаше ясно, че големите черни камъни на билото на хълма бяха подредени под формата на череп. Видяхме и че целият район гъмжеше от Шестици и с всеки миг като че ли прииждаха все повече.

Но най-тревожно изглеждаше големият прозрачен енергиен купол, който покриваше целия хълм.

— Мамка му — каза Аех. — Това дали е същото, което си мисля?

Арт3мида кимна.

— Силово поле. Шестиците го сложиха веднага щом пристигнаха. Така че…

— Така че от сега нататък — продължи мисълта ѝ Дайто — всеки ловец, който намери гробницата, няма да може да влезе вътре, освен ако не намери начин да премине през полето.

— Всъщност вдигнаха две силови полета — каза Арт3мида. _ Едно малко и едно голямо над него. Свалят ги последователно, когато искат да пуснат още Шестици в гробницата. Нещо като шлюз — посочи тя към прозореца. — Гледайте. Сега ще ги отворят.

Един ескадрон от Шестици слезе по товарната рампа на боен кораб, паркиран наблизо. Всички носеха кутии с апаратура. Когато стигнаха до силовото поле, то внезапно изчезна и зад него се видя по-малкият енергиен купол. Щом ескадронът стигна до стената на вътрешното силово поле, външното отново се появи. В същия миг вътрешното поле изчезна и Шестиците влязоха в гробницата.

Настъпи тишина, докато осмислим развитието на събитията.

— Можеше и да е по-зле — обади се Аех най-накрая. — Ако гробницата беше в зона, разрешена за битки, тези задници вече щяха да са разположили навсякъде лазерни оръдия и патрулиращи роботи, за да изпепелят всекиго, който се приближи.

Беше прав. Тъй като Лудус представляваше безопасна зона, Шестиците не можеха да наранят ловците, които се приближаваха до гробницата. Но нищо не можеше да им попречи да издигнат силово поле, за да не ги пускат да се приближават. И те точно това и бяха направили.

— Очевидно са планирали хода си от доста време — каза Арт3мида и затвори прозореца с видеосигнала.

— Няма да могат да пречат на хората много дълго — рече Аех. — Когато клановете разберат, ще избухне война. Хиляди ловци ще атакуват силовото поле с всички възможни средства — гранатомети, огнени снаряди, клъстерни бомби, атомни бомби. Грозна гледка. Ще превърнат гората в пустош.

— Да, но през това време стотици Шестици ще вземат Медния ключ и ще преминават през Първата порта един след друг като на поточна линия.

— Но защо го правят? — попита гневно младият Шото и погледна към брат си. — Не е честно. Не играят по правилата.

— Не е нужно да спазват правила. В ОАЗИС няма закони, братко — отвърна Дайто. — Шестиците могат да правят каквото си поискат. Няма да престанат, докато някой не ги спре.

— Те нямат достойнство — намръщи се Шото.

— Нямате представа колко са коварни, момчета — каза Аех, — Затова Парзивал ни събра всички тук. — Той се обърна към мен. — Зи, ще им разкажеш ли какво стана?

Кимнах и се обърнах към останалите. Първо им казах за имейла от ИОИ. Те бяха получили същата покана, но очевидно не я бяха приели. После им разказах подробно за разговора си със Соренто, като се стараех да не пропусна нищо. И накрая им казах как бе приключила срещата — с бомба в дома ми. Накрая всички ме гледаха стъписано.

— Божичко — прошепна Арт3мида. — Не се шегуваш, нали? Опитали са се да те убият.

— Да, и щяха да успеят, ако си бях у дома. Просто извадих късмет.

— Сега знаете докъде са готови да стигнат, за да ни попречат да намерим Яйцето преди тях — каза Аех. — Ако ни открият в истинския свят, с нас е свършено.

Кимнах:

— Трябва да направите всичко възможно да скриете самоличностите си, ако още не сте то направили.

Те кимнаха и последва дълга тишина.

— Не разбирам само едно — каза след малко Арт3мида. — Как изведнъж Шестиците разбраха, че гробницата е на Лудус? Да не би някой да им е подсказал? — Тя огледа всички ни, но в гласа ѝ не се долавяше обвинителна нотка.

— Явно са видели слуховете за Парзивал и Аех из форумите — отвърна Шото. — Ние така се досетихме.

Дайто направи гримаса, а после тупна малкия си брат по рамото.

— Нали ти казах да си държиш езика зад зъбите, плямпало такова? — изсъска той. Шото го погледна смутено и млъкна.

— Какъв слух? — попита Арт3мида и погледна към мен. — За какво говори? От няколко дни нямам време да прегледам форумите.

— Неколцина ловци са написали, че познават Парзивал и Аех и че и двамата учат на Лудус. — Той се обърна към нас. — С брат ми търсим Гробницата на ужасите от две години. Обходихме десетки планети, но така и не се сетихме да потърсим на Лудус. Докато не чухме, че учите тук.

— Не ми бе и минавало през ум да крия, че уча на Лудус — казах аз.

— Да, за наш късмет — рече Аех, а после се обърна към останалите. — Парзивал неволно насочи и мен към гробницата. И аз не се бях сетил да търся на Лудус, докато името му не се появи в Класацията.

Дайто смушка брат си и двамата се обърнаха към мен и се поклониха.

— Ти пръв намери къде е скрита гробницата и сме ти признателни, че ни насочи към нея.

Поклоних им се в отговор.

— Благодаря ви, момчета. Но всъщност Арт3мида я откри първа съвсем сама. Месец преди мен.

— Да, като че ли това ми помогна… рече тя. — Не можех да победя лича на Joust. Опитвах се от седмици, когато този сополанко се появи и успя от първия опит. — Тя обясни как се бяхме запознали и как най-накрая успяла да победи краля на следващия ден, след като сървърът се рестартирал в полунощ.

— Трябва да благодаря на Аех за уменията си в тази игра — казах аз. — Преди време непрекъснато играехме на Joust тук в Мазето. Само затова успях да победя краля от първия път.

— Да, човече — каза Аех, протегна ръка и ударихме юмруци, те си.

Дайто и Шото се усмихнаха и по-големият брат каза:

— И при нас беше така. С брат ми играем на Joust от години защото за играта се споменава в Алманахът на Анорак.

— Чудесно — вдигна ръце Арт3мида. — Браво на вас, момчета. Всички сте имали дълъг опит с играта. Много се радвам за вас. Браво. — Тя изръкопляска саркастично и всички се разсмяхме. — А сега може ли да прекратим взаимното потупване по гърба и да се върнем на належащия въпрос?

— Разбира се — усмихна се Аех. — Какъв беше належащият въпрос?

— Шестиците — припомни му Арт3мида.

— Да, разбира се! — Аех потри врат и прехапа долната си устна, както правеше винаги, когато се опитваше да се съсредоточи. — Казваш, че са открили гробницата преди по-малко от час, нали? Значи всеки момент ще стигнат до тройната зала и ще се изправят срещу лича. Но какво става, когато няколко аватара влязат едновременно в погребалната камера?

Обърнах се към Дайто и Шото:

— Имената ви се появиха в Класацията само с няколко минути разлика. Значи сте влезли заедно в тройната зала, нали?

Дайто кимна:

— Да, и на подиума се появиха две копия на краля — по едно за всеки играч.

— Чудесно — обади се Арт3мида. — Значи е възможно стотици Шестици да играят за Медния ключ едновременно. Дори хиляди.

— Да — отвърна Шото. — За да вземе ключа обаче, всяка Шестица трябва да победи лича на Joust, а както знаем, това никак не е лесно.

— Шестиците използват модифицирани конзоли за достъп — обясних аз. — Соренто се похвали. Направили са така, че различни потребители да могат да контролират действията на всеки от аватарите им. Просто могат да накарат най-добрите си играчи да поемат управлението на всеки аватар, който играе с Ацерерак. Един след друг.

— Измамници — повтори Аех.

— Нямат никаква чест — поклати глава Дайто.

— Да не повярва човек — обърна очи с досада Арт3мида.

— Но това не е най-лошото — продължих аз. — Всяка шестица има помощен екип, съставен от учени, експерти по видеоигри и криптолози, които помагат при всяка битка и разгадаване на пъзел, на които се натъкнат. Ще минат през симулацията на Военни игри без проблеми. Екипът просто ще им подава репликите.

— Невероятно — промърмори Аех. — И как се очаква да се състезаваме с тях?

— Не можем — каза Арт3мида. — След като вземат Медния ключ, вероятно ще намерят Първата порта толкова бързо, колкото и ние я открихме. Съвсем скоро ще ни настигнат. А след като получат гатанката за Нефритения ключ, мозъците от помощните екипи ще работя денонощно, за да я дешифрират.

— Ако намерят скривалището на Нефритения ключ преди нас, ще барикадират и него — казах аз. — А тогава и ние петимата ще сме в положението на всички останали ловци в момента.

Арт3мида кимна. Аех изрита ядосано масичката:

— Не е честно. Шестиците имат огромно предимство. Разполагат с безкраен запас от пари, оръжия, превозни средства и аватари. Хиляди хора работят заедно.

— Да, а всеки от нас играе за себе си — казах аз. — Е, освен вие двамата — кимнах към Дайто и Шото. — Но знаете какво имам предвид. Те ни превъзхождат числено и по отношение на ресурсите, а това няма да се промени.

— Какво намекваш? — попита Дайто, внезапно обезпокоен.

— Нищо. Просто излагам фактите, както ги виждам.

— Добре, защото ми се стори, че се каниш да предложиш петимата да сключим съюз — отвърна Дайто.

Аех го изгледа изпитателно:

— Защо? Да не би идеята да е лоша?

— Да. С брат ми ловуваме сами. Не искаме помощта ви.

— О, нима? — попита Аех. — Преди миг признахте, че сте нуждаели от помощта на Парзивал, за да намерите Гробницата на ужасите.

Дайто присви очи.

— Така или иначе, в крайна сметка щяхме да я намерим.

— Да, но сигурно щяха да ви трябват още пет години.

— Стига, Аех — пристъпих аз между тях. — Това не ни помага.

С Дайто се гледаха свирепо, без да продумат, а Шото се взираше в брат си несигурно. Арт3мида просто стоеше и ги наблюдаваше развеселено.

— Не дойдохме тук, за да ни обиждат — заяви Дайто. — Тръгваме си.

— Почакай! — спрях го аз. — Постойте още малко. Нека обсъдим тази възможност. Нека не се разделяме като врагове. Всички сме на една и съща страна.

— Не, не сме — отвърна Дайто. — Не ви познаваме. Знаем само, че всеки от вас може да е шпионин на Шестиците.

Арт3мида се изсмя силно и покри уста с длан. Дайто не ѝ обърна внимание.

— Няма смисъл — каза той. — Само един ще намери Яйцето пръв и ще спечели наградата. И това ще сме аз или брат ми.

При тези думи Дайто и Шото излязоха от Мазето.

— Срещата мина чудесно — каза Арт3мида, след като аватарите им изчезнаха.

Кимнах:

— Браво, Аех, чудесен начин да си спечелиш съюзници.

— Че какво толкова направих? — отвърна той отбранително— Дайто се държа като пълен кретен! Освен това не го карахме да се съюзим. Аз играя сам, както и ти. А и Арт3мида ми прилича на вълк единак.

— Признавам си — ухили се тя. — Въпреки това, има известен смисъл в идеята да се сформира съюз срещу Шестиците.

— Може би — каза Аех. — Но се замисли. Ако намериш Нефритения ключ преди нас, ще бъдеш ли достатъчно снизходителна, че да ни кажеш къде е?

— Разбира се, че не — подсмихна се самодоволно Арт3мида.

— Нито пък аз. Затова няма смисъл да обсъждаме евентуален съюз.

Арт3мида сви рамене:

— Изглежда срещата приключи. Трябва да тръгвам — заяви тя и ми намигна. — Времето тече, момчета.

— Тик-так — потвърдих аз.

— Успех — помаха ни тя. — До нови срещи.

— До скоро — отвърнахме ние в един глас.

Проследих е поглед как аватарът и изчезва, а после се обърнах към Аех, който ми се хилеше.

— Какво си се ухилил?

— Падаш си по нея, нали?

— Какво? По Арт3мида? Не…

— Не отричай, Зи. Не откъсваше очи от нея през цялото време. — Той ме изимитира, като сключи ръце пред гърдите си и запърха с мигли като звезда от нямото кино. — Записах целия разговор. Искаш ли да ти пусна записа, за да видиш колко глупаво изглеждаше?

— Стига си се държал като кретен.

— Разбирам те, човече. Момичето е супер сладко.

— Е, отбеляза ли някакъв напредък с гатанката? — смених аз темата нарочно. — Разгада ли нещо от четиристишието?

— Четиристишие ли?

— Стихотворение или строфа от четири римувани реда — издекламирах аз. — Нарича се четиристишие.

Аех обърна очи.

— Прекаляваш, човече.

— Моля? Това е терминът, тъпако!

— Това е просто една гатанка. И не, не съм я разгадал.

— Нито пък аз. Затова най-добре да не се мотаем тук безцелно. Време е да се залавяме за работа.

— Съгласен. Но…

В този миг купчина комикси в другия край на стаята се плъзна от масичката, върху която стоеше, и се стовари на пода сякаш някой без да иска я бе бутнал. С Аех подскочихме и се спогледахме.

— Какво по дяволите стана? — попитах аз, уплашено.

— Не знам. — Аех отиде да огледа разпилените комикси. — Да не е смущение в софтуера?

— Не съм виждал подобно смущение в чатрум — огледах аз внимателно празната стая. — Възможно ли е тук да е имало още някого? Невидим аватар, който да ни е подслушвал?

Аех обърна очи с досада.

— Няма начин, Зи. Параноясваш. Това е криптиран частен чатрум. Никой не може да влезе без разрешението ми. Знаеш го много добре.

— Прав си — отвърнах аз, все още шашардисан.

— Успокой се. Просто софтуерна грешка. — Той постави ръка на рамото ми. — Виж, кажи ми, ако размислиш за заема, който ти предложих. Или ако имаш нужда от място, на което да се подслониш временно.

— Ще се оправя, но ти благодаря, амиго.

Отново ударихме юмруци като Близнаците чудо, които активират силата си.

— Доскоро. Успех, Зи!

— Успех и на теб, Аех!

□□16

След няколко часа останалите места на таблото с резултатите започнаха да се запълват едно след друго, но не с имена на аватари, а с номерата на служители на ИОИ. Срещу всеки номер се изписваше резултат от 5000 точки (което явно вече беше броят точки, който получаваше всеки аватар, открил Медния ключ), а след няколко часа резултатът се увеличаваше с още 100 000 точки, след като съответната Шестица преминеше през Първата порта. До края на деня Класацията изглеждаше по следния начин:

Резултати:

1. Парзивал 110 000

2. Арт3мида 109 000

3. Аех 108 000

4. Дайто 107 000

5. Шото 106 000

6. ИОИ-655321 105 000

7. ИОИ-643187 105 000

8. ИОИ-621671 105 000

9. ИОИ-678324 105 000

10. ИОИ-637330 105 000

Разпознах първия номер на Шестица, който се появи, защото го бях видял на униформата на Соренто. Вероятно бе настоял неговият аватар да вземе Медния ключ пръв и да премине през портата. Но не ми се вярваше да го е постигнал сам. Нямаше как да е толкова добър на Joust или пък да знае Военни игри наизуст. Но вече знаех, че не е и нужно. Когато достигнеше до предизвикателство, с което не можеше да се справи, можеше просто да прехвърли контрола върху аватара на някого от подчинените си. А по време на Военни игри някой вероятно просто му бе подавал репликите от диалога през хакнатата му конзола.

След като останалите празни места в Класацията се запълниха, таблото с резултатите изведнъж започна да показва и класиралите се след десето място. Не след дълго на таблото вече бяха изписани двайсет аватара. После станаха трийсет. През следващите двайсет и четири часа над шейсет Шестици преминаха през Първата порта.

Междувременно Лудус стана най-посещаваното място в ОАЗИС. Транспортните терминали по цялата планета бълваха постоянен поток от ловци, които след това плъзваха навсякъде, всяваха хаос и пречеха на занятията в училищата. От Борда на директорите на образователната система в ОАЗИС се усетиха и бързо решиха да евакуират планетата и да преместят училищата на друго място. В същия сектор, съвсем близо до оригинала, създадоха копие на планетата и го кръстиха Лудус II. Всички ученици бяха пуснати в еднодневна ваканция, докато резервното копие от оригиналния код на планетата бъде прехвърлено на новото място (без кода на Гробницата на ужасите, който Холидей бе добавил тайно). Учебните часове бяха подновени на Лудус II на следващия ден и Лудус бе оставена на разположение на сражаващите се Шестици и ловци.

Новината, че са окупирали хълма в центъра на отдалечена гора, плъзна бързо. Точното местоположение на гробницата се появи във форумите същата вечер, както и снимки на силовото поле, което те бяха издигнали, за да не пускат никого другиго. На тези снимки подредбата на камъните под формата на череп се виждаше ясно. След няколко часа връзката към модула за Гробницата на ужасите беше публикувана във всички ловни форуми. После тя се разпространи из новините.

Всички големи ловни кланове веднага се събраха и нападнаха силовото им поле с всевъзможни средства. Шестиците бяха инсталирали апарати за смущение в телепортацията, което пречеше на аватарите да се телепортират от вътрешната страна на силовото поле чрез технологични средства. Около гробницата бяха разположили и екип от могъщи магьосници. Те непрекъснато правеха магии и държаха района отцепен във временна зона, забранена за магии. Така през силовите полета не можеше да се премине и с вълшебство.

Клановете започнаха да бомбардират външното поле с ракети, снаряди, атомни бомби и ругатни. Цяла нощ обстрелваха гробницата, но никой от снарядите не проби. На следваща сутрин силовото поле бе непокътнато.

В отчаянието си решиха да извадят тежката артилерия. Събраха заедно средства и купиха две много скъпи и мощни бомби с антиматерия от eBay. Взривиха ги една след друга през няколко секунди. Първата бомба свали външното поле, а втората довърши вътрешното. В мига, в който и второто силово поле изчезна, хиляди ловци (незасегнати от бомбите, тъй като се намираха в зона, забранена за битки) се втурнаха в гробницата и задръстиха коридорите на подземието. Малко след това хиляди ловци (и Шестици) стояха наблъскани в погребалната камера, готови да играят с лича на Joust. Появиха се многобройни копия на краля — по едно за всеки аватар, стъпил на подиума. Ако аватарът победеше краля в две от три игри, получаваше Медния ключ. Ако загубеше, се изправяше срещу него в смъртоносни битка. 95 % от ловците, изправили се срещу лича, загубиха и загинаха. Но няколко от тях успяха и в дъното на Класацията, след Големите пет и десетките служители на ИОИ, започнаха да се появяват нови имена. Няколко дни по-късно списъкът с аватарите, записали се в Класацията, наброяваше повече от сто имена.

Сега, след като в района се стичаха хиляди ловци, Шестиците не можеха да издигнат отново силовите си полета. Ловците ги нападаха и унищожаваха корабите и оборудването им веднага. Затова Шестиците се отказаха от окупацията, но продължиха да изпращат аватари в Гробницата на ужасите, за да събират копия от Медния ключ. Никой не можеше да ги спре.

***

В деня след експлозията в купчините за инцидента бе съобщено накратко по един от местните новинарски канали. Показаха запис на доброволци, които търсеха телата на загиналите сред отломките. Намерените трупове не можеха да бъдат идентифицирани.

Изглежда Шестиците бяха поставили на мястото и голямо количество оборудване за производство на наркотици, за да изглежда злополуката като взрив на домашна лаборатория в някоя от караваните. Всички повярваха. Полицаите не си направиха труда да продължат разследването. Останалите купчини бяха толкова нагъсто около сриналите се и изпепелени каравани, че бе твърде опасно да разчистят останките с някой от старите строителни кранове. Просто ги оставиха, където си бяха, да ръждясват бавно в пръстта.

Щом първата сума от рекламните договори бе преведена в сметката ми, си купих еднопосочен билет за автобуса до Кълъмбъс, Охайо, който потегляше в осем часа на следващата сутрин. Платих допълнително за място в първа класа, където седалката беше по-удобна и имаше бърза връзка с ОАЗИС. Възнамерявах да прекарам по-голямата част от пътуването онлайн.

Щом си резервирах билет, прегледах всички вещи в скривалището си и събрах нещата, които исках да взема, в една стара раница — училищната ми конзола, визьора и ръкавиците. Опърпаното хартиено копие на Алманахът на Анорак. Дневника на Граала. Малко дрехи. Лаптопа. Всичко друго оставих в микробуса.

Щом се стъмни, излязох от него, заключих го и хвърлих ключовете в купа с отломките. Наметнах раницата си на гръб и тръгнах през купчините за последен път. Не се обърнах назад нито веднъж.

Вървях по улиците с повече минувачи, за да не ме нападнат и оберат по път за автобусната спирка, където на окаяното гише апаратът сканира ретините ми и изплю билета. Седнах до входа и четох от Алманаха, докато не дойде време да се кача на автобуса.

Той беше двуетажен, брониран, с непробиваеми стъкла и соларни панели на покрива. Крепост на колела. Мястото ми беше до прозореца, два реда зад шофьора, който седеше зад бронирана преграда от плексиглас. Шестима тежко въоръжени пазачи се возеха на втория етаж, за да бранят автобуса и пътниците в него, в случай че ни нападнеха разбойници — напълно възможен сценарий при навлизане в районите извън безопасните граници на големите градове, в които цареше пълно беззаконие.

Всички места бяха заети. Повечето пътници си сложиха визьорите в момента, в който седнаха. Аз изчаках малко, за да погледам как родният ми град се стопяваше назад, докато пътувахме през морето от вятърни турбини в покрайнините.

Електрическият мотор развиваше най-много 65 км/ч. Поради все по-западащите магистрали и безбройните спирания, за да презаредим по пътя, пристигнах в Кълъмбъс след няколко дни. Почти през цялото това време бях в ОАЗИС и се подготвях за новия си живот.

Първо трябваше да си създам нова самоличност. Сега, след като разполагах с пари, това не беше трудно. В ОАЗИС човек можеше да си купи почти всякаква информация, ако знаеше къде да търси и кого да попита и ако нямаше нищо против да наруши закона. Имаше много отчаяни и корумпирани държавни чиновници (както и служители в големи корпорации), които продаваха информация на черния пазар в интернет.

Новият ми статут на прочут по целия свят ловец ми носеше какви ли не ползи в подземния свят, което ми помогна да получа достъп до строго охраняван незаконен уебсайт за наддавания известен като L33t Hax0rz Warezhaus, при това за невероятно малка сума пари. Оттам си купих поредица от процедури за достъп и пароли за Гражданския регистър на САЩ. С тях влязох в базата данни на регистъра и отворих профила си, който бе създаден, когато се бях записал в училището. Изтрих пръстовите си отпечатъци и отпечатъците от ретините си — и ги замених с тези на мъртвия си баща. После копирах своите отпечатъци в нов профил, който сам създадох под името Брайс Линч[16]. Направих Брайс двайсет и две годишен и му дадох нов номер на социална осигуровка, безупречен кредитен рейтинг и диплома за компютърни технологии. Когато поисках отново да си възвърна старата самоличност, просто щях да изтрия профила на Линч и да копирам отпечатъците си в стария профил.

След като създадох новата си самоличност, започнах да преглеждам обявите за апартаменти под наем в Кълъмбъс и намерих една сравнително евтина стая в стар висок хотел, останал от дните, когато на хората се налагало да пътуват физически по работа и на почивка. Стаите в него бяха превърнати в икономични едностайни апартаменти, всеки от които бе модифициран така, че да отговаря на нуждите на професионалните ловци. Имах всичко, което ми трябваше. Нисък наем, модерна охранителна система и постоянен бърз достъп до толкова електричество, колкото можех да си позволя. Но най-вече в сградата предлагаха пряка оптична връзка до главния сървър на ОАЗИС, който се намираше само на няколко километра от блока. Това беше най-бързата и защитена връзка с интернет, която можеше да се намери, и тъй като доставчикът не беше ИОИ или някоя от дъщерните ѝ фирми, нямаше непрекъснато да се притеснявам, че следят дейността ми или се опитват да ме проследят. Намирах се в безопасност.

Говорих с брокер в един чатрум и той ми показа виртуално изображение на новата ми бърлога. Мястото изглеждаше идеално. Наех го под новото си име и предплатих наема за шест месеца. Така брокерът нямаше да ми задава въпроси.

***

От време на време късно през нощта, докато автобусът бавно бръмчеше по разбитата магистрала, свалях визьора и гледах през прозореца. Никога не бях излизал от Оклахома Сити и ми беше интересно да видя как изглеждаше и останалата част от страната. Но гледката през прозореца неизменно беше мрачна и всички западащи, пренаселени градове, през които минавахме, изглеждаха напълно еднакви.

Накрая, след като пълзяхме по магистралата като че ли от месеци, на хоризонта се появи силуетът на Кълъмбъс, сияещ като Оз в края на павирания жълт път. Пристигнахме по залез слънце и в града вече светеха повече електрически крушки, отколкото някога бяха виждал накуп. Бях чел, че из целия град са разположени огромен брой соларни панели, а в покрайнините имаше две електрически централи за слънчева енергия. Те поглъщаха слънчевата светлина по цял ден, съхраняваха я и после я използваха през нощта.

Когато спряхме на автогарата в Кълъмбъс, връзката ми с ОАЗИС внезапно прекъсна. Свалих си визьора и докато изчаках реда си да сляза от автобуса, най-накрая започнах да осъзнаем в какво положение се намирах. Досега някак си успявах да не мисля по въпроса, но на практика вече бях беглец, който живееше под фалшиво име. Търсеха ме влиятелни хора. Хора, които искаха да ме убият.

Със слизането изпитах чувството, че на плещите ми се стоварваше тежко бреме. Задъхах се. Предположих, че изпадам в пристъп на паника. Насилих се да си поемам бавно и дълбоко въздух и се опитах да се успокоя. Трябваше само да се добера до новия си апартамент, да включа апаратурата и да вляза в ОАЗИС. Тогава всичко щеше да се оправи. Щях да се върна в познатата обстановка и да се почувствам в безопасност.

Спрях едно автоматично такси и въведох новия си адрес на екрана. Механичният глас на бордовия компютър ми каза, че при състоянието на пътния трафик в момента щяхме да стигнем за трийсет и две минути. По време на пътуването се взирах през прозореца в тъмните улици. Чувствах се замаян и притеснен. Непрекъснато поглеждах към брояча, за да видя още колко път ми оставаше. Най-накрая таксито спря пред сградата, в която щях да живея — сив монолит на брега на река Сайото, граничещ с гетото Туин Ривърс. Забелязах по-светлото очертание върху фасадата, където някога стояло логото на Хилтън — по времето, когато сградата била хотел.

Натиснах бутона за плащане и слязох от таксито. Огледах се, вдъхнах за последен път свеж въздух, взех си чантата и се озовах във фоайето. Когато влязох в охранителната клетка, сканираха пръстовите отпечатъци и ретините ми и на екрана се изписа новото ми име. Светна зелена лампичка, вратата на клетката се отвори и продължих към асансьорите.

Апартаментът ми се намираше на четирийсет и втория етаж и беше номер 4211. Ключалката на входната врата трябваше да сканира ретините ми, след което вратата се отвори с плъзгане и лампите светнаха. В стаята с форма на куб и с един-единствен прозорец нямаше мебели. Влязох вътре, затворих вратата и я заключих. Заклех се тържествено да не излизам навън, докато не постигна целта си. Щях да забравя за истинския свят, докато не намерех Яйцето.

Второ ниво

Не харесвам особено реалността, но тя си остава единственото място, където можеш да намериш прилична храна.

Граучо Маркс

□□17

АртЗмида: Там ли си?

Парзивал: Да! Здравей! Не мога да повярвам, че най-накрая ми отговаряш.

АртЗмида: Отговарям ти само за да те помоля да престанеш. Идеята да си чатим не е добра.

Парзивал: Защо? Мислех си, че сме приятели.

АртЗмида: Ти си страхотен, но сме конкуренти. Враждуващи ловци. Заклети врагове. Знаеш как стоят нещата.

Парзивал: Не е нужно да говорим за неща, свързани с Лова…

АртЗмида: Всичко е свързано с Лова.

Парзивал: О, стига. Поне ми дай шанс. Да започнем отначало. Здравей, АртЗмида, как си?

АртЗмида: Добре, благодаря. А ти?

Парзивал: Чудесно. Всъщност защо използваме стария текстови чат? Мога да направя виртуален чатрум.

АртЗмида: Предпочитам така.

Парзивал: Защо?

АртЗмида: Сигурно си спомняш, че на живо съм склонна да бръщолевя. Когато пиша, не съм такова плямпало.

Парзивал: Според мен не си плямпало. Очарователна си.

АртЗмида: Правилно ли виждам, че използваш думата "очарователна"?

Парзивал: Виждаш какво съм написал.

АртЗмида: Много мило от твоя страна, но хич не ти вярвам.

Парзивал: Говоря напълно сериозно.

АртЗмида: Е, как е животът ти като първи в Класацията? Омръзна ли ти вече да си звезда?

Парзивал: Не се чувствам като звезда.

АртЗмида: Шегуваш ли се? Целият свят си умира да разбере кой си в действителност. Ти си рокзвезда, човече!

Парзивал: Ти си също толкова известна. И ако съм такава звезда, защо медиите винаги ме представят като задръстеняк, който не се къпе и не си подава носа навън?

АртЗмида: Значи си гледал онзи скеч за нас?

Парзивал: Да. Защо всички си мислят, че съм антисоциална откачалка?

АртЗмида: Нима не си антисоциален?

Парзивал: Не! Е, добре де, може би малко. Но поддържам отлична лична хигиена.

АртЗмида: Поне те представят с истинския ти пол. Всички си мислят, че в истинския живот аз съм мъж.

Парзивал: Така е, защото повечето ловци са мъже и не могат да прием мисълта, че една жена ги е победила и надхитрила.

АртЗмида: Знам. Големи са неандерталци.

Парзивал: Значи потвърждаваш, че си жена, нали? В реалността?

АртЗмида: Това вече трябваше сам да си го разбрал, Клузо.

Парзивал: Да.

АртЗмида: Нима?

Парзивал: Да. След като анализирах наличните данни, стигнах до заключението, че да си от женски пол.

АртЗмида: И защо?

Пазривал: Защото не искам да открия, че си падам по 150-килограмов чичко на име Чък, който живее с майка си в мазе в предградията на Детройт.

АртЗмида: Падаш си по мен?

Парзивал: Вече трябваше сама да си се досетила, Клузо.

АртЗмида: Ами ако съм 150-килограмово момиче на име Чарлийн, което живее с майка си в мазе в Детройт? Пак ли щеше да си падаш по мен?

Парзивал: Не знам. Наистина ли живееш в мазето на майка си?

АртЗмида: Не.

Парзивал: Значи сигурно пак щях да си падам по теб.

АртЗмида: Искаш да повярвам, че си един от онези митични мъже, които се интересуват само от характера на жената, независимо от тялото, в което е поместен?

Парзивал: Защо приемаш, че съм мъж?

АртЗмида: O, моля ти се, очевидно е. От теб се излъчва само момчешка енергия.

Парзивал: Момчешка енергия ли? Да не би да построявам изреченията по характерен за мъжете начин или нещо подобно?

АртЗмида: Не сменяй темата. Твърдиш, че си падаш по мен, а?

Парзивал: Харесвам те още отпреди да се запознаем. Четях блога ти и гледах видеоклиповете ти. Следя те в киберпространството от години.

АртЗмида: Въпреки това още не знаеш почти нищо за мен, нито за истинския ми характер.

Парзивал: Все пак сме в ОАЗИС. Тук всички съществуваме само като характери.

АртЗмида: Аз съм на друго мнение. Всичко за онлайн характерите ни се просмуква в аватарите ни, което ни позволява да контролираме начина, по който изглеждаме и се държим с другите. ОАЗИС ни дава възможност да бъдем такива, каквито искаме. Затова всички са пристрастени към него.

Парзивал: Значи в истинския живот изобщо не приличаш на човека, когото срещнах в гробницата, така ли?

АртЗмида: Това е само една страна от характера. Онази част, която реших да ти покажа.

Парзивал: Е, тази ти страна ми харесва. А ако ми покажеш и другите си лица, съм сигурен, че и те ще ми харесат.

АртЗмида: Сега говориш така, но знам какво става в подобни ситуации. Рано или късно ще поискаш да видиш моя истинска снимка.

Парзивал: Не съм от хората, които искат подобни неща. Освен това със сигурност няма да ти покажа своя снимка.

АртЗмида: Защо? Толкова ли си грозен?

Парзивал: Голяма си лицемерка!

АртЗмида: Е, и? Отговори на въпроса ми. Грозен ли си?

Парзивал: Сигурно съм.

АртЗмида: Защо?

Парзивал: Представителките на женския пол ме намират за отблъскващ.

АртЗмида: Според мен не си отблъскващ.

Парзивал: Естествено, нали си дебел чичко на име Чък, който обича да си чати с грозни момчета.

АртЗмида: Значи си млад мъж, така ли?

Парзивал: Сравнително млад.

АртЗмида: В сравнение с какво?

Парзивал: В сравнение с петдесет и три годишен мъж като теб, Чък. Майка ти взима ли ти наем, че живееш в мазето?

АртЗмида: Наистина ли си ме представяш така?

Парзивал: Ако си те представях така, в момента нямаше да си говорим.

АртЗмида: И как си представяш, че изглеждам?

Парзивал: Като аватара си, с изключение на бронята, пистолетите и лазерния меч.

АртЗмида: Шегуваш се, нали? Това е първото правило на онлайн връзките, приятел. Никой не изглежда като аватара си.

Парзивал: Ще имаме онлайн връзка ли? <стиска палци>

АртЗмида: Няма начин, готин. Съжалявам.

Парзивал: Защо не искаш?

АртЗмида: Нямам време за любов, д-р Джоунс. Пристрастието ми към киберпорното поглъща по-голямата част от свободното ми време. А останалата част прекарвам в търсене на Нефритения ключ. Всъщност точно с това би трябвало да се занимавам в момента.

Парзивал: Да, аз също. Но ми е по-приятно да си говоря с теб.

АртЗмида: Ами ти?

Парзивал: Какво аз?

АртЗмида: Ти имаш ли време за онлайн връзки?

Парзивал: Имам време за теб.

АртЗмида: Преувеличаваш.

Парзивал: Изобщо не преувеличавам.

АртЗмида: Работиш ли, или още си ученик?

Парзивал: Ученик съм, следващата седмица завършвам гимназия.

АртЗмида: Не бива да разкриваш подобна информация. Може да съм шпионин на Шестиците, който ти съставя профил.

Парзивал: Шестиците вече ми направиха профил, не помниш пи? Взривиха дома ми. Е, всъщност караваната. Но все пак я взривиха.

АртЗмида: Знам. Още не мога да повярвам. Представям си как се чувстваш.

Парзивал: Отмъщението е най-сладко, когато е студено.

АртЗмида: Добър апетит! С какво се занимаваш, когато не ловуваш?

Парзивал: Отказвам да отговарям на въпросите ти, докато и ти не започнеш да ми даваш отговори.

АртЗмида: Добре. Танто за танто, д-р Лектър. Ще се редуваме да си задаваме въпроси. Давай.

Парзивал: Работиш ли, или си ученичка?

АртЗмида: Студентка съм.

Парзивал: Какво учиш?

АртЗмида: Мой ред е да питам. С какво се занимаваш, когато не ловуваш?

Парзивал: С нищо. Занимавам се само с Лова. В момента също ловувам между другото. Правя по няколко неща едновременно.

АртЗмида: И аз.

Парзивал: Наистина ли? Тогава ще държа Класацията под око за всеки случай.

АртЗмида: Да, непременно.

Парзивал: Какво следваш?

АртЗмида: Поезия и творческо писане.

Парзивал: Логично. Пишеш фантастично.

АртЗмида: Благодаря за комплимента. На колко години си?

Парзивал: На осемнайсет. А ти?

АртЗмида: Не мислиш ли, че вече разкриваме прекалено много лична информация?

Парзивал: Не, в никакъв случай.

АртЗмида: Деветнайсет.

Парзивал: О-хо, по-възрастна жена. Секси.

АртЗмида: Ако приемем, че наистина съм жена.

Парзивал: Жена ли си?

АртЗмида: Мой ред е.

Парзивал: ОК.

АртЗмида: Колко добре познаваш Аех?

Парзивал: От пет години той е най-добрият ми приятел. А сега ми отговори, жена ли си? И под това разбирай човешко същество от женски пол, което не си е правило операция за смяна на пола.

АртЗмида: Много конкретен въпрос.

Парзивал: Отговори ми.

АртЗмида: Да, винаги съм била човешко същество от женски пол. Срещал ли си се с истинския свят?

Парзивал: Не. Имаш ли брат или сестра?

АртЗмида: Не. А ти?

Парзивал: Не. Родителите ти живи ли са?

АртЗмида: Починаха от грип. Отгледаха ме баба и дядо. Твоите живи ли са?

Парзивал: Не. Мъртви са.

АртЗмида: Гадно е, нали? Да нямаш родители.

Парзивал: Да, но много хора са в по-тежко положение от мен.

АртЗмида: И аз все това си повтарям. С Аех в тандем ли работите?

Парзивал: Ох, пак този въпрос…

АртЗмида: Ще ми отговориш ли?

Парзивал: Не. Той поиска да разбере същото за теб, След като ти премина през Първата порта няколко часа след мен.

АртЗмида: Което ме подсеща да те питам защо ми даде онзи съвет да поискам да играя от другата страна?

Парзивал: Исках да ти помогна.

АртЗмида: Не допускай повече тази грешка. Защото аз ще спечеля. Разбираш това, нали?

Парзивал: Да, да, ще видим.

АртЗмида. Не играеш по правилата на интервюто ни, глупчо. Изоставаш с пет въпроса.

Парзивал: Добре. Какъв е цветът на косата ти в истинския живот?

АртЗмида: Брюнетка съм.

Парзивал: А на очите?

АртЗмида: Сини.

Парзивал: Като на аватара ти, а? Лицето и ти тялото ти същите ли са?

АртЗмида: Както виждаш.

Парзивал: Добре. Кой е най-любимият ти филм?

АртЗмида: Зависи. В момента като че ли Шотландски боец.

Парзивал: Имате страхотен вкус, госпожице.

АртЗмида: Знам. Падам си по коварни плешиви мъже. Курган е много секси.

Парзивал: Веднага ще си обръсна главата. И ще започна да нося кожени дрехи.

АртЗмида: Да ми пратиш снимки. След малко трябва да ставам, Ромео. Имаш право на още един въпрос. Трябва да поспя малко.

Парзивал: Кога ще можем да си поговорим пак?

АртЗмида: След като някой от нас намери Яйцето.

Парзивал: Но това може да отнеме години.

АртЗмида: Значи ще говорим тогава.

Парзивал: Може ли поне да продължа да ти пиша имейли?

АртЗмида: По-добре не.

Парзивал: Няма как да ми попречиш да ти пиша.

АртЗмида: Всъщност мога да те блокирам.

Парзивал: Но няма да го направиш, нали?

АртЗмида: Не и ако не ме принудиш.

Парзивал: Не е необходимо да си толкова груба.

АртЗмида: Лека нощ, Парзивал.

Парзивал: Сбогом, АртЗмида. Приятни сънища.

Край на разговора. 27.02.2045 г. — 02:51:38 Стандартно време

***

Започнах да ѝ пиша имейли. Първо се сдържах и ѝ изпращах само по един на седмица. За моя изненада, тя винаги ми отговаряше. Обикновено само с едно изречение, в което казваше, че е твърде заета. Но аз продължих да ѝ пиша и отговорите ѝ постепенно станаха по-дълги. Започнахме да водим кореспонденция. Първоначално с по няколко писма на седмица. После, когато имейлите ни започнаха да стават по-дълги и по-лични, си пишехме поне по веднъж на ден. Понякога и повече. Винаги, когато получех писмо от нея, зарязвах всичко, за да го прочета.

Не след дълго се срещахме в частни чатрумове поне веднъж дневно. Играехме класически настолни игри, гледахме филми и слушахме музика. Разговаряхме с часове на всякакви теми. Времето, което прекарвах с нея, ме опиваше. Беше като наркотик, на който не можех да се наситя. Имахме една и съща цел. Тя схващаше всичките ми шеги. Караше ме да се смея. Караше ме да размишлявам. Промени възгледите ми за света. Никога не бях имал толкова силна и интимна връзка с друго човешко същество. Дори и с Аех.

Вече не ме беше грижа, че сме съперници, а изглежда и нея вече не я интересуваше. Започнахме да споделяме наблюденията си за Лова. Казвахме си какви филми гледаме и кои книги четем. Започнахме дори да обсъждаме теориите и тълкуванията си за различни пасажи от Алманаха. Не можех да бъда предпазлив в нейно присъствие. Едно гласче продължаваше да ми нашепва, че вероятно всяка нейна дума целеше да ме заблуди и че се опитваше да ме направи на глупак. Но аз не му вярвах. Вярвах на нея, макар разумът да ми казваше, че не бива.

Завърших гимназия в началото на юни. Не отидох на церемонията по дипломирането. Престанах да ходя на училище, когато избягах от купчините. Доколкото знаех. Шестиците ме смятах за мъртъв и не исках да разбират, че всъщност съм жив, като присъствам в часовете през последните няколко седмици от учебната година. Не бе голям проблем, че пропуснах изпитите, тъй като вече бях събрал предостатъчно кредити, за да се дипломирам. От училището ми изпратиха имейл с копие от дипломата. Бяха пратили и самата диплома на адреса във вече несъществуващата купчина, тъй че нямам представа какво в крайна сметка се бе случило с нея.

След като приключих с училището, възнамерявах да посветя цялото си време на Лова. Но в действителност исках само да прекарвам време с АртЗмида.

Времето, което не прекарвах с новата си онлайн приятелка посвещавах на ъпгрейдването на аватара си. Ловците го наричаха "да се изкачиш до деветдесет и девет", тъй като деветдесет и девето ниво бе максималното, до което аватарите можеха да достигнат. АртЗмида и Аех наскоро бяха преодолели това предизвикателство и аз се чувствах длъжен да ги догоня Всъщност не ми отне дълго. Вече разполагах с безкрайно свободно време, както и с парите и средствата да пътувам навсякъде из ОАЗИС. Тъй че започнах да изпълнявам всеки куест, който откриех, и понякога скачах с по пет-шест нива нагоре само за един ден. Станах Воин/Магьосник. Усъвършенствах бойните и магическите способности на аватара си, като в същото време събирах разнообразни мощни оръжия, вълшебни предмети и превозни средства.

С АртЗмида дори изиграхме няколко куеста заедно. Посетихме планетата Гундокс и завършихме целия куест от филма Дяволчетата само за един ден. Арти влезе в образа на Стеф, героинята на Марта Плимптън, а аз играх като Майки, героя на Шон Остин. Страшно се забавлявахме.

Но не прекарвах цялото си време в развлечения. Опитвах се да мисля и за играта. Наистина. Поне веднъж на ден отварях Четиристишието и се пробвах да го разгадая.

Нефритеният ключ при капитана стои,

в къща запусната с бели стени.

А свирката за да надуеш,

всички трофеи събери.

Известно време си мислех, че "свирка" на третия ред може да е препратка към японски телевизионен сериал от края на 60-те, озаглавен Космическите великани, който бе дублиран на английски език и излъчван в САЩ през 70-те и 80-те години. В Космическите великани се разказваше за семейство от трансформиращи се роботи, което живее във вулкан и се бори със зъл извънземен злодей на име Родак. Холидей споменаваше сериала на няколко пъти в Алманаха си, като твърдеше, че това е сред любимите му детски филмчета. Един от главните герои беше момче на име Мико, което надуваше специална свирка, за да повика роботите на помощ. Бях изгледал всички петдесет и два безкрайно лигави епизода на Космическите великани един след друг, докато нагъвах царевичен чипс и си водех бележки. Но след като приключих с маратона, не бях отбелязал никакъв напредък в разгадаването на Четиристишието. Поредната задънена улица. Реших, че Холидей беше имал предвид друга свирка.

И тогава, една съботна сутрин, най-накрая отбелязах малък напредък. Гледах поредица от реклами на зърнени закуски от 80-те и спрях на кадър записа, замислен над това защо производителите вече не слагаха награди играчки във всяка кутия, както някога. Струваше ми се истинска трагедия. Поредният знак, че цивилизацията ни отиваше на кино. Още размишлявах по този въпрос, когато започна стара реклама на Капитан Крънч и в този миг направих връзката между първия и третия ред от Четиристишието: Нефритеният ключ при капитана стои… А свирката за да надуеш…

Холидей намекваше за прочутия хакер от 70-те години на XX в. Джон Дрейпър, известен с псевдонима си Капитан Крънч. Дрейпър бил един от първите хора, измамили телефонната система, и бе известен с откритието си, че пластмасовите свирки играчки от кутиите с корнфлейкс Капитан Крънч можели да се използват за провеждане на безплатни телефонни разговори, тъй като издавали звук на 2600 херца, който измамвал телефонната система, като я карал да даде безплатен достъп до линията.

Нефритеният ключ при капитана стои…

Със сигурност беше това. "Капитанът" беше Капитан Крънч, а "свирката" — прочутата пластмасова свирка от телефоните измами.

Може би Нефритеният ключ беше маскиран под формата на някоя от онези пластмасови свирки и се криеше в кутия с корнфлейкс Капитан Крънч. Но къде бе скрита кутията?

…в къща запусната с бели стени.

Все още не бях разгадал за коя запусната къща се отнася този ред, нито къде да я търся. Посетих всяка занемарена сграда, за която се сетих. Възстановки на дома на семейство Адамс, изоставената колиба от трилогията Злите мъртви, къщата на Тайлър Дърдън от Боен клуб и фермата на семейство Лapc на Татуин. Не намерих Нефритения ключ в нито една от тях. Задънена улица след задънена улица.

А свирката за да надуеш, всички трофеи събери.

Не бях разгадал значението и на последния стих. Какви трофеи трябваше да събера? Или пък това беше някаква безсмислена метафора? Трябваше да има простичка връзка, която не виждах. Коварна препратка, която все още не бях достатъчно умен да разгадая или не разполагах с нужните знания.

Оттогава не бях отбелязал никакъв напредък. Всеки път, когато препрочитах Четиристишието, увлечението ми по АртЗмида ми пречеше да се концентрирам и не след дълго затварях дневника и ѝ се обаждах, за да я питам дали иска да се видим. Тя почти винаги се съгласяваше.

Внушавах си, че не е проблем малко да разпусна, тъй като и никой друг изглежда не напредваше с търсенето на Нефритения ключ. Класацията си оставаше непроменена. Явно всички бяха стигнали до задънена улица.

***

Месеците минаваха, а двамата с АртЗмида прекарвахме все повече време заедно. Дори когато аватарите ни се занимаваха с други неща, си изпращахме имейли и съобщения. Между нас течеше река от думи.

Най-много от всичко желаех да се срещна с нея в реалния свят. да се видим лице в лице. Но не ѝ го казвах. Не и с толкова много думи. Независимо колко информация за себе си ѝ разкривах — а в крайна сметка ѝ разкрих почти всичко, включително истинското си име, — тя винаги твърдо отказваше да предаде подробности за личния си живот. Казваше ми само, че е на деветнайсет години и че живее някъде в североизточната част на страната по тихоокеанското крайбрежие. Само това знаех за нея.

Мислено си бях изградил най-очевидната представа — физически вариант на аватара ѝ. Представях си я със същите очи, коса и тяло. Въпреки че ми повтаряше, че в действителност почти не прилича на него и на живо изобщо не е толкова привлекателна.

Когато започнах да прекарвам по-голямата част от времето си с нея, с Аех започнахме да се отчуждаваме. Вместо да се виждахме по няколко пъти седмично, си чатехме два-три пъти месечно. Той знаеше, че си падам по АртЗмида, но не даваше признаци това да му пречи. Дори когато отменях уговорките ни в последния момент, за да се видя с нея, той просто свиваше рамене, предупреждаваше ме да внимавам и казваше: "Надявам се да знаеш какви ги вършиш, Зи".

Не знаех какви ги върша, разбира се. Връзката ми с АртЗмида противоречеше на здравия разум. Но не можех да залича чувствата си към нея. И някак си, без да осъзная, че се случва, манията ми да открия Яйцето на Холидей постепенно бе изменена от манията ми по нея.

Накрая започнахме да излизаме на "срещи". Еднодневна пътувания до екзотични места в ОАЗИС и луксозни нощни клубове. В началото АртЗмида не искаше. Каза ми, че не бива да се появявам на публични места, тъй като Шестиците ме мислеха за мъртъв. Щом някой зърнеше аватара ми, щеше да се разбере, че не бяха успели да ме убият и отново щяха да ме включат в списъка си за покушения. Но аз ѝ отвърнах, че не ме интересува. Вече се криех от Шестиците в истинския свят и не исках да бягам от тях и в ОАЗИС. Освен това аватарът ми вече бе на деветдесет и девето ниво. Чувствах се почти неуязвим.

Може би просто се опитвах да впечатля АртЗмида, като се правех на безстрашен. И мисля, че успявах.

Въпреки това маскирахме аватарите си, преди да излезем, защото знаехме, че жълтата преса щеше да гръмне, ако Парзивал и АртЗмида започнеха редовно да се появяват заедно на публични места. Но имаше и изключения. На осемнайсетия ми рожден ден тя ме заведе да гледаме Роки Хорър Пикчър Шоу в кино с размерите на стадион на планетата Транссекшуъл, където провеждаха най-дългите и най-посещавани прожекции на филма в ОАЗИС. На всяка прожекция идваха хиляди аватари, за да седят на седалките и да се радват на участието на публиката. Обикновено само на дългогодишни членове на фенклуба се позволяваше да излязат на сцената и да играят ролите пред гигантски зелен екран, при това чак след тежка поредица от прослушвания. Но АртЗмида използва известността си, за да задейства някои връзки, и ни позволиха да участваме в драматизацията.

Тя играеше съвършената Колумбия, а аз имах честта да вляза в ролята на неживия ѝ възлюбен Еди. Промених аватара си така, че да изглежда точно като Мийт Лоуф в тази роля, но играта ми и безмълвното повтаряне на репликите бяха доста слаби. За щастие, публиката не ме освирква, защото бях известният ловец Парзивал и си личеше колко се забавлявах.

Това бе най-забавната вечер в живота ми досега и след представлението го казах на АртЗмида. Тогава тя се наведе към мен и ме целуна за първи път. Не го усетих, разбира се. Но пулсът ми се ускори въпреки това.

Бях наясно с всички клиширани предупреждения за бедите, свързани с това да харесваш някого, когото познаваш само онлайн, но не им обръщах внимание. Реших, че която и да е в действителност АртЗмида, аз бях влюбен в нея. Усещах го до дълбините на меката, карамелизирана същност на личността си.

И тогава, една вечер като пълен идиот реших да ѝ разкрия чувствата си.

□□18

Беше петък вечер и за пореден път се занимавах с проучвания, като гледах епизодите на Деца чудо, телевизионен сериал от началото на 80-те за млад хакер, който използва компютърните си умения, за да разгадава мистерии. Тъкмо бях изгледал епизода "Смъртоносен достъп" (в който се появяваха герои от сериала Саймън & Саймън), когато получих имейл от Огдън Мороу. Темата на съобщението гласеше: "Ако искаме, ще танцуваме".

Имейлът не съдържаше текст, а само прикрепен файл покана за една от най-ексклузивните сбирки в ОАЗИС: празненството по случай рождения ден на Огдън Мороу. В истинския свят Мороу почти не се появяваше в публичното пространство, а в ОАЗИС излизаше от бърлогата си само веднъж годишно, за да организира въпросното събитие.

В поканата имаше снимка на прочутия аватар на Мороу — Великия и всемогъщ Ог. Белобрадият магьосник бе наведен над голям диджейски пулт с една слушалка притисната към ухото, прехапал долна устна в екстаз от музиката, докато пръстите му въртяха стара винилова плоча върху комплект грамофони. Върху кутията с останалите плочи имаше стикер "БЕЗ ПАНИКА" и лого "Забранено за Шестици", което представляваше жълта шестица оградена в червен кръг и задраскана. Текстът под снимките гласеше:

Танцова забава с музика от 90-те по случай 73-ия рожден ден на Огдън Мороу!

Тази вечер: 10 ч Стандартно време в Обърканото кълбо

Поканата важи за един човек

Слисах се. Огдън Мороу си бе направил труда да ме покани на рождения си ден. Това бе най-голямата чест, която някога ми бе оказвана.

Обадих се на АртЗмида и тя потвърди, че е получила същия имейл. Каза ми, че няма как да пропусне парти на самия Ог въпреки очевидния риск. Затова аз, естествено, отвърнах, че ще я чакам в клуба. Само така нямаше да изглеждам като пълен страхливец.

Знаех, че след като Ог е поканил нас двамата, вероятно е изпратил покани и на останалите членове на Големите пет. Аех вероятно нямаше да дойде, тъй като всеки петък участваше в излъчвани по целия свят битки, а Шото и Дайто не влизаха в зони, разрешени за двубои между играчи, освен ако не бе крайно наложително.

Обърканото кълбо бе прочут клуб с нулева гравитация на планетата Неоноар в сектор Шестнайсет. Огдън Мороу лично бе написал кода за нея и все още бе единственият ѝ собственик. Досега не бях ходил в Кълбото. Не ме биваше много в танците, нито в общуването с надутите, назлобени новаци, които се събираха там. Но рожденият ден на Ог бе специално събитие и тази вечер клубът щеше да е затворен за обичайната клиентела. Вместо това щеше да е пълно със знаменитости — кинозвезди, музиканти и поне двама от Големите пет.

Повече от час гласих прическата на аватара си и пробвах различни дрехи. Най-накрая се спрях на класическо облекло от 80-те: светлосив костюм, досущ като на Питър Уелър в Приключенията на Бъкару Банзай, съчетан с червена папионка и чифт бели кецове "Адидас". Заредих инвентара си с най-добрите доспехи, които имах, както и с огромно количество оръжия. Една от причините Кълбото да е толкова престижен клуб бе, че се намираше в зона, разрешена за битки между играчи, в която функционираха и магиите, и технологиите. Тъй че бе изключително опасно място. Особено за прочут ловец като мен. В ОАЗИС съществуваха стотици киберпънк планети, но Неоноар бе една от най-старите и най-големите. Гледана от орбита, тя приличаше на лъскаво топче оникс, опасано от паяжина пулсиращи светлинки. На Неоноар винаги цареше нощ, а повърхността на планетата бе изцяло покрита от свързани помежду си градове с невъобразимо високи небостъргачи. В небето се носеше непрестанен поток от летателни машини бръмчащи измежду високите сгради, а улиците гъмжаха от облечени в кожени дрехи неигрални компютърни персонажи и аватари с огледални слънчеви очила, въоръжени с високотехнологични оръжия и подкожни импланти, които говореха на техножаргона от романа Невромантик.

Обърканото кълбо се намираше в западното полукълбо, на кръстовището на Булеварда и Авенюто — две ярко осветени улици, които опасваха цялата планета по екватора и нулевия меридиан. Самият клуб представляваше огромна кобалтовосиня сфера с диаметър три километра, която висеше във въздуха на трийсет метра над земята. Висящо кристално стълбище водеше до единствения вход за клуба — кръгъл отвор в долния край на сферата.

Пристигнах с гръм и трясък с летящия си дилорън, който спечелих след като преминах куеста Завръщане в бъдещето на планетата Земекис. Колата вървеше с (нефункциониращ) флукс капацитатор, но аз бях добавил няколко неща към оборудването и външния му вид. Първо инсталирах бордови компютър с изкуствен интелект на име КИТТ (закупен на онлайн търг) и монтирах червен скенер като от Черният ездач над предната решетка. След това оборудвах колата с осцилиращ оувъртръстър — приспособление, което ѝ позволяваше да минава през твърда материя. И накрая, за да е изцяло в стила на суперавтомобил от 80-те, лепнах на вратите на дилоръна по едно лого на Ловци на духове, след което му сложих номера, гласящи ЕСТО-88.

Имах го само от няколко седмици, но пътуващият през времето и твърдата материя дилорън вече се бе превърнал в запазена марка на аватара ми.

Знаех, че ако оставя скъпата си кола в зона, разрешена за битки, си е чиста покана някой кретен да се опита да я отмъкне. Автомобилът разполагаше с няколко аларми, а в системата за запалване бях заложил взривни устройства в стил Лудия Макс, тъй че ако друг аватар се опиташе да я подкара, плутониевата капсула щеше да избухне в малка термоядрена експлозия. Но тук, на Неоноар, нямаше да е проблем да опазя колата си. Щом слязох от нея, ѝ направих магия за смаляване и тя на мига се сви до размерите на количка "Мачбокс", след което я прибрах в джоба си. Магическите зони си имаха и предимства.

Хиляди аватари се бяха притиснали в силовите полета с формата на кадифени въжета, които не допускаха да премине никой, който няма покана. Докато вървях към входа, тълпата ме засипваше със смесица от обиди, молби за автографи и сълзливи обяснения във вечна любов. Бях активирал бронята си, но изненадващо, никой не се опита да ме простреля. Показах на портиера киборг поканата си и поех нагоре по дългото кристално стълбище.

Влизането в Обърканото кълбо предизвикваше дезориентация. Гигантската сфера бе куха отвътре, а овалната ѝ вътрешна повърхност служеше за бар и място за почивка. С влизането в клуба, законите на гравитацията се променяха. Накъдето и да тръгнеше аватарът ти, краката му винаги оставаха прикрепени към вътрешната повърхност на сферата, тъй че можеше да стигнеш по права линия до "тавана", след което да слезеш от другата страна и да пристигнеш в точката, от която си тръгнал. Огромното пространство в центъра служеше за "дансинг" с нулева гравитация. До там се стигаше, просто като скочиш от пода като Супермен, прелетиш през въздуха и навлезеш в зоната на безтегловност.

Когато прекрачих прага, погледнах нагоре — тоест в посоката, която в момента се намираше "горе" спрямо мен — и огледах обстановката. Клубът бе пълен. Стотици аватари се разхождаха насам-натам като мравки, пълзящи във вътрешността на гигантски балон. Други вече бяха на дансинга — въртяха се, летяха, кършеха се и се премятаха в такт с музиката, която гърмеше от сферични колони, реещи се из заведението.

По средата на дансинга, в самия център на клуба, висеше голяма прозрачна топка. Това бе "кабината", в която стоеше диджеят, заобиколен от грамофони, пултове, колони и усилватели. В центъра на цялата тази апаратура в момента здраво се трудеше подгряващият диджей — R2-D2, който пускаше плочите с роботизираните си ръце. Разпознах мелодията, която вървеше в момента — ремикс на Тъжен понеделник на Ню Ордър от 1988 г., в който бяха прибавени многобройни звуци на дроиди от Междузвездни войни.

На път към най-близкия бар, аватарите, покрай които минавах, до един се спираха, зяпваха ме и ме сочеха с пръст. Не им обръщах внимание, тъй като търсех с поглед АртЗмида.

Поръчах си Пангалактически гаргаробластер от клингонката на бара и изпих половината на един дъх. След това се ухилих, когато R2 пусна друга класическа песен от 80-те.

— Заговорът на змията — издекламирах по навик. — Дюран Дюран, 1983 г.

— Не е зле, умнико — каза познат глас, достатъчно силно, че да го чуя на фона на музиката.

Обърнах се и видях, че зад мен стои АртЗмида. Бе облечена официално: металическа синя рокля, която сякаш бе нарисувана със спрей върху тялото ѝ. Тъмната коса на аватара ѝ бе оформена в къса подстрижка "на паничка" и идеално обрамчваше прекрасното ѝ лице. Изглеждаше зашеметяващо.

— Едно уиски "Гленморанджи" с лед! — извика тя на барманката.

Усмихнах се. Любимото питие на Конър Маклауд. Леле, обожавах това момиче!

Тя ми намигна, когато ѝ донесоха питието. След това чукна чаша в моята и изпи уискито до дъно на един дъх. Шумът от разговорите на аватарите около нас се усили. Из клуба вече се бе разнесла мълвата, че Парзивал и АртЗмида си бъбрят на бара.

АртЗмида хвърли поглед към дансинга, след това се обърна към мен.

— Какво ще кажеш, Пърси, искаш ли да се поразкършиш?

Намръщих се.

— Не и ако продължаваш да ме наричаш "Пърси".

Тя се засмя. В този момент песента свърши и клубът утихна. Всички обърнаха очи към пулта на диджея, където R2 изчезваше сред сноп светлина, все едно се телепортираше като в оригинален епизод на Стар Трек. И тогава тълпата нададе бурни възгласи, щом познат аватар с побеляла коса се появи, отново сред сноп светлина, на пулта. Беше Ог.

Във въздуха се материализираха стотици екрани, разпръснати из целия клуб. Всеки от тях показваше Ог в близък план, тъй че всички да виждат ясно аватара му. Старият магьосник бе облечен в размъкнати джинси, сандали и избеляла тениска на Стар Трек: Следващото поколение. Той помаха на тълпата и пусна първата песен — денс ремикс на Бунтовен вик на Били Айдъл.

Целият дансинг избухна в овации.

— Обожавам тази песен! — извика АртЗмида и отново обърна очи към дансинга. Аз я погледнах колебливо. — Какво има? — попита тя с престорено съчувствие. — Не можеш да танцуваш ли?

Изведнъж тя се раздвижи в такт с ритъма, започна да поклаща глава и да върти бедра. След това се оттласна от пода с двата крака, понесе се нагоре и отлетя до дансинга. Аз вдигнах очи към нея, за миг напълно парализиран, докато събирах смелост.

— Добре — промърморих си под носа. — Е, какво пък толкова?

Сгънах колене и се оттласнах от пода. Аватарът ми полетя и се плъзна до АртЗмида. Аватарите, които вече танцуваха, се дръпнаха встрани и ни направиха път — тунел, водещ до центъра на дансинга. Виждах как Ог се рее в кабинката малко над нас. Въртеше се като дервиш, правеше каквито ремикси на песни му хрумнеха, като в същото време регулираше гравитационното поле на дансинга, тъй че въртеше и самия клуб като стара винилова плоча.

АртЗмида ми намигна и след миг краката ѝ се сляха и се превърнаха в опашка на русалка. Тя плесна с нея, стрелна се напред, като свиваше и разгъваше тяло в такт с бързия, насечен ритъм, и се понесе из въздуха. След това се завъртя с лице към мен, усмихна се и ме подкани с жест да се приближа. Косата ѝ се развяваше като ореол около главата ѝ, все едно бе под вода.

Когато стигнах до нея, тя ме хвана за ръка. В същия миг опашката изчезна, краката ѝ се появиха отново и тя продължи да ги върти и да описва "ножици" в такт с музиката.

Тъй като не се доверявах повече на инстинкта си, заредих скъп софтуер за танци, наречен Траволта, който си бях свалил и изпробвал по-рано същата вечер. Програмата пое контрол върху движенията на Парзивал, синхронизира ги с музиката и четирите ми крайника затанцуваха елегантно и пластично. В един миг се преобразих в краля на бала.

Очите на АртЗмида грейнаха от изненада и удоволствие и тя започна да имитира движенията ми, а двамата се въртяхме един около друг като ускоряващи се електрони. И тогава АртЗмида започна да променя формата си.

Аватарът ѝ загуби човешкия си облик и се разстла в пулсираща аморфна маса, която променяше размера и цвета си в зависимост от музиката. Аз избрах опцията "огледален образ на партньора" от танцовия софтуер и последвах примера ѝ. Крайниците и торсът на аватара ми се разливаха и точеха като карамел и обгръщаха АртЗмида, а по кожата ми шареха и се сменяха странни пъстри мотиви. Приличах на Гумения човек, ако се бе надрусал здраво с ЛСД. След малко всички останали на дансинга започнаха да менят формата си и да се разливат в петна от цветна светлина. Скоро центърът на клуба приличаше на неземна лампа.

Когато песента свърши, Ог се поклони и пусна баладата Отново и отново на Синди Лоупър. Аватарите около нас се групираха по двойки.

Поклоних се елегантно на АртЗмида и протегнах ръка към нея. Тя се усмихна и прие. Придърпах я към себе си и двамата се понесохме из въздуха. Ог настрои дансинга да се върти в посока, обратна на часовниковата стрелка, тъй че всички аватари се завъртяха бавно около невидимата централна ос на клуба като прашинки в стъклена топка.

И преди да успея да се спра, думите просто излязоха от устата ми:

— Влюбен съм в теб, Арти.

В първия момент тя не реагира. Просто ме изгледа шокирано, докато аватарите ни продължаваха да се реят един около друг на автопилот. След това превключи разговора ни на личен гласов канал, тъй че никой да не ни подслушва.

— Не, не си, Зи. Дори не ме познаваш.

— Напротив — възразих аз. — Познавам те по-добре от всички останали хора, които съм срещал.

— Знаеш за мен само онова, което аз искам да знаеш. Виждаш само онова, което аз искам да видиш. — Тя постави длан върху гърдите си. — Това не е истинското ми тяло, Уейд. Нито истинското ми лице.

— Не ме интересува! Влюбен съм в ума ти… в характера ти. Не ме интересува външният ти вид.

— Само така говориш — отвърна тя с леко разтреперан глас. — Повярвай ми. Ако ме видиш на живо. Ще останеш отвратен.

— Защо говориш така?

— Защото съм отвратително деформирана. Или страдам от паралич. Или съм на шейсет и три години. Което си харесаш.

— Не ме интересува дали някое от тези неща е вярно. Кажи ми къде да се срещнем и ще ти го докажа. Още сега ще хвана самолет и ще дойда, където и да се намираш. Говоря сериозно.

Тя поклати глава.

— Ти не живееш в истинския свят, Зи. От всичко, което си ми казвал, мисля, че никога не си живял там. Ти си като мен. Живеем в тази илюзия. — Тя посочи виртуалната зала. — Няма как да знаеш какво е истинска любов.

— Не говори така! — Очите ми се насълзяваха и не си направих труда да го крия от нея. — Да не би да е, защото ти казах, че никога не съм имал истинска приятелка? И че съм девствен? Защото…

— Разбира се, че не. Нищо подобно. Това няма никакво значение.

— Тогава какъв е проблемът? Моля те, кажи ми!

— Ловът. Знаеш това много добре. Откакто започнахме да се виждаме, и двамата изоставихме състезанието. В момента трябва да се посветим на намирането на Нефритения ключ. Обзалагам се, че Соренто и Шестиците правят точно това. Както и всички останали…

— Състезанието да върви по дяволите! Както и Яйцето! — извиках аз. — Не чу ли какво ти казах? Влюбен съм в теб! Искам да бъда с теб. Повече от всичко.

Тя се взря в мен. Или по-скоро аватарът ѝ гледаше моя безизразно. После каза:

— Съжалявам, Зи. Аз съм виновна. Позволих нещата да излязат от контрол. Трябва да престанем.

— За какво говориш? Да престанем с кое?

— Мисля, че трябва да се разделим. Да престанем да прекарваме толкова много време заедно.

Имах чувството, че някой ме беше стиснал за гърлото.

— Късаш ли с мен?

— Не, Зи — отвърна АртЗмида и усетих, че вече и тя плачеше. — Не късам с теб, защото не сме заедно. — После изведнъж в гласа ѝ се появи истинска злоба. — Дори не сме се срещали!

— И какво? Просто ще… спреш да ми говориш ли?

— Да, смятам, че така ще е най-добре.

— За колко време?

— Докато Ловът не приключи.

— Но, Арти… Това може да отнеме години.

— Осъзнавам го. И съжалявам. И на мен не ми харесва. Но мисля, че така е най-добре.

— Значи за теб печалбата е по-важна от мен?

— Не става въпрос за парите, а какво мога да направя с тях.

— Да бе, да спасиш света. Невероятно си благородна.

— Не се дръж като кретен. Търся Яйцето вече повече от пет години. Ти също. А сега сме по-близо отвсякога до него. Не мога просто да пропилея шанса си.

— Не те карам да го правиш.

— Напротив, макар да не го осъзнаваш.

Песента на Синди Лоупър свърши и Ог пусна денс парче — Джеймс Браун е мъртъв на Ел Ей Стаил. Но в следващия миг погледнах нагоре и видях как големи отломки се носят с бясна скорост към дансинга, а аватарите се разпръсват, за да не пострадат. Току-що някой бе пробил дупка в покрива на клуба. И през нея нахлу малка армия от Шестици с реактивни раници, които започнаха да стрелят с лазерни пистолети.

Настана пълен хаос. Половината аватари в клуба се спуснаха към изхода, а другата половина извадиха оръжия или започнаха да правят магии, изстрелваха лазерни лъчи, куршуми и огнени кълба към нашествениците. Шестиците бяха над сто на брой, всички въоръжение до зъби.

Не можех да повярвам колко са нагли. Как можеха да са толкова глупави, че да нападнат клуб, пълен с аватари от високо ниво на тяхна територия? Вероятно щяха да убият няколко от нас, но за сметка на това щяха да изгубят почти всичките си аватари. И с каква цел?

И тогава осъзнах, че по-голямата част от изстрелите на Шестиците бяха насочени към мен и АртЗмида. Бях дошли, за да убият нас двамата.

Новината, че с АртЗмида сме в клуба, вероятно вече се тиражираше по новинарските канали. А когато Соренто бе разбрал, че ловците, заемащи първите две места в Класацията се намират в незащитена зона, разрешена за битки, явно бе решил, че не може да подмине подобна възможност. Това бе шансът на Шестиците да се отърват от двамата си най-големи конкуренти с един удар. Струваше си да жертват стотина от аватарите си от най-високо ниво.

Знаех, че собственото ми безразсъдство ги е докарало тук. Проклех се за глупостта си. След това извадих лазерните си пистолети и започнах да стрелям към най-близката групичка Шестици, като в същото време се стараех да избягвам техните куршуми. Погледнах към АртЗмида тъкмо навреме, за да видя как изпепелява дузина Шестици с кълба синя плазма, които изстрелваше с дланите си, без да обръща внимание на несекващия поток от лазерни лъчи и магически снаряди, които рикошираха от прозрачната ѝ броня. И аз бях подложен на силен обстрел. До момента бронята ми устояваше, но нямаше да издържи още дълго. На дисплея ми вече се показваха предупреждения за повреда, а бойните ми точки рязко намаляваха.

За секунди сражението ескалира до най-голямата битка, която бях виждал. А вече ставаше ясно, че с АртЗмида ще сме от страната на губещите.

Забелязах, че музиката не е спряла.

Вдигнах очи към пулта на диджея и видях как кабинката се отваря и от нея излиза Великия и могъщ Ог. Изглеждаше страшно раздразнен.

— Да не си мислите, че можете да провалите рождения ми ден, кретени такива? — извика той. Аватарът му все още бе с микрофон, тъй че думите му прогърмяха от всички колони в клуба и отекнаха като гласа на Бог. Касапницата спря на мига и всички насочиха очи към Ог, който висеше във въздуха в центъра на дансинга. Той протегна ръце напред и се обърна с лице към купищата Шестици.

0т всеки пръст на Ог изригнаха по десетина червени светкавици и се пръснаха във всички посоки. Всяка от тях удари по един аватар на Шестица в гърдите, като в същото време някак си заобикаляше всички останали.

За частица от секундата всички Шестици в клуба бяха изпепелени. Аватарите им замръзваха и проблясваха в червено за момент, след което просто изчезваха.

Изпълни ме страхопочитание. Това бе най-невероятната демонстрация на сила, която бях виждал.

— Никой не може да нахлува в заведението ми непоканен! — извика Ог, а гласът му отекна из притихналия клуб. Останалите аватари (онези, които не бяха избягали уплашени от клуба и не бяха загинали в краткото сражение) нададоха победоносни възгласи. Ог отлетя обратно в кабинката, която се затвори около него като прозрачен пашкул.

— Да започнем празненството отначало, искате ли? — попита той и сложи иглата на грамофона върху плоча с техно ремикс на Атомик на Блонди. На присъстващите бе нужна минутка да се отърсят от шока, но след това всички отново затанцуваха.

Огледах се за АртЗмида, но тя явно бе изчезнала. Тогава зърнах аватарът ѝ да излита през новия изход, който Шестиците бяха пробили. Тя спря отвън, колкото да погледне за миг към мен.

□□19

Компютърът ме събуди малко преди залез слънце и започнах ежедневния си ритуал.

— Събудих се! — изкрещях в тъмното. През последните няколко седмици, откакто АртЗмида ме заряза, ми бе много трудно да ставам сутрин. Затова бях изключил функцията да звъни през пет минути и бях настроил компютъра да свири песента на Уем Събуди ме, преди да тръгнеш, усилена докрай. Ненавиждах това парче от дъното на душата си; и ако исках да го спра, единственият начин беше да стана. Не беше най-приятният начин за започване на деня, но вършеше работа.

Песента спря и сензорният ми стол моментално промени формата си от легло в стол и ме изправи в седнало положение. Свалих визьора и компютърът започна бавно да пуска лампите, като остави време на очите ми да се пригодят към светлината. Нищо от външния свят не влизаше в апартамента ми. Единственият прозорец в жилището някога предлагаше изглед към небостъргачите на Кълъмбъс, но аз го напръсках с черен спрей няколко дни, след като се нанесох. Бях решил, че всичко навън ще ме разсейва от мисията ми и че нямам време да се взирам през прозореца. Все още трябваше да понасям приглушения шум на дъжда и вятъра, на автомобилите по улиците и летателните апарати. Дори те можеха да ме разсеят. Понякога изпадах в нещо като транс и часове наред седях със затворени очи, без да усещам колко време бе минало, заслушан в звуците навън.

Бях направил още няколко промени в апартамента, за да е по-подсигурен и удобен. Първо, замених паянтовата врата с нова — блиндирана и затваряща се с вакуум. Поръчвах всичко, от което се нуждаех — храна, тоалетна хартия, ново оборудване — онлайн и ми го доставяха пред вратата. Доставките се извършваха по следния начин: първо, скенерът, монтиран в коридора, потвърждаваше самоличността на доставчика, а моят компютър потвърждаваше, че наистина съм поръчал доставката. После външната врата се отключваше и се отваряше до стоманения шлюз с размерите на душкабина. Доставчикът оставяше пратката, пицата или каквото носеше в шлюза — и излизаше. Външната врата се затваряше със съскане и се заключваше, а пакетът минаваше през скенер, рентген и съдържанието му се анализираше по всички възможни начини, след което получавах потвърждение. Накрая отключвах вътрешната врата и взимах поръчката си. Капитализмът идваше при мен, без да се налага да общувам лично с други човешки същества. А аз исках точно това.

Самата стая не беше кой знае какво, което не ми пречеше, защото не я гледах много. В общи линии представляваше куб с размери десет на десет метра. В едната стена бяха вградени душкабина и тоалетна, а на отсрещната — малка ергономична кухня. Но аз не готвех, хранех се със замразени ястия или си поръчвах храна онлайн. Готварските ми умения се изчерпваха с това да опека замразени сладкиши в микровълновата.

Останалата част от стаята бе заета от апаратурата ми за достъп до ОАЗИС. Бях инвестирал в нея всеки излишен цент, който имах. Непрекъснато излизаха нови, подобрени и по-бързи компоненти, затова непрестанно харчех големи суми от скромните си приходи, за да ъпгрейдвам апаратурата.

Перлата в короната на терминала ми беше сглобената лично от мен конзола. Бях я сглобил елемент по елемент в огледалночерна сферична кутия Одинуеър. Конзолата имаше квантов процесор, толкова бърз, че едва ли не изпълняваше командите ми, преди да съм ги задал. А вътрешният харддиск бе достатъчно голям, че да съхранява три цифрови копия на всичко съществуващо.

Столът, на който прекарвах по-голямата част от времето си беше последен модел Шаптик Технолъджис НС 5000. Висеше на две роботизирани ръце, монтирани на стените и тавана. Те можеха да го въртят по всичките му четири оси, затова, когато седях на него, обезопасен с колани, можеше да ме обръща върти, да разтърсва тялото ми и да ми създава усещането, че падах, летях или управлявах ядрена ракета, която профучаваше през каньон на четвъртата луна на Алтаир VI.

Столът бе синхронизиран със сензорния ми костюм Шаптик Бутсют, който обхващаше цялото ми тяло. Материята покриваше всеки сантиметър от врата надолу и имаше дискретни отвори, през които можех да облекчавам физическите си нужди, без да се налагаше да го събличам целия. Външната повърхност на костюма беше покрита със сложен екзоскелет — мрежа от изкуствени сухожилия и стави, които отчитаха и можеха да ограничават движенията ми. В костюма имаше вградена мрежа от свързани помежду си датчици, които се допираха до кожата ми през няколко сантиметра. Те можеха да бъдат активирани на по-малки или по-големи групи, за да симулират контакт — да карат кожата ми да усеща допира, сякаш наистина докосвах виртуалните предмети. Убедително симулираха усещането при потупване по рамото, ритник в прасеца или куршум в гърдите (вградените системи за сигурност не позволяваха да получа физически наранявания, затова симулираното прострелване по-скоро се усещаше като силен удар в гърдите). Имах още един такъв костюм, който висеше в кабинката за почистване в ъгъла на стаята. Целият ми гардероб се състоеше от тези два сензорни костюма. Старите ми дрехи събираха прах в дъното на гардероба.

На ръцете си носех най-модерните сензорни ръкавици, марка Окагами Айдъл Хендс. Техните сензори ми създаваха илюзията, че докосвам предмети и повърхности, които на практика не съществуваха.

Визьорът ми бе чисто нов Динатро Ар ЕлАр-7800 Рек Спекс с последен модел дисплей и вградени вестибуларни сензори. Довеждаше ОАЗИС направо до ретините ми с най-големия брой кадри и разделителна способност, доловими от човешкото око. Истинският свят изглеждаше безцветен и размазан в сравнение с изображението, предоставяно от този визьор. Това беше прототип, който още не се предлагаше на масовия потребител, но аз имах рекламен договор с Динатро и те ми изпращаха безплатно оборудване (чрез поредица от пощенски доставки, за да запазя анонимността си).

Стереоуредбата ми Ъбаунд Саунд се състоеше от множество ултратънки тонколони, монтирани на стените, пода и тавана на апартамента, които осигуряваха навсякъде съвършен звук. А високоговорителите за ниски честоти бяха достатъчно мощни, че да усещам вибрациите чак в зъбите си.

Уредът за възпроизвеждане на миризми Олфатрикс в ъгъла беше компонентът, който използвах най-рядко. Той можеше да генерира над две хиляди различни миризми. Градина с рози, солен морски вятър, изгорял барут; той можеше да пресъздаде убедително всички тези аромати. Освен това работеше и като мощен климатик и пречиствателен филтър за въздуха, за което го ползвах най-вече. Много шегаджии обичаха да програмират ужасяващи миризми в тези симулации само за да се гъбаркат с хората, затова обикновено не включвах генератора за миризми, освен ако не се намирах в част от ОАЗИС, където щеше да ми е от полза да долавям мириса от околната среда.

На пода под стола ми стоеше мултифункционална пътека за бягане Окигами Рънараунд ("Където и да отивате, за миг сте там" — беше мотото на производителя). Пътеката имаше площ от два квадратни метра и беше дебела шест сантиметра. Можех да я включа и да тичам във всички посоки и никога да не стигна до края на платформата. Ако внезапно сменях посоката, тя го долавяше и повърхността ѝ на свой ред променяше посоката си на движение спрямо тялото ми, така че винаги оставах в центъра на платформата. Този модел имаше и вградени възвишения и неравен терен, за да може да симулира вървене в тунели и качване на стълби.

Предлагаха се и анатомично реалистични сензорни кукли за хората, които искаха "по-интимни" преживявания в ОАЗИС. Съществуваха мъжки, женски и двуполови модели от разнообразни материали. Реалистична латексова кожа. Задвижвани от мотори кукли с вътрешен скелет. Симулирана мускулатура. И всички външни органи и отверстия, които можете да си представите.

Подтикнат от самота, любопитство и бушуващи тийнейджърски хормони, си купих кукла от средния ценови клас Шаптик Юбер Бети няколко седмици, след като АртЗмида престана да ми говори. Когато прекарах цяла една крайно непродуктивна седмица във виртуален бордей на име Домът на удоволствията, се отървах от куклата заради съчетание от срам и самосъхранение. Пропилях хиляди кредити, не работих цялата седмица и бях на път изцяло да изоставя търсенето на Яйцето, когато осъзнах, че виртуалният секс, независимо от реалистичността си, не е нищо повече от прехвалена мастурбация с помощта на компютър. В крайна сметка си оставах девственик, сам в стая, който опъва смазан с лубрикант робот. Така че разкарах куклата и продължих да лъскам бастуна по старомодния начин.

Не се срамувах от самозадоволяването. Благодарение на Алманаха на Анорак, гледах на него като на нормална телесна функция, необходима и естествена като спането и храненето.

АА 241:87: "Според мен мастурбацията е най-важният акт на адаптация за човека. Крайъгълният камък на нашата технологична цивилизация. Ръцете ни са еволюирали така, че да хващат инструменти — включително и нашите собствени. Мислителите, изобретателите и учените обикновено са необщителни и им се предоставят по-малко възможности да правят секс. Без вградения отдушник на мастурбацията, се съмнявам, че първите хора някога щяха да овладеят огъня или да открият колелото. А се обзалагам, че Галилей, Нютон и Айнщайн нямаше да направят откритията си, ако не можеха да прочистят главите си, като лъскат бастуна (или като, изтръскат няколко протона от водородния атом ") Същото се отнася и за Мария Кюри. Преди да открие радия, се обзалагам, че е открила малкото човече в кануто."

Това бе една от по-малко популярните теории на Холидей, но на мен ми харесваше.

Тъкмо се тътрех към тоалетната, когато големият монитор с плосък екран, монтиран на стената, се включи и усмихнатото лице на Макс — софтуерът за управление на системата, се появи. Бях го програмирал да се стартира няколко минути, след като лампите светнеха, за да имам време да се разбудя малко, преди той да се разбъбри.

— ДДДобро утро, Уейд! — запелтечи приветливо Макс. — В-ввреме е за ссставане!

Софтуерът за управление на системата беше нещо като личен асистент, който функционираше и като задействащия се с гласови команди интерфейс на компютъра. Предлагаше безбройни варианти за настройка и можех да избирам от стотици предварително зададени характеристики. Бях настроил своя да изглежда, говори и да се държи като Макс Хедрум — уж компютърно генерираната звезда от края на 80-те, която участваше в токшоу от същия период, в новаторското за онова време киберпънк телевизионно предаване и куп реклами на Кока-кола.

— Добро утро, Макс — отвърнах сънено.

— Май искаш да кажеш добър вечер, Румпелстилтскин. Часът е 19:18 ссстандартно време, сряда, 30 декември. — Макс беше програмиран да говори с леко електронно заекване. В средата на 80-те, когато бе създаден героят Макс Хедрум, компютрите не били достатъчно мощни, за да генерират реалистична човешка фигура, затова ролята му играел актьор (великолепният Мат Фрюър), който носел многобройни гумени протези, за да изглежда като компютърно генериран образ. Но версията на Макс, която в момента ми се усмихваше от екрана, беше чист софтуер с най-добрите функции за изкуствен интелект и разпознаване на глас, предлагащи се на пазара.

Използвах адаптираната към собствения си вкус версия на Макс Хедрум v3.4.1 от няколко месеца. Преди това системният ми мениджър беше с образа на актрисата Ерин Грей (от филмите Бък Роджърс и Сребърни лъжици). Но тя ме разсейваше твърде много, затова я смених с Макс. Той ме дразнеше на моменти, но ме и разсмиваше. Освен това доста успешно ми правеше компания, за да не се чувствам самотен.

Докато се изклатушквах до тоалетната и изпразвах пикочния си мехур, той продължаваше да ми говори от малкия монитор, монтиран над огледалото:

— О-хо, пожар можеш да угасиш с тази струя!

— Измисли нова шега. Има ли интересни новини?

— Обичайните. Войни, протести, глад. Наближаващият край на човешката цивилизация. Нищо, което да те заинтригува.

— Имам ли съобщения?

Той направи отегчена физиономия.

— Няколко. Но отговорът на истинския ти въпрос е "не". АртЗмида още не ти е писала и не се е обаждала, любовнико.

— Предупредих те да не ме наричаш така, Макс. Просиш си да те изтрия.

— Колко си докачлив! Честно казано, Уейд, трябва да помислиш дали…

— Ще те изтрия, Макс. Този път говоря сериозно. Ако продължаваш така, ще върна обратно Уилма Диъринг. Или още по-добре, ще използвам само гласа на Маджел Барет.

Макс се нацупи и извърна лице към сменящия цветовете си фон на екрана — плетеница от пъстри векторни линии. Той винаги се държеше така. Част от предварително програмирания му характер беше да ме дразни и да ми дава съвети, без да съм го питал. Това всъщност ми харесваше, защото ми напомняше на Аех, срещите с когото ми липсваха много. Наистина много.

Погледът ми се плъзна по огледалото, но не ми хареса особено отражението, което ме гледаше от него, затова затворих очи, докато приключих с уринирането. Зачудих се (за пореден път) защо още не го бях боядисал в черно — като прозореца.

Най-омразната ми част от деня беше онзи един час, след като се събудех, защото го прекарвах в истинския свят. Тогава се занимавах с досадните задължения, като чистене и физически упражнения. Мразех този момент, защото всички подобни занимания бяха пълната противоположност на живота ми във виртуалния свят, на истинския ми живот в ОАЗИС. Гледката на малкия ми апартамент, на апаратурата ми за достъп до ОАЗИС и на отражението ми в огледалото ми напомняха болезнено, че светът, в който прекарвах дните си, всъщност не беше реалният.

— Прибери стола — казах, когато излязох от тоалетната. Сензорният стол веднага се сви и се прибра до стената, като освободи голямо пространство в средата на стаята. Сложих си визьора и заредих програмата Физкултура.

Изведнъж се озовах в голям модерен фитнесцентър, оборудван с уреди за кардиоупражнения и вдигане на тежести, чиято употреба се симулираше идеално от сензорния ми костюм. Започнах с всекидневната си програма. Коремни преси, лицеви опори, аеробика, упражнения с гирички. От време на време Макс ми подвикваше окуражително:

— Вдигай краката, жжженчо! Почувствай натоварването!

Фитнес програмата, която бях настроил на компютъра си налагаше всеки ден да тренирам определено време. В ОАЗИС се движех рядко, обикновено по време на битки или докато тичах из виртуални светове на пътеката за бягане. Но през по голямата част от времето седях на стола и почти не мърдах Освен това, когато бях депресиран или разстроен, преяждах а през повечето време бях в някое от тези състояния. Вследствие от това постепенно качвах килограми. Накрая се стигна до момента, в който не се побирах съвсем на стола, нито в костюм с размер XL. На път бях да се принудя да си купя нов терминал — с компоненти с размер "Гигант".

Знаех, че ако не отслабна, вероятно щях да умра от заседнал начин на живот, преди да открия Яйцето. Не можех да го допусна. Затова веднага се взех в ръце и започнах да използвам безплатния фитнес софтуер на ОАЗИС. Почти веднага съжалих дълбоко за решението си.

От онзи момент нататък компютърът ми следеше физическите ми показатели и броя на калориите, които изгарях всеки ден. Ако не изпълнех зададения ми минимум от физически упражнения дневно, системата не ми позволяваше да вляза в ОАЗИС. Това означаваше, че не можех да работя, да продължа мисията си и на практика да си живея живота. Щом този механизъм със заключване се активираше, не можеше да се изключи в продължение на два месеца. А софтуерът бе свързан с акаунта ми в ОАЗИС, поради което не можех просто да си купя нов компютър или да си наема кабина в интернет кафене. Ако исках да вляза в симулацията, трябваше първо да тренирам. Това се оказа единственият стимул, от който се нуждаех.

Фитнес софтуерът следеше и калориите, които приемах. Всеки ден имах право да избирам ястия от предварително изготвено меню от здравословни, нискокалорични храни. Софтуерът поръчваше храната онлайн и ми я доставяха пред вратата. Програмата отчиташе какво изяждах и ако си поръчвах някаква допълнителна храна по свой избор, увеличаваше количеството упражнения, които да изпълня, за да уравновеси приема на допълнителните калории. Този софтуер беше направо садистичен.

Но ми помогна. Килограмите започнаха да се топят и след няколко месеца здравето ми бе почти идеално. За пръв път в живота си имах плосък корем и мускули. Чувствах се двойно по-жизнен и се разболявах по-рядко. Нуждаех се и от по-малко сън, което беше добре, защото ми оставаше повече време за лов. В края на двата месеца най-сетне получих възможността да спра софтуера, но реших да го оставя. Сега тренировките бяха част от ежедневието ми. Използвах времето, за да се настроя за предстоящия ден.

След като приключех с тренировката си с тежести, се качвах на пътеката за бягане.

— Започва сутрешното бягане — обявяваше Макс. — Писта Бифрост.

Виртуалният фитнес изчезваше. Озовавах се на полупрозрачни писта за бягане — извита преплитаща се лента, разположена в космическа мъглявина. Навсякъде около мен се рееха планети с пръстени и цветни луни. Пистата се простираше пред мен, издигаше се, спускаше се и от време на време се извиваше спираловидно. Невидимата бариера пречеше да не падна случайно в звездната бездна. Бифрост беше поредната независима симулация, една от неколкостотинте различни писти, записани на харддиска на конзолата ми.

Започвах да тичам, а Макс пускаше плейлиста ми с песни от 80-те години. Щом тръгнеше първата песен, веднага си припомнях заглавието, изпълнителя, албума и годината на издаване: На милион мили оттук, Плимсоулс, Едновременно навсякъде, 1983 г. Започвах да припявам. Запаметяването на текстове на песни от 80-те някой ден можеше да спаси живота на аватара ми.

След като приключех с тичането, свалях визьора и започвах да събличам костюма бавно, за да не повредя сензорите му. Докато отлепвах внимателно материята от кожата си, лепенките за контакт пукаха тихо и оставяха малки кръгли отпечатъци по цялото ми тяло. Щом свалех костюма, го поставях в килера за почистване и разпъвах резервния си костюм на пода.

Макс вече беше пуснал душа и беше нагласил водата на температурата, която предпочитах. Когато се шмугвах в изпълнената с пара кабинка, той превключваше на плейлиста ми за къпане. Чувах началния рефрен на Промяна на Джон Уайт от саундтрака към Вижън Куест, Гефън Рекърдс, 1985 г.

Душът работеше като старомодна автомивка. Просто стоях неподвижно, докато от всички страни ме обливаха струи сапунена вода и после ме изплакваха. Нямах коса, която да трябваше да мия, защото го настройвах да пуска и нетоксичен лосион за обезкосмяване, с който натривах главата, лицето и тялото си. Така нямаше нужда да се бръсна и подстригвам — досадни занимания, без които можех да мина. Гладката кожа позволяваше сензорният ми костюм да прилепва плътно по тялото ми. Изглеждах малко страшно без вежди, но бях свикнал.

След като се изплаквах, струите секваха и се включваха сешоарите, които изсушаваха мократа ми кожа само за секунди. Влизах в кухнята и си вземах кутия богата на протеини и витамин D напитка за закуска, за да компенсирам лишаването си от слънчева светлина. Докато я изгълтвах, компютърът безмълвно добавяше приетите калории към общия ми брой калории за деня. След като се погрижех за закуската, изваждах чистия си сензорен костюм. Обличането беше по-лесно от събличането, но въпреки това не бързах, за да го напасна, както трябваше.

След като се обличах, нареждах на сензорния стол да се разгъне. Взирах се за няколко секунди в терминала си за достъп до ОАЗИС. Когато си го купих, бях изпитал голяма гордост. Но през последната година осъзнах какво в действителност представляваше той — сложен уред за мамене на сетивата, който ми позволяваше да живея в несъществуващ свят. Всеки елемент от него беше решетка в килията, в която доброволно се бях затворил.

Тук, под флуоресцентните лампи на едностайния си апартамент, нямаше къде да бягам от истината. В истинския живот бях просто антисоциален отшелник. Блед, обсебен от попкултурата компютърен маниак, страхуващ се да излезе навън. Без истински приятели, семейство и нормално човешко общуване. Бях поредната тъжна, изгубена душа, пропиляваща живота си с прехвалена видеоигра.

Но нещата не стояха така в ОАЗИС. Там бях великият Парзивал, световноизвестният ловец. Искаха ми автографи. Имах фенклуб. Всъщност няколко. Познаваха ме, където и да отидех (но само когато исках да ме разпознават). Плащаха ми да рекламирам продукти. Хората ми се възхищаваха и следваха примера ми. Канеха ме на най-отбраните партита. Посещавах най-модните клубове и никога не чаках на опашката пред входа. Бях икона от попкултурата, виртуална знаменитост. А в средите на ловците бях легенда, ако не и бог.

Сяднах на стола и си слагах ръкавиците и визьора. След като самоличността ми се потвърждаваше, пред мен се появяваше логото на Григериъс Симюлешиън Систъмс, последвано от съобщението:

Здравей, Парзивал.

Моля, кажи паролата си.

Прочиствах гърло и издекламирвах паролата. Думите се изписваха на дисплея, докато ги изричах: "Никой на света не получава каквото наистина иска, което е чудесно".

Последваше кратка пауза и въздъхвах облекчено, когато реалността на ОАЗИС ме обгръщаше.

□□20

Аватарът ми бавно се материализира пред контролното табло в командния център на крепостта ми. Появих се на същото място, на което седях снощи, зает с вечерния си ритуал да се взирам с празен поглед в Четиристишието, докато не заспах и системата не ме изключи автоматично. Вече почти от шест месеца се взирах в проклетия текст, а още не бях успял да го дешифрирам. Никой не бе успял. Всички имаха теории, но Нефритеният ключ си оставаше скрит.

Командният ми център бе разположен под блиндиран купол, вкопан в каменистата повърхност на личния ми астероид. Оттук се разкриваше зашеметяваща гледка към околния пейзаж от кратери — чак до хоризонта. Останалата част от крепостта ми се намираше под земята и представляваше огромен подземен комплекс, простиращ се до ядрото на астероида. Бях програмирал цялото това място сам, малко след като се преместих в Кълъмбъс. Аватарът ми се нуждаеше от крепост, но не исках да имам съседи, затова си купих най-евтиния астероид, който открих — малко, пусто небесно тяло в Сектор 14. Наименованието му беше Ес 14 Ей 316, но аз го прекръстих на австрийския поппевец Фалко. (Не че бях негов почитател, но името ми се струваше готино.)

Фалко имаше повърхност само от няколко квадратни километра, но въпреки това астероидът беше доста скъп. Покупката обаче си заслужаваше. Когато имаш собствен свят, можеш па строиш на него каквото си поискаш — и никой не може да стъпва там, без да му дадеш достъп, а аз не давах достъп на никого. Крепостта беше домът ми в ОАЗИС. Убежището на аватара ми. Единственото място в цялата симулация, където наистина се намирах в безопасност.

Щом системата зареди, на дисплея ми се отвори прозорец, който ме уведоми, че този ден бяха изборите. Вече бях на осемнайсет години и можех да гласувам и в ОАЗИС, и за управлението на САЩ. Нямаше да гласувам за американско правителство, защото не виждах смисъл. От великата някога страна, в която бях роден, сега бе останало само името. Нямаше значение кой я управляваше. Тези хора просто пренареждаха столовете по палубата на Титаник и всички го знаеха. Освен това, сега, след като всички гласуваха от домовете си през ОАЗИС, единствените, които имаха шанс да бъдат избрани, бяха актьори, звезди от риалити програми или радикални телевизионни проповедници.

Отделих време обаче, за да гласувам за изборите на ОАЗИС, защото резултатите от тях ме засягаха пряко. Гласуването ми отне само няколко минути, защото вече знаех кои бяха основните претенденти, включени от ГСС в бюлетината. Сега се провеждаха изборите и за президент и вицепрезидент на Съвета на потребителите на ОАЗИС, но за това дори не се замислих. Като повечето ловци, и аз гласувах за преизбирането на Кори Доктороу и Уил Уитън. За тези позиции нямаше ограничен брой мандати, а двамата от десетилетие вършеха страхотна работа в управлението на съвета и при защитаването на правата на потребителите.

След като гласувах, нагласих стола си и се взрях в командния терминал пред себе си. Той бе обсипан с бутони, лостове, клавиатури, джойстици и екрани. От лявата ми страна имаше редица монитори, свързани с виртуални охранителни камери, разположени във вътрешността и по външните стени на крепостта. Отдясно друг ред монитори показваше любимите новинарски и развлекателни канали. Сред тях беше и личният ми канал Парзивал ТВ: Излъчваме неясни разнородни глупости 24/7/365.

Преди няколко месеца от ГСС добавиха нова функция в потребителските акаунти в ОАЗИС — личен видеоканал. Той даваше възможност на всекиго, който плаща месечна такса да излъчва собствено телевизионно предаване. Всеки в симулацията можеше да включи на личен канал и да го гледа от всяка точка на света. От теб зависеше какво да пускаш и на кого да дадеш достъп до канала. Повечето потребители създаваха "воайорски канали", все едно бяха звездите в собствено денонощно риалити предаване. Реещи се виртуални камери следваха аватарите им и излъчваха пряко всекидневието им в ОАЗИС. Пътешествия, приключения, социални контакти — предаваха всичко. Потребителят можеше да ограничи достъпа до канала си, така че да го гледат само приятелите му. Можеше да таксува зрителите на час. Много второразредни знаменитости и порнографи продаваха така минутите от виртуалното си съществуване.

Някои хора използваха личните си телевизионни канали, за да излъчват видеоклипове от реалния си живот, да показват кучетата и децата си. Други пускаха само стари анимационни филми. Възможностите бяха неограничени, а видовете програми, които се предлагаха, ставаха все по-извратени с всеки изминал ден. От Източна Европа непрекъснато се излъчваха видеоклипове от хора с фетиши към ходила. Денонощно групово порно с извратени домакини от Минесота. Имаше всичко, което би могло да ви мине през ум. Всяка чудатост, породена от човешкия мозък, се заснемаше и излъчваше онлайн. Необятното бунище на телевизията най-накрая бе достигнало апогея си и обикновеният човек вече не бе ограничен само до петнайсетте минути слава. Сега всички се показваха по телевизията, всяка секунда, всеки ден, независимо дали някой ги гледаше.

Парзивал ТВ не беше воайорски канал. Всъщност лицето на аватара ми изобщо не се появяваше на екрана. Вместо това пусках да се въртят на случаен принцип класически телевизионни сериали от 80-те, стари реклами, анимационни филмчета музикални видеоклипове и филми. Много филми. През уикендите излъчвах стари японски филми на ужасите, както и някои анимационни класики. Пусках всичко, което ми щукнеше. Всъщност нямаше никакво значение какво пусках. Аватарът ми все още беше сред Големите пет и милиони хора всеки ден гледаха канала ми, независимо от програмата, а това ми даваше възможност да продавам рекламно време на спонсорите си.

Повечето от редовните зрители на Парзивал ТВ бяха ловци, които следяха видеоканала ми с надеждата, че без да искам, щях да разкрия някаква важна информация за Нефритения ключ или за Яйцето. Но аз, разбира се, не го правех. В момента Парзивал ТВ въртеше двудневен маратон на Кикайда — японски екшън сериал от края на 70-те, в който червено-син робот пребиваше чудовища с гумени костюми във всеки епизод. Класическите японски филми със супергерои и чудовища ми бяха слабост, най-вече си падах по Спектърмен, Космически великани и Супайдамен.

Отворих програмната схема на канала и направих няколко промени в предаванията за тази вечер. Махнах епизодите на Риптайд и Лошите учени и пуснах да се излъчат един след друг няколко филма с Гамера — любимата ми гигантска летяща извънземна костенурка. Реших, че зрителите много щяха да се зарадват. После добавих и няколко епизода от Сребърни лъжици.

АртЗмида също имаше свой телевизионен канал — АртЗмидавижън, и един от мониторите ми винаги показваше него. В момента вървеше редовната ѝ програма за понеделник: епизод на Скуеър Пегс. След това щеше да започне Електра Уомън и Дайна Гърл, после епизоди на Изида и Жената чудо. От месеци въртеше тези сериали, но въпреки това рейтингът ѝ беше страшно висок. Наскоро бе пуснала и много успешна линия облекла за закръглени женски аватари с марката АртЗМис. Справяше се чудесно.

След вечерта в Обърканото кълбо АртЗмида прекъсна всякаква връзка с мен. Блокираше имейлите, телефонните обаждания и поканите ми за чат. Спря да пише и в блога си.

Опитах да се свържа с нея по всички възможни начини. Изпращах цветя на аватара ѝ. Ходих безброй пъти до виртуалната ѝ крепост — брониран замък на Бенатар, малка луна, която тя притежаваше. Спусках ѝ касети с различни песни и бележки от въздуха като любовни бомби. Веднъж, в пристъп на крайно отчаяние, стоях пред портите на палата ѝ цели два часа с голям касетофон, от който гърмеше песента В очите ти на Питър Гейбриъл.

Тя не излезе. Дори не знаех дали беше вътре.

Живеех в Кълъмбъс вече от пет месеца, а от последния ми разговор с АртЗмида бяха изминали осем дълги, мъчителни седмици. Но не се бях отдал на самосъжаление и депресия. Е, поне не през цялото време. Опитвах се да се наслаждавам на "новия си живот" като световноизвестен странстващ ловец. Макар да бях ъпгрейднал аватара си до най-високото ниво, продължавах да изпълнявам колкото се може повече мисии и да обогатявам впечатляващата си колекция с нови оръжия, вълшебни предмети и превозни средства, които пазех в хранилище в недрата на крепостта си. Мисиите запълваха времето ми и ме разсейваха от все по-силната самота и изолация, които изпитвах.

След като АртЗмида ме заряза, се опитах да възобновя приятелството си с Аех, но отношенията ни вече не бяха същите. Бяхме се отчуждили и вината бе моя. Разговорите ни станаха повърхностни и резервирани, сякаш и двамата се страхувахме да не разкрием някаква важна информация, от която другият да се възползва. Виждах, че той вече не ми вярваше. И докато аз отделях цялото си внимание на АртЗмида, Аех явно бе решил да стане първият ловец, намерил Нефритения ключ. Вече бе изминала почти половин година, откакто преминахме през Първата порта, а скривалището на Нефритения ключ си оставаше загадка.

Не бях говорил с Аех почти от месец. Последният ни разговор се бе превърнал в гневен спор, който приключи, когато напомних на Аех, че "изобщо нямаше да намери Медния ключ", ако аз не го бях отвел до него. Той ме изгледа яростно за миг, а после напусна чатрума. Заради ината и гордостта си не му се обадих веднага с извинение, а сега ми се струваше, че бе минало твърде много време.

В каква серия бях влязъл само! В рамките само на една година успях да съсипя отношенията с двамата си най-близки приятели.

Превключих на телевизионния канал на Аех, който той бе кръстил Х-Фийд. В момента вървеше мач по кеч от края на 80-те между Хълк Хоган и Великана Андре. Не си направих труда да погледна какво даваха по канала на Дайто и Шото, Дайшоу, защото бях убеден, че излъчваха някой стар самурайски филм. Те само това пускаха.

Няколко месеца след кавгата ни с Аех в Мазето бях успял да завържа крехко приятелство с Дайто и Шото, когато тримата се събрахме, за да завършим един дълъг куест в сектор 22. Идеята бе моя. Не ми беше приятно да си спомням как се разделихме след първата си среща и чаках удобен момент, за да подам един вид маслинова клонка на двамата самураи. Възможността ми се предостави, когато открих скрит куест от високо ниво, наречен Шодай Урутораман на планетата Токузацу. Датата на създаване на куеста, изписана в карето с информация, беше няколко години след смъртта на Холидей, което означаваше, че мисията не можеше да е свързана по никакъв начин с Лова. Освен това беше на японски език и бе създаден от японския отдел на ГСС. Можех да се опитам да се справя сам с помощта на софтуера за превод в реално време Мандаракс, инсталиран във всички акаунти на ОАЗИС, но това щеше да е рисковано. Мандаракс често изопачаваше и тълкуваше погрешно инструкциите и диалозите, а това можеше да доведе до фатални грешки.

Дайто и Шото живееха в Япония (бяха се превърнали в герои в страната си) и говореха свободно японски и английски Затова реших да се свържа с тях и да ги попитам дали искаха да изиграем мисията заедно. В началото те имаха известни подозрения относно мотивите ми, но след като им обясних естеството на куеста и каква според мен щеше да бъде наградата, най-накрая се съгласиха. Тримата се срещнахме пред портата за начало на Токузацу и влязохме заедно.

Куестът представляваше възстановка на всичките трийсет и девет епизода от сериала Ултрамен, излъчван по японската телевизия от 1966 до 1967 г. В него се разказваше за човек на име Хаята, член на Научния патрул — организация, бореща се с орди подобни на Годзила чудовища, които непрекъснато нападаха Земята и заплашваха човешката цивилизация. Когато Научният патрул осъзнава, че не може да се справи сам със задачата, Хаята използва извънземно устройство на име Бета капсула, за да се превърне в извънземно свръхестествено същество на име Ултрамен. След това той започва да побеждава по едно чудовище всяка седмица чрез всевъзможни кунг-фу хватки и енергийни атаки.

Ако бях преминал сам през портата на куеста, автоматично щях да играя с героя Хаята. Но тъй като с Дайто и Шото влязохме едновременно, можехме да си изберем различни герои от Научния патрул. В началото на всяко следващо ниво или "епизод" можехме да разменяме героите си. Тримата се редувахме да играем Хаята и колегите му Хошино и Араши. Както в повечето мисии в ОАЗИС, играта в екип позволяваше да победим враговете си по-лесно и да преминаваме нивата по-бързо.

Отне ни цяла седмица игра по шестнайсет часа на ден, преди най-накрая да преминем всичките трийсет и девет нива и да завършим мисията. Когато излязохме от последната порта, аватарите ни получиха огромно количество точки и по няколко хиляди кредита. Но истинската награда за изпълнението на мисията беше изключително рядък артефакт: Бета капсулата на Хаята. Малкият метален цилиндър даваше възможност на аватара, който го притежаваше, да се превръща в Ултрамен веднъж дневно за три минути.

Тъй като бяхме трима, обсъдихме кой да вземе артефакта.

— Трябва да остане за Парзивал — обърна се Шото към по-големия си брат. — Той откри тази мисия. Дори нямаше да разберем за нея, ако не ни беше казал.

Дайто, разбира се, не беше съгласен.

— Но ако не му бяхме помогнали, никога нямаше да завърши куеста без нас!

Той заяви, че най-справедливо щеше да бъде да продадем Бета капсулата на търг и да си разделим парите. Но аз в никакъв случай нямаше да допусна това. Артефактът бе твърде ценен, за да го продадем, и знаех, че накрая щеше да се озове в ръцете на Шестиците, защото те купуваха почти всеки артефакт, който се предлагаше за продажба на търг. Освен това сега имах възможност да затопля отношенията си с двамата самураи.

— Вие двамата задръжте капсулата. Урутораман е най-великият японски супергерой. Силата му трябва да е в японски ръце.

Двамата се изненадаха и смутиха от щедростта ми. Особено Дайто.

— Благодарим ти, Парзивал сан — поклони се той. — Ти си достоен човек.

После се разделихме като приятели, макар и не съвсем като съюзници, и аз приех това като голяма награда за усилията си.

В ушите ми прозвуча звънтене и погледнах колко беше часът. Почти осем. Време да се залавям за работа.

Колкото и пестеливо да се опитвах да живея, непрекъснато имах парични затруднения. Всеки месец плащах по няколко големи сметки и в истинския свят, и в ОАЗИС. Разходите ми в реалния свят бяха обичайните — наем, ток, храна, вода, ремонти и подобряване на системата ми за достъп до ОАЗИС. Разходите на аватара ми бяха къде-къде по-екзотични. Ремонт на космически кораби. Такси за телепортация. Батерии. Муниции Купувах мунициите на едро, но пак не излизаха никак евтино. А за телепортация на месец харчех астрономически суми. Търсенето на Яйцето налагаше да пътувам постоянно, а ГСС непрекъснато вдигаха цената на пътуванията.

Вече бях изхарчил всички пари, останали ми от рекламните договори. По-голямата част от тях отидоха за терминала ми за достъп до ОАЗИС и за купуването на астероида. Всеки месец печелех прилични суми, като продавах рекламно време за телевизионния си канал и ненужните ми магически предмети, брони и оръжия, които намирах при пътуванията си. Основният ми източник на доходи беше работата ми на пълен работен ден в техническата поддръжка на ОАЗИС.

Когато създадох новата си самоличност Брайс Линч, му бях дал диплома за висше образование, както и многобройни сертификати в техническата сфера и зашеметяващ опит като програмист. Въпреки удивителната си фалшива автобиография, единствената работа, която успях да си намеря, беше като специалист по техническа поддръжка в Хелпфул Хелпдеск — една от фирмите подизпълнителки, на които ГСС възлагаха обслужването на клиенти и техническата поддръжка на ОАЗИС. Сега работех по четирийсет часа седмично, като помагах на идиоти да рестартират конзолите си и да обновяват драйвърите на визьорите и ръкавиците си. Работата беше изтощителна, но със заплатата си плащах наема.

Излязох от личния си акаунт в ОАЗИС и влязох в служебния. След като процесът по зареждането приключи, установих контрол върху работния си аватар — безлична кукла Кен, която използвах за връзка с клиенти. Аватарът ми се появи в огромен виртуален телефонен център на виртуалното ми бюро пред виртуален компютър с виртуални слушалки и микрофон на главата.

Това място беше личният ми виртуален ад.

Хелпфул Хелпдеск приемаше милиони обаждания на ден от целия свят. Двайсет и четири часа на ден, триста шейсет и пет дни в годината. Един след друг звъняха ядосани, смотани кретени. Между разговорите нямаше никакви паузи, защото винаги имаше по няколкостотин идиоти, които чакаха обаждането им да бъде прието, а всички те бяха готови да чакат на линията с часове, за да можеше някой техник да ги държи за ръката и да оправи проблема им. Защо да си правеха труда да проверят онлайн как да се оправят сами? Защо да се опитваха да си напънат мозъците, като можеха да се обърнат към някого, който да помисли вместо тях?

Както обикновено, десетчасовата ми смяна минаваше изключително бавно. Обслужващите аватари не можеха да напускат местата си, но бях намерил други начини да си убивам времето. Служебният ми акаунт бе настроен така, че да нямах достъп до други уебсайтове, но бях хакнал визьора си и можех да слушам музика или да гледам филми от харддиска си, докато приемах обаждания.

Щом смяната ми приключи, излязох от служебния акаунт и влязох в личния си. Бях получил хиляди нови имейли, а само по изписания в полето за тема текст разбрах какво се бе случило, докато бях на работа.

АртЗмида бе намерила Нефритения ключ.

□□21

Също като останалите ловци по целия свят, се ужасявах от следващата промяна в Класацията, защото знаех, че това щеше да даде несправедливо предимство на Шестиците.

Няколко месеца след като преминахме през Първата порта, анонимен аватар обяви, че продава на търг изключително мощен артефакт. Предметът се наричаше Проследяващата плочка на Финдоро и притежаваше уникална способност, която щеше да даде огромно предимство на собственика си в Лова.

Повечето виртуални предмети в ОАЗИС се създаваха от системата на случаен принцип и "изпадаха" при убиването на неигрален компютърен персонаж или завършването на мисия. Колко често ти се падаше даден предмет зависеше от разпространението му. Най-рядко се срещаха артефактите — свръхмощни вълшебни предмети, които даваха на притежателите си невероятни способности. Съществуваха само няколкостотин артефакта и всички те бяха създадени в първите години от съществуването на ОАЗИС, когато симулацията била предимно игра за множество играчи. Всеки артефакт беше уникат, което означаваше, че в цялата симулация съществуваше само един екземпляр от него. Обикновено за да се сдобие човек с артефакт, трябваше да победи някой богоподобен злодей в края на куест за високи нива. Ако имаш късмет, лошият изпускаше артефакт, когато го убиеш. Другият начин за сдобиване с артефакт бе да убиеш аватар с артефакт в инвентара си или да си го купиш от онлайн търг.

Тъй като артефактите бяха голяма рядкост, всеки път, когато такъв предмет се обявеше за продажба, се вдигаше голям шум. Някои от тях се продаваха за стотици хиляди кредити, в зависимост от мощта си. Преди три години рекордът в цената за продажба на артефакт бе счупен, когато предмет на име Катаклизмът бе обявен на търг. Според описанието Катаклизмът беше един вид вълшебна бомба, която можеше да се използва само веднъж. Щом бъдеше детонирана, тя щеше да убие всички аватари и неигрални компютърни персонажи в сектора, в който избухнеше, включително собственика си. Срещу този артефакт нямаше защита. Който имаше лошия късмет да е в същия сектор, когато Катаклизмът избухнеше, загиваше, независимо колко силен или добре защитен беше аватарът му.

Беше купен от анонимен участник в търга за над един милион кредита. Все още не бе детониран, което означаваше, че новият му собственик се спотайваше някъде и чакаше подходящия момент да го използва. Това вече се бе превърнало в популярна шега. Когато някой ловец бе заобиколен от аватари, които не харесваше, той заявяваше, че в инвентара си разполага с Катаклизма, и заплашваше да го активира. Но повечето хора подозираха, че артефактът е попаднал в ръцете на Шестиците заедно с безброй други мощни предмети.

Проследяващата плочка на Финдоро се продаде за още по-голяма сума и от Катаклизма. Според информацията за търга тя представляваше плосък диск от гладък черен камък и притежаваше една много проста сила. Веднъж на ден собственикът ѝ можеше да напише името на който и да било аватар върху нея и тя щеше да му покаже къде се намира той в момента. Тази способност обаче си имаше ограничения. Ако беше в друг сектор на ОАЗИС, плочката показваше само в кой точно се намираше търсеният аватар. Ако беше в един и същ сектор, показваше на коя планета се намира обектът (а ако беше в космоса, до коя планета е най-близо). Ако бяха на една и съща планета, артефактът показваше точните координати на аватара върху карта.

Както продавачът на артефакта бе посочил в описанието на предмета, ако силата на плочката се използваше заедно с Класацията, този артефакт ставаше най-мощният в цялата ОАЗИС Трябваше само да следиш първите места и да изчакаш нечии точки да се увеличат. В мига, в който това станеше, можеше да напишеш името на аватара на плочката — и тя да каже къде точно се намира той в момента и съответно къде е ключът, който той е намерил, или портата, от която е излязъл. На артефакта поради редицата ограничения щяха да са нужни вероятно два-три опита, докато някой откриеше точното разположение на ключа или портала, но дори и така това си оставаше информация, за която много хора бяха готови да убият.

Когато Проследяващата плочка на Финдоро бе обявена за продажба, между няколко от най-големите клана се разрази истинска война за наддаване. Но в крайна сметка търга спечелиха Шестиците, които я купиха за почти два милиона кредита. Соренто използва своя акаунт, за да наддава за плочката. Изчака последните няколко секунди от търга и даде най-висока цена. Можеше да участва анонимно, но очевидно искаше целият свят да знае кой притежава артефакта. Това беше и начин да каже на Големите пет, че от този момент нататък който и от нас да намереше ключ или да преминеше през портал, Шестиците щяха да го проследят. А ние нямаше какво да направим по въпроса.

Първоначално се притеснявах, че те щяха да използват плочката, за да намерят аватарите ни и да ни избият един по един. Но дори да ни намереха, за тях нямаше да има никаква полза, освен ако не се намирахме в зона, разрешена за битки, и бяхме достатъчно глупави да си стоим там, докато дойдат. И тъй като плочката можеше да се използва само веднъж на ден, те рискуваха да изпуснат мига, в който Класацията се променяше, защото можеше през същия ден да се окаже, че вече са употребили артефакта, за да търсят някого от нас. Шестиците не рискуваха. Пазеха го, за да го активират в най-подходящия момент.

***

По-малко от половин час след като резултатът на АртЗмида се повиши, цялата флотилия на Шестиците била забелязана да се събира в Сектор 7. В мига, в който Класацията се бе променила, те очевидно бяха използвали Проследяващата плочка на Финдоро, за да установят точното ѝ местоположение. За щастие, Шестицата, използвала плочката (вероятно самият Соренто), се намирала в различен сектор и плочката не му показала на коя планета била тя, а само в кой сектор. По-късно същия ден цялата им флотилия била забелязана да се стича в Сектор 7.

Благодарение на пълната липса на дискретност, целият свят разбра, че Нефритеният ключ беше скрит някъде там. Естествено, хиляди ловци веднага започнаха да се стичат в сектора. Шестиците бяха свили площта за търсене. Но в Сектор 7 имаше хиляди планети, луни и други малки светове, а Нефритеният ключ можеше да е скрит на всички тези места.

Прекарах по-голямата част от онази седмица в шок. Зашеметен от новината, че съм детрониран. Точно това гласяха заглавията в новините: ПАРЗИВАЛ ДЕТРОНИРАН! АРТ3МИДА Е НОВИЯТ НАЙ-ДОБЪР ЛОВЕЦ! ШЕСТИЦИТЕ Й ДИШАТ ВЪВ ВРАТА!

Когато най-сетне се успокоих, отворих Класацията и се насилих да я гледам цели трийсет минути, докато се хоках наум.

Класация:

1. АртЗмида 129 000

2. Парзивал 110 000

3. Аех 106 000

4. Дайто 107 000

5. Шото 106 000

6. ИОИ-655321 105 000

7. ИОИ-643187 105 000

8. ИОИ-621671 105 000

9. ИОИ-678324 105 000

10. ИОИ-637330 105 000

Сам си си виновен — повтарях си аз. — Позволи успехът да ти завърти главата. Престана да работиш върху проучванията си. Да не си мислиш, че два пъти ще извадиш късмет? Че накрая просто ще се натъкнеш случайно на информацията за това къде е Нефритеният ключ? Първото ти място ти даваше измамно чувство за сигурност. Но сега нямаш този проблем, нали, тъпако? Не, защото вместо да се съсредоточиш върху мисията си, ти пропиля предимството си. Изгуби почти половин година да се мотаеш и да пърхаш около момиче, което дори не си виждал на живо. Момичето, което те заряза. Същото момиче, което в крайна сметка ще те победи.

А сега… се залавяй за работа, идиот такъв. Намери ключа.

Изведнъж ме обзе невиждано досега желание да спечеля състезанието. Не само заради парите. Исках да се докажа пред АртЗмида. Исках Ловът да приключи, за да ми проговори отново. За да мога да се срещна с нея очи в очи, да видя истинското ѝ лице и да се опитам да разбера какво всъщност изпитвам.

Затворих страницата с Класацията и отворих дневника си, в който вече бях събрал огромна информация — всички данни, които бях намерил от началото на състезанието. Дневникът се появяваше като неразбория от отворени един върху друг прозорци с текстове, карти, снимки, аудио и видеофайлове, всички те индексирани, свързани с препратки помежду си и пулсиращи от живот.

Държах Четиристишието отворено в прозорец най-отгоре. Четири реда текст. Осемнайсет думи. Четирийсет срички. Взирах се в тях толкова често и толкова продължително, че вече почти не виждах смисъл в думите. Поглеждайки ги сега, трябваше да се преборя с желанието да се разкрещя гневно, защото се чувствах безпомощен.

Нефритеният ключ при капитана стои,

в къща запусната с бели стени.

А свирката за да надуеш,

всички трофеи събери.

Знаех, че отговорът е пред очите ми. Все пак АртЗмида вече го бе разгадала.

Отново прочетох бележките си за Джон Дрейпър, известен с псевдонима Капитан Крънч, и пластмасовата свирка, която го бе направила прочут в историята на хакерите. Продължавах да съм убеден, че именно те са "капитанът" и "свирката", които Холидей бе имал предвид. Но остатъкът от Четиристишието си оставаше пълна загадка.

Сега обаче разполагах с нова информация — ключът се намираше някъде в Сектор 7. Затова отворих атласа на ОАЗИС и започнах да търся планети с имена, които по някакъв начин да са свързани със Стихчето. Намерих няколко свята, кръстени на известни хакери като Уоз и Митник, но нито един не носеше името на Дрейпър. В Сектор 7 имаше и стотици планети, кръстени на стари Usenet групи, а на една от тях — alt.phreaking— имаше статуя на Дрейпър, изобразен със стар телефон с шайба в едната ръка и свирка от Капитан Крънч в другата. Но тази статуя бе издигната три години след смъртта на Холидей, тъй че със сигурност нямаше връзка с Лова.

Препрочетох Четиристишието за пореден път, но сега последните два стиха ми се набиха на очи:

А свирката за да надуеш, всички трофеи събери.

Трофеи. Някъде в Сектор 7. трябваше да намеря колекция от трофеи в Сектор 7.

Пуснах бързо търсене във файловете си за Холидей. Доколкото виждах, единствените трофеи, които бе притежавал, бяха петте награди Дизайнер на игри на годината, спечелени в началото на века. Тези награди все още бяха изложени в музея на ГСС в Кълъмбъс, но техни копия имаше и в ОАЗИС на планетата Аркайда.

Аркайда се намираше в Сектор 7.

Връзката не изглеждаше много обещаваща, но все пак реших да проверя. Най-малко, за няколко часа щях да имам чувството, че върша нещо полезно.

Погледнах към Макс, който в момента танцуваше самба на един от мониторите в командния център.

— Макс, приготви Вонегът за излитане. Ако не си твърде зает, разбира се.

Макс преустанови танците и ми се подсмихна:

— Дадено, Ел Команчеро!

Станах и отидох до асансьора, направен по образец на турбоасансьора от оригиналната поредица Стар Трек. Слязох четири нива надолу до оръжейната — огромно хранилище, пълно с етажерки, витрини и полици с оръжия. Отворих дисплея с инвентара си, който се появяваше като изображение на класическа хартиена кукла с образа на аватара ми, върху която издърпвах различни оръжия.

При последното си ходене на Аркайда, която се намираше в зона, разрешена за битки, бях забелязал взвод Шестици. Тогава успях да се измъкна, без да ме видят, но следващия път бе възможно да нямам такъв късмет. Затова реших сега да се екипирам с най-доброто. Сложих си лъскава броня +10, пъхнах в кобурите любимия си комплект лазерни пистолети и преметнах на гръб автоматична картечница и смъртоносен меч +5. Грабнах и още няколко жизненоважни неща. Допълнителен чифт антигравитационни ботуши. Магически защитен пръстен. Защитен амулет. Няколко ръкавици с великанска сила. Не исках да се окаже, че не съм взел нещо, което е щяло да ми потрябва, затова обикновено се разхождах с екипировка като за трима ловци. Когато по тялото на аватара ми не остана непокрито местенце, съхраних допълнителните предмети в Торбата за предмети.

След като се екипирах, се върнах в асансьора и няколко секунди по-късно се озовах пред вратата на хангара, разположен на най-долния етаж в крепостта. Пистата по средата бе осветена от мигащи сини лампички, които водеха до огромна двукрила врата в дъното. Зад тях се намираше тунелът за изстрелване, който завършваше с блиндирана врата, вкопана в повърхността на астероида.

Отляво на пистата беше паркиран каленият в битки изтребител Екс-Уинг. Вдясно стоеше летящият ми Дилорън. На самата писта бях паркирал космическата совалка, която използвах най-често — Вонегът. Макс вече бе включил двигателите, чието басово монотонно бръмчене изпълваше хангара. Вонегът представляваше силно модифициран транспортьор от клас Файърфлай, изработен по образец на Серенити от класическия телевизионен сериал Файърфлай. Когато го купих, корабът се казваше Кайли, но аз веднага го прекръстих на Вонегът, на един от любимите си писатели от XX в. Сега името бе изписано отстрани на очукания сив корпус.

Задигнах го от група членове на клана Овираптор, които като пълни глупаци се бяха опитали да похитят екс-уинга ми, докато обикалях група планети в Сектор 11, наречени Вселената на Бъфи. "Овирапторите" бяха нахакани кретени, които си нямаха представа с кого си имат работа. Бях в скапано настроение още преди да открият огън по мен. В противен случай сигурно просто щях да им избягам със скоростта на светлината. Но през онзи ден приех атаката лично. Екс-уингът ми беше много по-маневрен от големия им транспортен кораб, затова без проблем се изплъзвах от обстрела на поръчковите им оръдия, докато ги бомбардирах с лазерни залпове и протонни торпеда. Обезвредих двигателите им, качих се на кораба им и избих всички аватари на борда. След като се отървах от екипажа паркирах екс-уинга в товарното помещение и се прибрах у дома с новия си кораб.

Щом се приближих към Вонегът, рампата се спусна до пода. Докато стигна до пилотската кабина, корабът вече излиташе Чух как колесникът се прибира с тупване, точно когато сядах пред контролния пулт.

— Макс, заключи къщата и задай курс към Аркайда.

— Разбрано, кккапитане — заекна Макс на монитора пред мен. Вратите на хангара се отвориха с плъзване. Вонегът набра скорост по тунела и се изстреля в звездното небе. Щом излетя над повърхността, блиндираните врати на тунела се затвориха.

Забелязах, че няколко кораба стояха на висока орбита около Фалко. Обичайните заподозрени: побъркани фенове, кандидати да ми станат последователи, и начинаещи ловци на награди. Няколко от тях, онези които потеглиха след мен, винаги се влачеха по петите ми. Те бяха от хората, които през по-голямата част от времето си следваха известни ловци, следяха ги какво правят и предлагаха информацията на търг. Винаги успявах да се отърва от тези идиоти, като превключвах на светлинна скорост, което не бе в тяхна полза. Ако не можех да се отърва от подобна опашка, по принцип нямах избор, освен да спра и да убия преследвача.

Когато Вонегът скочи в хиперпространството, планетите, които се виждаха през илюминатора, се превърнаха в дълги ленти светлина.

— Корабът се движи със ссскоростта на светлината, капитане — доложи Макс. — Пътуването до Аркайда ще отнеме петдесет и три минути. Петнайсет, ако минем през най-близкия звезден портал.

Звездните портали бяха разположени на стратегически места във всеки сектор. На практика те представляваха просто гигантски кабини за телепортация с размерите на космически кораб, но тъй като таксата се базираше на теглото на кораба и разстоянието, което той щеше да измине, обикновено ги използваха само корпорации или изключително богати аватари с купища кредити за безразборно харчене. Аз не бях от тях, но при сегашните обстоятелства бях готов да си развържа кесията.

— Ще минем през звездния портал, Макс. Бързаме.

□□22

Вонегът превключи на нормална скорост и Аркайда изпълни илюминатора на пилотската кабина. Планетата се отличаваше от останалите небесни тела в сектора, защото бе програмирана така, че да не изглежда истинска. Всички заобикалящи я планети бяха изобразени съвършено с облаци и петна от бури, вихрещи се по заоблените им повърхности, както и с океани, континенти и кратери. Но на Аркайда нямаше нищо подобно, защото на нея бе разположен най-големият музей за класически видеоигри в ОАЗИС, и тя бе изобразена с груби векторни линии и черна повърхност, която не отразяваше светлината. Беше проектирана така в знак на почит към игрите с векторна графика от края на 70-те и началото на 80-те години на XX в. Единствената ѝ отличителна характеристика беше мрежата от сияещи зелени точки, подобни на светлините на пистата в хангара ми. Те бяха равномерно разположени по повърхността в съвършена решетка и, гледана от орбита, Аркайда приличаше на векторната Звезда на смъртта от аркадната игра Star Wars на Атари от 1983 г.

Докато Макс подготвяше Вонегът за кацане, се приготвих за евентуална битка, като заредих бронята си и подкрепих аватара си с няколко порции космическа храна. Аркайда бе едновременно зона, разрешена за битки, и хаотична зона — което означаваше, че на нея можеха да се използват и магии, и технологии. Поради това бе изключително опасно място. Заредих всички бойни модули, с които разполагах, за да бъда подготвен за всякакви ситуации.

Когато съвършено гладката стоманена рампа на Вонегът се спусна, тя се очерта в рязък контраст на фона на цифровата чернота на планетата. Слязох от кораба и въведох код на клавиатурата на дясната си китка. Рампата се прибра и охранителната система на кораба се активира с пронизително писукане. Около корпуса на Вонегът се спусна прозрачен син щит.

Взрях се в хоризонта — нащърбена зелена векторна линия, която трябваше да внуши наличието на планини. Тук, на повърхността, Аркайда изглеждаше точно така, като че ли се намирах в Battlezone от 1981 г. — класическа игра на Атари. В далечината триъгълен вулкан бълваше зелени пиксели лава. Дори човек да тичаше дни наред към вулкана, той винаги си оставаше на хоризонта. Също като в старите видеоигри, пейзажът на Аркайда никога не се променяше, дори да се обиколеше цялата планета.

По мое нареждане Макс бе приземил Вонегът на площадка близо до екватора в източното полукълбо. Там бе празно и бе пусто. Стоях достатъчно близо, за да видя, че зелените точки, разположени равномерно по повърхността на планетата, бяха всъщност отворите на входните тунели — неоновозелени кръгове с диаметър десет метра които водеха под земята. Аркайда беше куха и всички експонати в музея се намираха под повърхността ѝ.

Докато вървях към най-близкия входен тунел, чух отдолу да гърми силна музика. Познах песента Засипи ме със захар на Деф Лепард от албума Истерия (Епик Рекърдс, 1987 г.) Стигнах до сияещия зелен кръг и скочих в него. Щом аватарът ми полетя надолу в музея, зелената векторна графика изчезна и се озовах в цветна обстановка с висока резолюция. Всичко наоколо отново изглеждаше истинско.

Под повърхността на Аркайда имаше хиляди зали с класически видеоигри, всяка от които представляваше направена с любов възстановка на зала, която бе съществувала някъде в истинския свят. Още от зората на ОАЗИС хиляди възрастни потребители идваха тук и програмираха до последната му подробност виртуално копие на местната зала за видеоигри от детството си, която така ставаше постоянна част от музея А във всяка от тези игрални зали, зали за боулинг и пицарии покрай стените бяха подредени класически аркадни игри. Тук под земята, имаше поне по едно копие от всеки игрален автомат, създаван някога. Оригиналните игри бяха записани в програмния код на планетата, а дървените шкафове на автоматите бяха проектирани да изглеждат като старинните си първообрази.

Отделните етажи на музея се състояха от просторни пещери, свързани с мрежа от подземни улици, стълбища, асансьори, ескалатори, стълби, пързалки, вратички и тайни коридори. Приличаше на огромен, многоетажен подземен лабиринт. Беше много лесно да се изгубиш в плетеницата, затова на дисплея си държах отворена триизмерна холографска карта. Мястото, на което се намираше аватарът ми в момента, бе отбелязано с примигваща синя точка. Бях влязъл в музея до стара игрална зала, наречена Замъкът на Аладин, разположена близо до повърхността. Натиснах върху картата точка близо до ядрото на планетата, като така посочих, че искам да стигна до там, и софтуерът начерта най-краткия маршрут, по който можех да мина. Затичах се по следата.

Музеят бе разделен на слоеве. Тук, близо до кората на планетата, се намираха последните произвеждани някога игрални автомати от първите десетилетия на XXI в. Почти всички бяха кабини за симулации със сензорни устройства от първо поколение — вибриращи столове и накланящи се хидравлични платформи. Имаше множество свързани в мрежа автомобилни симулатори, които позволяваха на играчите да се състезават помежду си. Тези игри бяха последните от своя вид. Домашните игрални конзоли бяха изместили повечето игрални автомати, но след създаването на ОАЗИС изобщо престанаха да се произвеждат.

Колкото по-надолу в музея слизах, толкова по-стари ставаха игрите. Сега се намирах на нивото с аркадни автомати от началото на века, където имаше много екшън игри и на големи плоски монитори едри ъгловати фигури се пребиваха една друга. За игрите със стрелба се ползваха груби сензорни светлинни оръжия. Имаше такива с танци. Щом стигнах до по-долното ниво, всички вече изглеждаха еднакви. Всяка от тях се помещаваше в голям правоъгълен дървен шкаф с кинескоп и ръбати копчета и лостове за управление. Джойстици, бутони, волани и топчета. За тези игри се използваха ръцете и очите (а понякога и краката). Нямаше никакви сензорни устройства. Когато играеш на тях, не усещаш нищо. А колкото по-надолу слизах, толкова по-недодялана ставаше и графиката.

Веднъж слизах чак до най-долното ниво на музея, разположено в ядрото на планетата. То представляваше кръгла зала, олтар, посветен на първата видеоигра Tennis for Two, създадена от Уилям Хигинботъм през 1958 г. Тя вървеше на древен аналогов компютър и се играеше на миниатюрен петинчов осцилоскопски екран. До него стоеше копие на стар компютър PDP-1, където бе заредена Spacewar! — втората най-стара видеоигра, създадена от студенти в Масачузетския технологичен институт през 1962 г.

Също като повечето ловци, бях слизал до ядрото и бях играл и Tennis for Two, и Spacewar! докато не шлифовах уменията си. Бях обикалял многобройните нива на музея, където играех на игрите и търсех евентуални улики, оставени от Холидей. Но досега не бях открил нищо.

Продължих да тичам все по-надолу, докато не стигнах до музея на Григериъс Симюлейшън Систъмс, който се намираше само на няколко нива над ядрото на планетата. Преди време бях слизал веднъж дотук, тъй че се ориентирах лесно. Имаше експонати, посветени на всички най-популярни игри на ГСС, сред които и няколко версии на игри, които бяха пуснали в продажба за настолни компютри и конзоли. Не ми отне много време да намеря витрината, в която петте трофея на Холидей за Дизайнер на игри на годината бяха изложени до бронзова статуя на носителя им.

Много бързо обаче разбрах, че си губя времето. Музеят на ГСС бе кодиран така, че не бе възможно експонатите да се преместват и съответно трофеите нямаше как да бъдат "събрани". Прекарах няколко минути в напразни опити да изрежа един от тях от поставката му с лазерен оксижен, преди да се откажа окончателно.

Поредната задънена улица. Цялото пътуване се оказа загуба на време. Огледах се за последно и се отправих към изхода, като се опитвах да не се ядосвам.

Реших на излизане към повърхността да мина по друг маршрут, през част от музея, която не бях разглеждал подробно при предишните си посещения. Минах през поредица от тунели, водещи до огромна, подобна на пещера зала, където се помещаваше нещо като подземен град, съставен изцяло от пицарии, зали за боулинг, хранителни магазини и, естествено, игрални зали. Минах през плетеница от пусти улици и накрая завих по лъкатушеща задна алея, която свършваше пред входа на малка пицария.

Спрях рязко, когато видях името на заведението.

Казваше се Хепитайм и бе копие на малка семейна пицария, съществувала в средата на 80-те в родния град на Холидей. Изглежда, той бе копирал кода ѝ от симулацията на Мидълтаун и бе скрил дубликат в музея на Аркайда.

Какво, по дяволите, ставаше тук? Не бях виждал да споменават за заведението никъде из форумите за ловци или стратегическите ръководства. Възможно ли бе досега никой да не се е натъквал на него?

Холидей споменаваше Хепитайм на няколко места в Алманаха, тъй че знаех за хубавите му спомени от пицарията. Често я бе посещавал след училище, за да не се прибира направо у дома.

Възстановката на типична пицария и зала с аркадни игри от 80-те бе пресъздадена с много обич до последната подробност. Няколко неигрални служители стояха зад щандовете, точеха тесто и режеха сладкиши. (Включих устройството за възприемане на миризми и установих, че мога да усетя уханието на доматен сос). Заведението бе разделено на две половини — игрална зала и закусвалня. В закусвалнята също имаше видеоигри — всъщност всички маси със стъклени плотове представляваха аркадни игри със седалки, известни с наименованието "коктейлни шкафове". Човек можеше да седне и да поиграе Donkey Kong, докато си ядеше пицата.

Ако бях гладен, можех да си поръчам истинска пица. Поръчката щеше да бъде препратена до пицария близо до блока, в който живеех, избрана от настройките на акаунта ми за доставка на храна. След няколко минути щяха да ми донесат пицата пред вратата, а парите (включително бакшиша) щяха да бъдат приспаднати от сметката ми в ОАЗИС.

Когато влязох в игралната зала, от колоните, монтирани на облепените с тапети стени, гърмеше песен на Браян Адамс. Браян пееше, че хлапетата навсякъде искат рокендрол. Натиснах с палец бутона на машината за разваляне на банкноти и си купих една монета от четвърт долар. Взех я от тавичката от неръждаема стомана и се запътих към дъното на залата, като попивах с поглед и най-малките подробности от симулацията. На играта Defender имаше залепена ръчно написана бележка: "Ако подобрите резултата на собственика, ще получите безплатна голяма пица!".

На екрана на Robotron беше изписана класацията с най-високи резултати. В тази игра най-добрите играчи имаха възможност да въведат цяло изречение в текстовото поле до резултата, вместо само инициалите си, а най-добрият играч бе използвал ценното си пространство на победител, за да обяви, че "Заместник-директорът Рундберг е тъпанар".

Продължих навътре в мрачната пещера с електроника и отидох до автомата за Рас-Мап в дъното на залата, сместен между игрите Galaga и Dig Dug. Машината в жълто и черно бе осеяна с драскотини, а крещящите рисунки от двете ѝ страни се лющеха. Екранът беше тъмен, а върху него бе закачена бележка, която гласеше Не работи. Тази табела стоеше там, когато за пръв път открих играта — и именно тя привлече погледа ми. Защо му е трябвало на Холидей да включва счупена игра в симулацията?

Издърпах машината от стената и видях, че не беше включена в контакта. Включих я и изчаках да зареди. Работеше си нормално.

Докато връщах автомата на мястото му, забелязах нещо. Върху играта, на мястото, където със скоба бе закачен стъкленият навес, стоеше монета от четвърт долар от 1981-а — годината, в която бе излязла играта Рас-Мап.

Знаех, че през 80-те са поставяли монета върху машината, за да си запазят ред за играта. Но когато се опитах да я вдигна, тя не помръдна. Сякаш беше заварена за метала.

Странно.

Залепих бележката Не работи на съседната игра Galaga и погледнах към стартовия екран, на който бяха изписани имената на злите духове: Инки, Бинки, Пинки и Клайд. Най-високият резултат в класацията оставаше непроменен от предишното ми посещение: 3 333 350 точки.

Това бе странно по няколко причини. В истинския свят игрите Рас-Мап не запазваха най-високите резултати, ако се изключеха от тока. А след като играчът преминеше един мили точки, броячът се превърташе. Но тази машина показваше най-висок резултат от 3 333 350 — само с 10 точки по-малко от най-високия възможен в Рас-Мап. Имаше един-единствен начин да го подобря — като изиграя перфектна игра.

Сърцето ми се разтуптя. Бях открил нещо ново. Някакво великденско яйце, скрито в този стар монетен игрален автомат. Нe беше Яйцето, а обикновено великденско яйце. Някакво предизвикателство или пъзел, който почти със сигурност бе създаден и поставен тук от Холидей. Не знаех дали има нещо общо с Нефритения ключ. Може изобщо да нямаше връзка с Лова. Но имаше само един начин да установя дали е така.

Трябваше да мина всички нива на Рас-Мап без грешка.

Това не беше никак лесно. Трябваше да изиграя 255 без грешка, докато стигнех до последното, на разделен екран. И трябваше да взема всяка точка, бонус, плод и дух по пътя, без да изгубя нито един живот. В шейсетгодишната история на играта бяха документирани по-малко от двайсет такива случая. Един от играчите, преминал без грешка всички нива за най-кратко време, бе Джеймс Холидей, който бе поставил рекорд от четири часа. Той постигнал това на оригинален автомат за Рас-Мап в стаята за почивки на Григериъс Геймс.

Тъй като знаех, че Холидей е обичал тази игра, вече бях проучил подробно Рас-Мап. Но никога не бях изигравал цялата игра без грешка. Разбира се, не бях правил сериозен опит да го постигна. Досега не бях имал причина.

Отворих дневника си и извадих всички данни, свързани с Рас-Мап, които бях събрал. Оригиналният код на играта. Пълната биография на дизайнера ѝ Тору Иватани. Всички стратегически ръководства, издавани някога. Всички епизоди от анимационния сериал Рас-Мап. Съставките на корнфлейкса "Рас-Мап". И, разбира се, игрални схеми. Имах купища диаграми с разигравания за Рас-Мап, както и стотици часове видеозаписи на най-добрите играчи в историята. Вече бях проучвал голяма част от материалите, но ги прегледах отново, за да си ги припомня. След това затворих дневника и изгледах машината, както стрелец премерва с поглед опонента си.

Протегнах ръце, разкърших врат и изпуках кокалчетата на пръстите си.

Когато пуснах монетата си в процепа отляво, автоматът издаде познатия ми електронен звук. Натиснах бутона Играч 1 и на екрана пред мен се появи първият лабиринт. В центъра на плетеницата се изписа съобщението ГОТОВИ!.

Хванах джойстика и започнах да насочвам героя си с форма на пица през лабиринт след лабиринт. Уака-уака-уака.

Забравих за заобикалящата ме виртуална среда, концентрирах се върху играта и потънах в старинната ѝ двуизмерна реалност. Осъзнавах напълно, че играех на симулирана игра в симулирана игра. Игра в играта.

***

Направих няколко фалстарта. Играех например около час. Дори два, след което допусках някоя дребна грешчица и се налагаше да рестартирам машината и да започвам отначало. Сега обаче, при осмия си опит, играех вече шест часа без прекъсване. Вилнеех като Доккен. 255 нива, без да допусна нито една грешка. Успявах да унищожа и четирите духа с всяко хапче за мощ (до осемнайсето ниво, когато спряха изобщо да стават сини) и бях събрал всеки плод, птица, камбанка и ключ, които се появяваха в лабиринта, без да изгубя дори и един живот.

Играех най-добрата игра в живота си. Усещах го. Всичко си идваше на мястото. Силата беше с мен.

Във всеки лабиринт имаше място точно над точката за старта, където играчът можеше да "скрие" Пак-Ман за петнайсет минути. На това място духовете не можеха да го намерят. С помощта на този трик бях успял да си направя две кратки почивки през последните шест часа, за да хапна и да отида до тоалетна.

Докато преминавах безцеремонно и през ниво 255, песента Треска за Пак-Ман загърмя от тонколоните в залата. По лицето ми плъзна усмивка. Знаех, че това беше малък жест от страна на Холидей.

С помощта на изпитания си модел на игра за последен път натиснах джойстика надясно, плъзнах се през тайната врата, после излязох от другата страна и се спуснах да събера последните няколко останали точки, за да изчистя полето. Поех си дълбоко въздух, когато очертанията на синия лабиринт започнаха да примигват в бяло. И тогава се изправих лице в лице с легендарния разделен екран. Краят на играта.

В следващия миг, във възможно най-неподходящия момент, съобщение за промяна в Класацията се изписа на дисплея ми, само няколко секунди след като бях започнал да играя последното ниво.

На дисплея ми, върху екрана на Рас-Мап се появиха първите десет места в Класацията и им хвърлих бърз поглед. Достатъчно, за да видя, че Аех току-що бе станал вторият човек, намерил Нефритения ключ. Резултатът му бе скочил с 19 000 точки, бе се изкачил на второ място и ме бе изместил на трето.

По някакво незнайно чудо успях да запазя самообладание. Продължих да играя съсредоточено.

Стиснах джойстика още по-здраво и не позволих тази новина да ме разконцентрира. Почти бях стигнал до края! Трябваше само да събера последните 6 760 възможни точки от този специален лабиринт — и щях да постигна най-добрия резултат.

Сърцето ми биеше в такт с музиката, когато изчистих докрай лявата половина от лабиринта. После преминах към извития терен на дясната половина и насочвах Пак-Ман през пикселните остатъци от изчерпаната памет на играта. Скрити под всички тези излишни духове и груби графики, стояха още девет кръгчета, всяко на стойност 10 точки. Не можех да ги видя, но знаех местоположението им наизуст. Бързо ги намерих и ги изядох, като събрах 90-те точки, които даваха. После се обърнах и налетях на най-близкия дух, Клайд, и се самоубих, като умрях за пръв път в играта. Пак-Ман застина и изчезна с продължително бибиткане.

Всеки път, когато Пак-Ман умреше на това последно ниво деветте скрити кръгчета се появяваха отново в Деформираната дясна половина от екрана. Следователно, за да събера максималния брой точки, трябваше да намеря деветте кръгчета още пет пъти с всеки от петте оставащи ми живота.

Стараех се да не мисля за Аех, който сигурно в момента държеше в ръце Нефритения ключ. Вероятно в същия този миг той четеше указанието, изписано върху него.

Дръпнах джойстика надясно и започнах да си проправям път през боклуците за последен път. Вече можех да играя и със затворени очи. Заобиколих Пинки, за да взема двете най-долни кръгчета, после взех трите в средата и накрая събрах последните четири отгоре.

Бях успял. Новият най-добър резултат беше мой и възлизаше на 3 333 360. Съвършената игра.

Свалих ръце от игралния пулт и наблюдавах как четирите духа обграждаха Пак-Ман. В центъра на лабиринта се изписа КРАЙ НА ИГРАТА.

Изчаках. Нищо не се случи. След няколко секунди изображението, което вървеше, когато никой не играеше, се появи на екрана — четирите духа, имената и прякорите им.

Погледът ми се стрелна към монетата върху скобата. Когато дойдох, тя отказваше да помръдне от мястото си, но сега се плъзна и падна право в дланта на аватара ми. После изведнъж изчезна и на дисплея ми се появи съобщение, че монетата от четвърт долар автоматично е добавена към инвентара ми. Когато се опитах да я извадя, за да я разгледам, не успях. Стоеше си в инвентара. Не можех да я взема или да я изхвърля.

Дори да имаше магически свойства, те не бяха посочени в описанието на предмета, защото всъщност такова липсваше. За да науча повече за монетата, трябваше да направя поредица от ясновидски магии от висок клас. Това щеше да отнеме дни и много скъпи магически материали, а дори тогава нямаше гаранция, че ще разбера нещо.

В момента обаче не можех да се съсредоточа върху загадъчната монета. Мислех само за факта, че и Аех, и АртЗмида ме бяха изпреварили за Нефритения ключ. А това, че бих рекорда на играта Рас-Мап тук, на Аркайда, очевидно не ми бе помогнало по никакъв начин да намеря ключа. Бях си изгубил времето.

Тръгнах обратно към повърхността на планетата. Тъкмо сядах в кабината на Вонегът, когато в пощата ми пристигна имейл от Аех. Космите на тила ми настръхнаха, когато видях темата на писмото: Време за отплата.

Затаих дъх, отворих съобщението и прочетох:

Скъпи, Парзивал,

С теб официално сме квит, разбрахме ли се? Смятам дълга си към теб за платен.

По-добре побързай. Шестиците сигурно вече идват насам.

Късмет,

Аех

Под подписа му стоеше прикачен файл с изображение. То представляваше сканирана корица на наръчника към текстовата приключенска игра Zork — версията, издадена през 1980 г. за компютри TRS-80 Model III.

Веднъж бях изиграл цялата игра Zork докрай, ала това беше отдавна, през първата година от Лова. Но пък през онази година бях изиграл и стотици други текстови приключенски игри, включително всички продължения на Zork, и повечето от подробностите за оригиналната игра бяха избледнели в спомените ми. Старите текстови игри бяха съвсем логични, затова не си бях правил труда да прочета наръчника с инструкции към тази. Сега осъзнах, че това бе огромна грешка от моя страна.

На корицата му имаше рисунка на сцена от играта. Авантюрист с броня и крилат шлем стоеше, вдигнал сияещ син меч над главата си, и се готвеше да посече трола, над когото се бе надвесил. В другата си ръка приключенецът стискаше няколко съкровища, а още ценности лежаха в краката му, пръснати сред човешки кости. Зад гърба на героя дебнеше тъмно създание с остри зъби и го гледаше кръвнишки.

Всичко това бе разположено на предния план на рисунката но погледът ми веднага се спря на изобразеното на заден план голяма бяла къща със заковани с дъски врата и прозорци.

Къща запусната с бели стени.

Взирах се в картинката още няколко секунди, достатъчно дълго, че да се изругая, че не съм направил сам връзката още преди месеци. После запалих двигателите на Вонегът и тръгнах към друга планета в Сектор 7, недалеч от Аркайда. Тя представляваше малък свят на име Фробоз, където бе разположена подробна възстановка на играта Zork.

Вече знаех, че именно там бе скрит Нефритеният ключ.

□□23

Фробоз бе разположена сред група от няколкостотин рядко посещавани планети, известни като купът XYZZY. Всички те бяха създадени в самото начало на ОАЗИС и на всяка от тях бе разположена вселената, в която се развиваше някоя отделна, старите текстови приключенски игри, или ПМП[17] (Подземие за множество потребители). Всеки от тези светове бе нещо като олтар — интерактивен знак на почит към предците на ОАЗИС.

Текстовите приключенски игри (наричани често "интерактивни романи" от съвременните учени) създаваха чрез текст виртуална среда, в която живееше героят. Програмата на играта даваше простички описания на обстановката, в която се намираше героят, а после питаше какво ще бъде следващото действие. За да се движи или да взаимодейства с виртуалната среда, играчът въвеждаше текстови команди, с които казваше какво иска да направи аватарът му. Тези инструкции трябваше да са много прости и обикновено се състояха само от две-три думи, като например: ТРЪГНИ НА ЮГ или ИЗВАДИ МЕЧА. Ако командата бе прекалено сложна, слабите способности за синтактичен анализ на играта нямаше да я разберат. Чрез четене и писане на текст играчът преминаваше през виртуалния свят, събираше съкровища, биеше се с чудовища, преодоляваше капани и решаваше пъзели, докато не стигнеше до края.

Първата текстова приключенска игра, която бях играл, се казваше Colossal Cave и в началото изцяло текстовият ѝ интерфейс ми се бе сторил невероятно прост и груб. Но след като бях поиграл няколко минути, бързо останах запленен от действителността, която създаваха думите на екрана. По непонятен за мен начин простичките описания от по две изречения на стаите успяваха да извикат в съзнанието ми ярки образи.

Zork беше една от първите и най-популярни текстови приключенски игри. Според записките ми в дневника я бях изигравал докрай само веднъж, в рамките на един ден, преди повече от четири години. Оттогава, в непростим пристъп на невежество, някак си бях забравил двете най-важни неща за нея:

1. Героят ти стартираше пред разнебитена бяла къща.

2. В дневната на тази бяла къща имаше витрина с трофеи.

За да завършиш играта, трябваше да върнеш всяко събрано по пътя си съкровище в къщата и да го поставиш във витрината.

Изведнъж разбрах смисъла на цялото Четиристишие.

Нефритеният ключ при капитана стои,

в къща запусната с бели стени.

А свирката за да надуеш,

всички трофеи събери.

Преди десетилетия играта Zork и продълженията ѝ бяха лицензирани и пресъздадени в ОАЗИС като зашеметяващи триизмерни симулации, разположени на планетата Фробоз, кръстена на герой от поредицата Zork. И запусната къща с бели стени — която се опитвах да намеря през последните шест месеца — си беше стояла с отворени врати там през цялото това време. Скрита пред погледа ми.

***

Погледнах навигационния компютър на кораба. При пътуване със скоростта на светлината щях да стигна Фробоз за около петнайсет минути. Имаше голяма вероятност Шестиците да ме изпреварят. В такъв случай вероятно малка армада от техни бойни кораби вече щеше да чака в орбита около планетата, когато преминех на нормална скорост. Щеше да се наложи да си проправя път с бой, за да достигна до повърхността и после или да им избягам, или да се опитам да открия Нефритения ключ, докато те ми дишат във врата. Тази перспектива никак не ми харесваше.

За щастие имах резервен план. Пръстенът за телепортация. Той беше сред най-ценните магически предмети в инвентара ми, задигнат от съкровищницата на един червен дракон, който бях убил на Гигакс. Пръстенът даваше възможност аватарът ми да се телепортира веднъж месечно до която и да било точка в ОАЗИС. Използвах го само когато нямах друг избор, като крайна мярка за бягство или когато трябваше да стигна някъде много бързо. Като сега.

Бързо превключих бордовия компютър на Вонегът на автопилот към Фробоз. Наредих му да спусне невидимия щит веднага щом излезе от хиперпространството, да ме намери на повърхността на планетата и да кацне някъде наблизо. Ако имах късмет, Шестиците нямаше да засекат кораба ми и да го взривят, преди да се приземеше. В противен случай щях да съм хванат в капан на планетата с цялата им армия по петите си.

Пуснах автопилота на Вонегът, активирах Пръстена за телепортация, като изрекох командата Бръндел. Щом пръстенът засия, казах името на планетата, на която исках да се телепортирам. На дисплея ми се появи карта на Фробоз. Планетата беше голяма и, както на Мидълтаун, повърхността ѝ бе покрита със стотици еднакви копия на една и съща симулация — в този случай полето за игра на Zork. По-точно петстотин и дванайсет копия, което означаваше, че имаше петстотин и дванайсет беди къщи, разположени равномерно върху планетата. Можех да взема Нефритения ключ от която и да било от тях, затова селектирах едно копие на картата. Пръстенът проблесна ослепително и след секунда аватарът ми се озова на Фробоз.

Отворих дневника си и намерих записките си за Zork. После извадих карта на игралното поле и я преместих в ъгъла на дисплея си.

Огледах небето и не видях и следа от Шестиците, но това не означаваше, че те вече не бяха пристигнали. Соренто и лакеите му вероятно се бяха телепортирали на някое от другите полета. В мига, в който бяха видели, че резултатът на Аех се увеличаваше, сигурно бяха използвали Проследяващата плочка на Финдоро и бяха разбрали, че беше на Фробоз. Което означаваше, че цялата им армада пътуваше насам. Трябваше да взема ключа възможно най-бързо и да се махам оттук.

Озърнах се. Всичко наоколо ми изглеждаше зловещо познато.

Въвеждащото описание в играта гласеше:

ЗАПАДНО ОТ КЬЩАТА

Стоиш на широко поле западно от бяла къща с входна врата, закована с дъски.

Там има малка пощенска кутия.

Аватарът ми се озова на въпросното широко поле западно от къщата. Входната врата на старото викторианско имение бе закована с дъски, а само на няколко метра от мен, на пътеката към къщата, стоеше пощенска кутия. Всичко отговаряше дословно на текста. Къщата бе разположена сред гъста гора, а отвъд нея се виждаха острите зъбери на планински върхове. Погледнах наляво и видях пътека, водеща на север, точно както в описанието.

Заобиколих къщата отзад до малък открехнат прозорец, отворих го широко и влязох. Както и очаквах, озовах се в кухнята. В средата ѝ имаше дървена маса, върху която стояха дълъг кафяв чувал и бутилка вода. Наблизо имаше комин и стълбище, което водеше до тавана. Коридорът отляво водеше до дневната. Също като в играта.

Но в кухнята имаше и неща, които не се споменаваха в описанието на стаята в играта. Печка, хладилник, няколко дървени стола, мивка и кухненски шкафове. Отворих хладилника. Беше пълен с нездравословна храна. Изсъхнали парчета пица, кремчета, кюфтета и множество пакетчета със сосове. Проверих шкафовете. Бяха пълни с консерви и сухи храни. Ориз, спагети, супи.

И корнфлейкс.

Единият шкаф бе наблъскан с кутии корнфлейкс, повечето марки от които бяха излезли от производство още преди да се родя. Плодови кръгчета, Медна наслада, Късметлийски хрупанки, Граф Шокула, Куисп, Захаросани ядки. А най-отзад се криеше една кутия Капитан Крънч. Върху нея бяха изписани думите: Съдържа безплатна играчка!

Нефритеният ключ при капитана стои.

Изсипах съдържанието на кутията върху плота и пръснах златисти зърнени парченца навсякъде. И тогава я видях — малка пластмасова свирка, увита в прозрачен целофан. Разкъсах опаковката и разгледах наградата в дланта си. Беше жълта, от едната ѝ страна бе нарисувано анимационното лице на Капитан Крънч, а от другата — малко кученце. Отстрани с релефни букви пишеше Свирката на Капитан Крънч.

Най-сетне разбрах всичко. Разбрах значението на Четиристишието и какво трябваше да направя, за да намеря Нефритения ключ. За да проверя теорията си, вдигнах свирката към устните на аватара си и я надух. Но тя не издаде звук и нищо не се случи.

А свирката за да надуеш, всички трофеи събери.

Прибрах я в джоба си и отворих торбата на кухненската маса. В нея имаше скилидка чесън, която прибрах в инвентара си. После изтичах на запад към дневната. Подът бе застлан с голям ориенталски килим. Обзавеждането се състоеше от старинни мебели като онези, които бях виждал във филми от 40-те години на XX в. На западната стена имаше дървена врата с издялани в нея странни знаци. А на отсрещната стена се издигаше красива витрина за трофеи. Беше празна. Върху витрината имаше фенер на батерии, а на стената над него бе окачен лъскав меч.

Взех меча и фенера, навих килима и намерих под него капака, който знаех че се крие отдолу. Отворих го и видях стълбище, което водеше към тъмно мазе.

Включих фенера и щом заслизах по стълбите, мечът засия.

***

Продължих да правя справки с бележките си за играта, за да си припомня откъде точно да мина през лабиринта от стаи, коридори и пъзели. По пътя си събрах всички деветнайсет съкровища, като от време на време се връщах в дневната в бялата къща, за да ги поставя във витрината. Наложи се да се бия с няколко неигрални компютърни персонажа: един трол, циклоп и безкрайно изнервящ крадец. А що се отнасяше до легендарния Гру, който дебнеше в тъмата и чакаше да ме изяде — просто го заобиколих.

Освен свирката в кухнята, не открих други изненади или отклонения от оригиналната игра. За да изиграя докрай триизмерната версия на Zork, трябваше просто да действам, както в оригиналната текстова игра. Като тичах с всички сили, без да спирам, за да разглеждам или да се замислям, успях да стигна до края за двайсет и две минути.

Непосредствено след като взех и последното от деветнайсетте съкровища — малка месингова дрънкулка, на дисплея ми излезе съобщение, че Вонегът беше кацнал отвън. Автопилотът бе приземил кораба в полето на запад от бялата къща. Невидимият щит още беше включен, както и защитните механизми. Ако Шестиците вече кръжаха в орбита около планетата, се надявах да не са забелязали кораба ми.

Изтичах обратно в дневната за последен път и поставих последното съкровище във витрината. Както и в оригиналната игра, там се появи карта, която показваше пътя до скрита могила, бележеща края на играта. Но картата и краят на играта не ме интересуваха. Сега всички "трофеи" бяха "събрани", затова извадих свирката. Имаше три дупки в горната ѝ част и запуших третата, за да получа звука от 2600 херца, с който свиркаха бе станала прочута в аналите на хакерите. После я надух и от нея излезе ясен, пронизителен звук.

Тя изведнъж се преобрази в малък ключ. В същия миг резултатът ми в Класацията се увеличи с 18 000 точки.

Отново се върнах на второ място само с 1000 точки пред Аех.

Миг по-късно симулацията на Zork се рестартира. Деветнайсетте съкровища във витрината изчезнаха по скривалищата си, а останалата част от къщата и игралното поле се върнаха във вида, в който ги бях заварил.

Взрях се в ключа в дланта си и за миг ме обзе паника. Той беше сребрист, а не с мътнозеления цвят на нефрит. Но когато го обърнах и разгледах по-внимателно, установих, че всъщност бе увит в сребрист станиол, като за дъвка или шоколад. Внимателно свалих опаковката, под която се намираше ключ, изработен от лъскав зелен камък.

Нефритеният ключ.

И също като на Медния, и върху този имаше надпис:

Продължи куеста, като минеш теста.

Препрочетох го няколко пъти, но не ми хрумна нищо, затова го прибрах в инвентара си, а после разгледах опаковката. Тя представляваше сребрист станиол с бяла хартия от вътрешната страна. Не забелязах никакви знаци.

В този миг чух приглушеното бръмчене на наближаващ космически кораб и знаех, че това бяха Шестиците. По шума изглеждаше, че са страшно много на брой.

Прибрах опаковката в джоба си и изтичах навън. Небето гъмжеше от хиляди техни бойни кораби, които приличаха на ято метални оси. Докато се спускаха, те се разделиха на малки групички и се насочиха в различни посоки, сякаш за да покрият цялата повърхност на планетата.

Реших, че не бяха толкова глупави, че да се опитат да барикадират всички петстотин и дванайсет копия на бялата къща. Тази стратегия им бе помогнала на Лудус, но само за няколко часа, при това там трябваше да барикадират само едно място. Цялата планета Фробоз беше зона, разрешена за битки; тук функционираха и магии, и технологии, което означаваше, че всичко бе позволено. Съвсем скоро щяха да започнат да пристигат орди от въоръжени до зъби ловци, а ако Шестиците се опитаха да ги отблъснат, щеше да избухне война с мащаби, невиждани досега в историята на ОАЗИС.

След като прекосих тичешком полето и стъпих на рампата на кораба си, забелязах голям ескадрон от бойни кораби, около сто на брой, да се спуска от небето право към мен.

Макс вече бе запалил двигателите на Вонегът, затова му извиках да потегляме веднага щом стъпех на борда. Когато стигнах до пилотската кабина, включих на максимална скорост и спускащите се ята от Шестици направиха остри виражи, за да тръгнат след мен. Докато се изстрелвах в небето, бях подложен на тежък обстрел от няколко посоки. Но имах късмет. Корабът ми беше бърз, а щитовете ми бяха най-модерните на пазара и издържаха достатъчно, че да успея да изляза в орбита. Но отказаха няколко секунди по-късно и корпусът на Вонегът получи сериозен брой поражения само за няколкото секунди, които ми трябваха, за да мога да превключа на светлинна скорост.

Измъкнах се на косъм. Проклетниците едва не ме хванаха.

***

Корабът ми бе потрошен, затова вместо да се върна направо в крепостта си, се отправих към Работилницата на Джо — орбитален автосервиз в Сектор 10. Сервизът на Джо беше надеждно място с разумни цени, където обслужването беше светкавично. Винаги ходех там, когато Вонегът се нуждаеше от ремонт или подобрения.

Докато Джо и хората му ремонтираха кораба ми, изпратих на Аех кратък благодарствен имейл. Казах му, че какъвто и дълг да е смятал, че е имал към мен, го е платил напълно. Освен това си признах, че съм безкрайно нетактичен, самовлюбен кретен — и го помолих да ми прости, че се бях държал така с него.

Щом поправиха кораба ми, потеглих към крепостта си. До края на деня не откъсвах поглед от новинарските канали. Информацията за Фробоз бе плъзнала и всеки ловец, който разполагаше с необходимите средства, вече се бе телепортирал там. Хиляди други непрекъснато пристигаха с космически кораби, за да се бият с Шестиците и да вземат копие от Нефритения ключ.

По новините излъчваха на живо стотиците масови боеве, които избухваха на Фробоз около почти всички копия на запуснатата къща с бели стени. Големите ловни кланове отново се обединиха в координирана атака срещу Шестиците. Това бе началото на сражението, станало известно по-късно като Битката за Фробоз, а вече и двете страни даваха многобройни жертви.

Следях и Класацията и чаках да видя доказателства, че Шестиците са започнали да събират Нефритени ключове, докато армията удържаше конкуренцията. Както се и опасявах, следващият резултат, който се увеличи, беше на Соренто. Точките му скочиха със 17 000 и той се изкачи на четвърто място.

Сега, след като знаеха къде да намерят Нефритения ключ, очаквах резултатите и на останалите му служители да започнат да се покачват. Но — за моя изненада — следващият аватар, който взе ключа, беше не кой да е, а Шото. Той постигна това двайсет минути след Соренто. Шото някак си бе успял да се изплъзне на ордите му, които се тълпяха по цялата планета, да влезе в някое от копията на бялата къща, да събере деветнайсетте съкровища и да вземе своя ключ.

Продължих да следя Класацията и очаквах да видя и резултатът на брат му Дайто да се увеличи. Но това не стана.

Няколко минути, след като Шото взе ключа, името на Дайто изчезна от Класацията. Имаше само едно възможно обяснение: Дайто бе загинал.

□□24

През следващите дванайсет часа на Фробоз продължи да цари хаос, тъй като всеки ловец в ОАЗИС пристигаше на планетата и се хвърляше в битката.

Шестиците се бяха разпръснали по цялата планета в смел опит да блокират всички петстотин и дванайсет копия на игралното поле на Zork. Но макар войските им да бяха многобройни и добре екипирани, този път не бяха струпани достатъчно нагъсто. Само още седем от аватарите им успяха ца вземат Нефритения ключ през този ден. А когато ловните кланове започнаха организираната си атака срещу тях, "кретените в синьо" дадоха сериозни жертви и бяха принудени да отстъпят.

След няколко часа висшето им командване реши да предприеме нова стратегия. Бързо стана ясно, че няма да успеят да удържат над петстотин отделни блокади, нито да отблъснат непрестанния наплив от ловци. Затова прегрупираха силите си и ги съсредоточиха около десет съседни копия към южния полюс на планетата. Издигнаха силови полета край всяко от тях и разположиха бронирани батальони пред стените им.

Стратегията да действат в по-малък мащаб проработи и войските на Шестиците се оказаха достатъчни, че да удържат тези Десет места и да не допуснат други ловци да влязат там (а и ловците нямаха особено основание да се опитват, тъй като сега над петстотин други копия от Zork стояха отворени и необсадени). Така Шестиците можеха да действат необезпокоявани. В общи линии строиха по десет редици от аватари пред всяка бяла къща и ги пращаха един по един да вземат Нефритения ключ. Всички виждаха какво точно правят, защото цифрите cрещу всеки от служебните номера на ИОИ в Класацията започнаха да се увеличават с по 15 000 точки.

В същото време се увеличаваха и резултатите на стотици ловци. Сега, след като местоположението на Нефритения ключ и действията, които бяха необходими, за да се вземе, бяха станали обществено достояние, всеки, преминал през Първата порта, можеше да се сдобие с него. Когато Битката за Фробоз приключи, Класацията изглеждаше по следния начин:

Резултати:

1. АртЗмида 129 000

2. Парзивал 128 000

3. Аех 127 000

4. ИОИ-655321 122 000

5. Шото 122 000

6. ИОИ-643187 105 000

7. ИОИ-621671 105 000

8. ИОИ-678324 105 000

9. ИОИ-637330 105 000

10. ИОИ-699423 105 000

Въпреки че Шото бе постигнал същия резултат, катоСоренто, последният бе стигнал 122 000 точки пръв и затова бе по-напред в класацията. Сравнително малкото бонус точки, които АртЗмида, Аех, Шото и аз бяхме получили, задето достигнахме първи до Медния ключ, бяха причината имената ни да останат и тачената група на Големите пет. А сега, след като Дайто бе мъртъв, Соренто също бе спечелил един от тези бонуси. При вида на служебния му номер над името на Шото ми призля. Соренто бе влязъл с коварство сред Големите пет.

Разгледах резултатите по-надолу в Класацията и видях, че в нея имаше вече над пет хиляди имена, а с всеки изминал час броят им се увеличаваше, тъй като нови и нови аватари най-сетне успяваха да победят лича на Joust и да вземат Медния ключ.

По форумите очевидно никой не знаеше какво се е случило с Дайто, но всички бяха на мнение, че Шестиците са го убили през първите няколко минути от битката за Фробоз. Носеха се всевъзможни слухове за начина, по който бе умрял, но никой не бе видял с очите си кончината му. Освен може би Шото, а той бе изчезнал. Изпратих му няколко покани за чат, но не получих отговор. Предположих, че и той като мен се бе съсредоточил изцяло върху това да намери Втората порта преди Шестиците.

***

Седях в крепостта си, взирах се в Нефритения ключ и повтарях текста, изписан върху него, като влудяваща мантра:

Продължи куеста, като минеш теста.

Продължи куеста, като минеш теста.

Продължи куеста, като минеш теста.

Добре, но какъв тест? Какъв тест трябваше да мина? Тестът на Кобаяши Мару? Предизвикателството на Пепси? Как бе възможно тази загадка да е толкова неясна?

Разтрих ядно очи под визьора. Реших да си почина и да поспя. Отворих инвентара на аватара си и върнах обратно Нефритения ключ. Тогава забелязах сребристия станиол в полето до него — опаковката, в която бе увит, когато се появи в дланта ми.

Знаех, че тайната на гатанката беше свързана по някакъв начин с опаковката, но не можех да се сетя как. Първо ми хрумна, че можеше да е препратка към Уили Уонка и Шоколадовата фабрика, но реших, че не беше така. В опаковката нямаше златен билет. Значението ѝ беше друго.

Взирах се в станиола и размишлявах по въпроса, докато вече едва си държах очите отворени. Излязох от ОАЗИС и си легнах няколко часа по-късно, в 6:12 часа стандартно време по ОАЗИС, се събудих внезапно от стържещия звук на алармата която ми извести, че отново имаше промяна в първите места Изпълнен със страховити опасения, влязох в ОАЗИС и отворих Класацията, без да съм сигурен в това, какво да очаквам Може би АртЗмида най-накрая бе преминала през Втората порта? Или пък Аех или Шото бяха имали тази чест.

Но резултатите и на тримата бяха същите. За свой ужас видях, че точките на Соренто се бяха увеличили с 200 000. А срещу служебния му номер вече имаше икони на две порти.

Соренто бе станал първият човек, намерил Втората порта и преминал през нея. Вследствие на това сега аватарът му заемаше първо място в Класацията.

Седях вцепенен и се взирах в служебния му номер, а наум преценявах какви щяха да са последствията от случилото се, След като бе излязъл оттам, той бе получил информация относно това, къде се криеше Кристалният ключ, който отваряше последната порта. Сега единствено Шестиците имаха тази гатанка, което означаваше, че бяха по-близо до Яйцето откогото и да било.

Изведнъж ми призля и започнах да се задушавам. Осъзнах, че това сигурно беше пристъп на паника. Бях шашнат до безобразие. Получих огромен психически шок. Както и да го наре чете, направо се побърках.

Звъннах на Аех, но той не вдигна. Или още ми се сърдеше или имаше по-важна работа. Понечих да се обадя на Шото, но си спомних, че вчера бяха убили аватара на брат му. Сигурно не беше в много добро настроение. Реших засега да не го безпокоя.

Замислих се дали да не отлетя до Бенатар и да се опитам да поговоря с АртЗмида, но се осъзнах. Тя имаше Нефритения ключ вече от два месеца, а още не беше преминала през Втората порта. Новината, че Шестиците бяха успели за по-малко от двайсет и четири часа, сигурно я бе довела до унищожителна ярост. Или до кататония. Най-вероятно в момента не ѝ беше до разговори, най-малкото с мен. Все пак опитах да ѝ позвъня. Тя, както обикновено, не отговори.

Толкова отчаяно исках да чуя познат глас, че поради липсата на други възможности, се задоволих с Макс. В състоянието, в което бях, дори изкуственият компютърно генериран глас ми донесе известна утеха. Разбира се, предварително програмираните отговори на Макс бързо се изчерпаха, а когато той започна да се повтаря, илюзията, че разговарям с друго човешко същество, изцяло се изпари и се почувствах още по-самотен. Човек разбира, че окончателно е съсипал живота си, когато всичко се прецака и единственият, с когото може да си поговори, е софтуерът, управляващ системата му.

Не можех да заспя, затова гледах новините и следях ловните форуми. Армадата на Шестиците още беше на Фробоз, а аватарите им продължаваха да събират Нефритени ключове.

Соренто очевидно се бе поучил от предишната си грешка. Сега, след като само Шестиците знаеха къде беше Втората порта, нямаше да постъпят толкова глупаво, че да разкрият местоположението ѝ, като се опитат да я барикадират с войските си. Но въпреки всичко, те се възползваха максимално от ситуацията. В хода на деня продължиха да пращат и други аватари там. След като Соренто премина, още дванайсет Шестици го последваха през следващите двайсет и четири часа. Тъй като всяка получаваше по 200 000 точки, с АртЗмида, Аех и Шото слизахме все по-надолу в Класацията, докато не изпаднахме от първата десетка и на главната страница не останаха само служебни номера на ИОИ.

Сега Шестиците контролираха всичко.

И когато бях сигурен, че ситуацията не можеше да се влоши повече, тя се влоши. Стана много, много зле. Два дни, след като премина през Втората порта, резултатът на Соренто скочи с още 30 000 точки, което означаваше, че е намерил Кристалния ключ.

Седях в крепостта си, взирах се в мониторите и гледах развитието на събитията, вцепенен от ужас. Нямаше какво да отричам. Краят на състезанието бе съвсем близо. При това нямаше да завърши, както винаги съм си мислел — като някой благороден и достоен ловец намереше Яйцето и спечелеше наградата. Бях се залъгвал през последните пет и половина години. Всички се бяхме залъгвали. Тази история нямаше да завърши щастливо. Личеше си. Лошите щяха да спечелят.

Прекарах следващите двайсет и четири часа в паника и вманиачено проверявах Класацията през пет секунди, като очаквах всеки момент на нея да се изпише КРАЙ.

Соренто или някой от многобройните му "експерти по Холидей" бе успял да дешифрира гатанката и да намери Втората порта. Но макар доказателството да бе пред очите ми в Класацията, още ми беше трудно да повярвам. Досега Шестиците бяха напредвали само като следяха АртЗмида, Аех и мен с проклетия си артефакт. Как бяха успели тези безмозъчни скапаняци да намерят сами Втората порта? Можеше просто да са извадили късмет. А може и да са открили нов начин да мамят. Как иначе щяха да разгадаят посланието за един ден, след като АртЗмида не беше успяла с няколко дни преднина?

Имах чувството, че мозъкът ми се е размекнал и се е превърнал в каша. Не можех да разгадая текста на Нефритения ключ. Не ми хрумваха никакви идеи. Дори и скапани. Не знаех какво да правя, нито накъде да се насоча.

През нощта Шестиците продължиха да се сдобиват с копия от Кристалния ключ. Всеки път, когато някой от резултатите им се увеличеше, сякаш пробождаха сърцето ми с нож. Но не можех да откъсна поглед от Класацията. Бях като хипнотизиран.

Усетих, че изпадам в пълно отчаяние. Усилията ми през последните пет и половина години бяха напразни. Като пълен глупак бях подценил Соренто и Шестиците. А сега щяхме да платим най-страшната цена за самоувереността си. Тези зли, бездушни корпоративни лакеи се приближаваха до Яйцето с всеки изминал миг. Усещах го до мозъка на костите си.

Вече бях изгубил АртЗмида, а сега щях да загубя и състезанието.

Вече бях решил какво щях да направя, когато това се случеше. Първо, щях да пратя имейл до някое от хлапетата от официалния ми фенклуб, което нямаше пари и имаше аватар на 1-во ниво, и щях да му дам всичко, което притежавах. После щях да активирам механизма за саморазрушение на крепостта си и да седя в командния център, докато астероидът избухва в зрелищна термоядрена експлозия. Аватарът ми щеше да умре и в центъра на дисплея ми щеше да се изпише КРАЙ НА ИГРАТА. После щях да сваля визьора и да изляза от апартамента си за пръв път от четиринайсет месеца. Щях да взема асансьора до покрива. Можех дори да се кача по стълбите. Малко да се раздвижа.

На покрива на блока имаше ботаническа градина. Никога не бях ходил там, но бях виждал снимки и се наслаждавах на гледката чрез директно излъчване от камера. По края на покрива имаше монтирана прозрачна плексигласова бариера, за да не се хвърлят хората оттам, но явно не вършеше никаква работа, защото откакто се бях нанесъл, поне трима упорити бяха успели да скочат.

Щях да постоя горе известно време, да подишам непречистения градски въздух и да се порадвам на вятъра върху кожата си. После щях да се покатеря по бариерата и да се хвърля.

Това беше планът ми.

Опитвах се да реша коя мелодия да си подсвирквам, докато летя към смъртта си, когато телефонът ми иззвъня. Беше Шото. Не бях в настроение за разговори и го оставих да се прехвърли към гласовата поща, а после проследих как той записваше краткото си съобщение. Каза, че искал да дойде в крепостта ми да ми даде нещо, което Дайто ми оставил в завещанието си. Когато му се обадих, за да се уговорим, разбрах, че Шото беше сломен. Тихият му глас бе изпълнен с болка, а силното му отчаяние бе изписано по лицето му. Изглеждаше напълно обезверен. Беше в по-плачевно състояние и от мен.

Попитах го защо брат му изобщо беше написал "завещание" на аватара си, вместо просто да остави вещите си на него. Така Дайто можеше да си направи нов аватар и брат му да му върне всичко. Но Шото ми каза, че той няма да си прави нов аватар повече и когато го попитах защо, обеща да ми обясни, когато се видехме лично.

□□25

Около час по-късно Макс ми извести, че Шото е пристигнал. Дадох на кораба му позволение да навлезе във въздушното пространство на Фалко и му казах да паркира в хангара ми.

Корабът му беше междупланетен траулер на име Куросава, а плавателният съд бе направен по модел на Бибоп от класическия сериал Каубоят Бибоп. Дайто и Шото използваха този кораб за свой подвижен щаб, откакто ги познавах. Беше толкова голям, че едва мина през вратите на хангара ми.

Посрещнах го на пистата, щом слезе от Куросава. Носеше черна траурна роба, а лицето му бе също толкова неутешимо, както и когато разговаряхме по телефона.

— Парзивал-сан — поклони се той.

— Шото-сан — поклоних се почтително и аз в отговор, после протегнах длан — жест, който той познаваше от времето, когато заедно играехме на куеста. Въпреки всичко, се усмихна и ми стисна ръката. Но мрачното му изражение се върна незабавно. Виждах го за пръв път, откакто изиграхме заедно мисията на Токузацу (ако не броим рекламите на енергийна напитка Дайшо, в която двамата с брат му участваха) и аватарът му ми се стори с няколко сантиметра по-висок в сравнение с преди.

Заведох го в една от рядко използваните "гостни" в крепостта си, която представляваше възстановка на дневната от сериала Семейни връзки. Шото позна декора и кимна одобрително. После, без да обръща внимание на мебелите, седна на пода, като първо коленичи, а после седна върху петите си. Аз също седнах така срещу него. Известно време помълчахме Когато най-сетне заговори, не вдигна очи от пода.

— Снощи Шестиците убиха брат ми — каза той почти шепнешком.

Първоначално бях твърде зашеметен, за да отговоря.

— Имаш предвид, че са убили аватара му, нали? — попитах аз, макар вече да знаех, че не беше така.

Шото поклати глава.

— Не. Влязоха с взлом в апартамента му, издърпаха го от сензорния стол и го хвърлиха през балкона. Той живееше на четирийсет и третия етаж.

Шото отвори прозореца на браузъра си във въздуха. В него се появи статия от японски новинарски канал. Натиснах я с показалец и софтуерът Мандаракс преведе текста на английски. Заглавието гласеше: Поредното самоубийство на геймър. В кратката статия пишеше, че млад мъж, 22-годишният Тоширо Йошиаки, е скочил от апартамента си на 43-я етаж на бивш хотел в Шишоку, Токио, където живеел сам. Към статията имаше снимка на Тоширо — сериозен японец с дълга чорлава коса и пъпчива кожа. Изобщо не приличаше на аватара си.

След като видя, че прочетох статията, Шото затвори прозореца. Поколебах се за миг и попитах:

— Сигурен ли си, че не се е самоубил, след като си убили аватара му?

— Да. Дайто не си направи сепуко. Убеден съм. Шестиците са влезли в апартамента му, докато аз се биех с тях на Фробоз. Така са победили аватара му. Като са го убили в истинския свят.

— Съжалявам, Шото — не знаех какво да добавя. Виждах, че казва истината.

— Истинското ми име е Акихиде. Искам да го знаеш.

Усмихнах се и се поклоних, като за миг опрях чело в пода.

— Благодаря ти, че ми го доверяваш! Моето е Уейд.

Вече не виждах смисъл да пазя тайни.

— Благодаря ти, Уейд — поклони се Шото.

— Няма защо, Акихиде.

Той замълча за миг, а после прочисти гърло и започна да ми разказва за Дайто. Думите се лееха от устата му. Очевидно имаше нужда да поговори с някого за случилото се. За загубата си.

— Истинското име на Дайто е Тоширо Йошиаки. Разбрах го чак снощи, след като прочетох статията.

— Но… аз си мислех, че си му брат. — Бях решил, че Дайто и Шото живееха заедно в един апартамент или нещо подобно.

— Отношенията ми с Дайто са сложни. — Шото замълча и си прочисти гърлото. — Не бяхме братя. Не и в истинския жнвог. Само в ОАЗИС. Разбираш ли? Познавахме се единствено онлайн. Никога не се срещнахме на живо. Той вдигна бавно поглед и ме погледна в очите, за да види дали го осъждам.

Поставих ръка на рамото му.

— Повярвай ми. Шото, разбирам те. Аех и АртЗмида са най-добрите ми приятели, а никога не съм ги виждал в истинския свят. Всъщност и ти си един от най-близките ми приятели.

Той кимна.

— Благодаря ти! — по гласа му разбрах, че плаче.

— Ние сме ловци — казах аз в опит да наруша неловката тишина. — Ние живеем тук, в ОАЗИС. За нас това е единствена реалност.

Акихидс кимна и няколко секунди след това продължи разказа си.

Каза, че с Тоширо са се запознали преди шест години, когато и двамата се записали в група за терапия на хикикомори — млади хора, живеещи в пълна изолация от обществото. Хикикоморите се затваряли в стаите си, четели манга и сърфирали из ОАЗИС по цял ден, като разчитали на семействата си да им носят храна. В Япония имаше хикикомори още от началото на века, но броят им бе скочил рязко от началото на Лова. В страната проблемите на хикикоморите се разглеждаха като епидемия. Милиони млади мъже и жени из цялата страна сг бяха изолирали от света. Понякога наричаха тези деца "липсващите милиони".

Акихиде и Тоширо станали най-добрите приятели и почти всеки ден се срещали в ОАЗИС. Когато Ловът започнал, те веднага решили да обединят сили и да търсят заедно Яйцето. Били прекрасен екип, защото Тоширо бил гений във видеоигрите а доста по-малкият Акихиде познавал добре американската попкултура. Бабата на Акихиде учила в САЩ, където се родили и двамата му родители, тъй че Акихиде израснал с американските филми и телевизия и говорел английски и японски език еднакво добре.

Общата любов на двамата към самурайските филми вдъхновила имената и външния вид на аватарите им. Въпреки разликата от пет години във възрастта им, Шото и Дайто се възприемали като братя и затова, когато създали новите си ловни аватари, решили, че занапред в ОАЗИС ще бъдат братя.

След като преминали през Първата порта и станали известни, дали няколко интервюта за медиите. Пазели истинските си самоличности в тайна, но разкрили, че и двамата са японци, което ги превърнало в знаменитости в родината им. Започнали да рекламират японски продукти, а въз основа на приключенията им били създадени анимационна и телевизионна поредица. В пика на славата им Шото предложил на Дайто да се срещнат най-сетне лично. Дайто се разярил и не говорил със Шото няколко дни. Шото повече не повдигнал въпроса.

Накрая Шото успя да ми разкаже как беше загинал аватарът на брат му. Двамата били на борда на Куросава и обикаляли планетите из Сектор 7, когато видели в Класацията, че Аех е намерил Нефритения ключ. Знаели, че Шестиците веднага ще използват Проследяващата плочка па Финдоро, за да установят точното местоположение на Аех, и че корабите им съвсем скоро ще се съберат на съответното място.

За да се подготвят, през последните няколко седмици Дайто и Шото тайно поставяли микроскопични проследяващи устройства по корпусите на всички бойни кораби на Шестиците, до които се добирали. С помощта на тези устройства проследили корабите, когато флотилията на Шестиците внезапно променила курса си и се насочила към Фробоз.

Щом научили за това, двамата най-накрая разгадали значението на Четиристишието. А докато стигнали до планетата само няколко минути по-късно, вече знаели и как да вземат Нефритения ключ.

Приземили Куросава до едно копие на бялата къща, където все още никой не бил дошъл. Шото изтичал вътре, за да събере деветнайсетте съкровища и да вземе ключа. Дайто останал отвън да пази. Шото действал бързо и вече трябвало да събере само още две съкровища, когато Дайто му съобщил по вътрешната радиовръзка, че десет кораба на Шестици се приближават към тях. Казал на брат си да побърза и му обещал да удържи врага, докато вземе Нефритения ключ. Не знаели дали ще имат друга възможност да се доберат до него.

Докато Шото тичал да постави последните два трофея във витрината, той активирал дистанционно една от външните камери на Куросава, която записала сблъсъка на Дайто с приближаващите се Шестици. Шото отвори прозорец и ми пусна клипа, но извърна очи. Очевидно нямаше желание да го гледа пак.

На записа Дайто стоеше сам на полето до бялата къща. Малка флотилия от бойни кораби се спусна от небето и откри огън с лазерни оръдия. Порой от огнени червени светкавици заваля около Дайто. Зад него в далечината кацаха още кораби, а от всеки от тях слизаха ескадрони от въоръжени пехотинци. Дайто бе обграден.

Шестиците очевидно бяха забелязали Куросава, докато се бяха спускали към планетата, и бяха решили, че най-важната им задача е да убият двамата самураи.

Дайто не се поколеба да използва коза си. Той извади Бета капсулата, вдигна я с дясната си ръка и я активира. Аватарът… моментално се превърна в Ултрамен — извънземен супергерой в червено и сребристо, с пламтящи очи. Щом аватарът му се трансформира, той се разрасна до петдесет метра на височина.

Настъпващите пехотинци замръзнаха на място и вдигнаха изпълнени със страхопочитание очи към Ултрамен Дайто, който сграбчи два кораба в небето и ги удари един в друг, все едно гигантско дете си играеше с малки метални играчки. После метна пламтящите отломки на земята и започна да мачка останалите кораби в небето, сякаш отпъждаше досадни мухи. Корабите, които се измъкнаха от смъртоносната му хватка, го обградиха и започнаха да го обстрелват с лазерни лъчове и картечници, които обаче просто отскачаха от бронираната му извънземна кожа. Дайто се изсмя гръмко, а звукът отекна надалеч. После направи кръст с ръце. От дланите му изригна сияещ лъч и изпепели половин дузината кораби, имали лошия късмет да се озоват на пътя му. След това, все още с насочен напред лъч, се извърна и помете пехотинците, които се изпържиха, сякаш поставени под огромна лупа.

Изглежда Дайто страшно се забавляваше. Толкова му бе забавно, че не обърна внимание на вградената на гърдите му предупредителна лампичка, която замига в червено. Това беше сигналът, че трите му минути като Ултрамен изтичаха и че силата му беше почти изчерпана. Именно това времево ограничение беше основната слабост на Ултрамен. Ако Дайто не изключеше Бета капсулата и не върнеше човешкия си облик, преди края на трите минути, аватарът му щеше да умре. Но беше пределно ясно, че ако се преобразеше обратно в човек точно сега сред настъпващите орди, също щеше да загине мигновено. А Шото нямаше да успее да достигне до кораба.

Шестиците около Дайто крещяха по радиостанциите си за подкрепления, а от небето се спускаха на талази нови бойни кораби. Дайто ги обстрелваше и поваляше още във въздуха, един по един, с точно насочване на лъча. А с всеки следващ изстрел предупредителната лампичка на гърдите му пулсираше все по-бързо.

Изведнъж Шото излезе от къщата и каза на брат си по вътрешната радиовръзка, че е взел Нефритения ключ. В същия миг пехотинците го забелязаха и, тъй като усетиха, че той беше много по-лесна мишена, насочиха огъня си към неговия аватар.

Шото се спусна трескаво към Куросава. Когато активира Скоростните ботуши на краката си, аватарът му се стрелна през полето. Докато тичаше, Дайто се намести така, че да му осигури колкото се може по-добра защита. Все още бълващ лъчи, той успя да удържи Шестиците.

И тогава внезапно по интеркома се чу гласът на Дайто:

— Шото! — извика той. — Някой влезе! Някой…

Гласът му внезапно замлъкна. В същия миг аватарът му замръзна, сякаш се бе превърнал в камък, и над главата му се появи икона за излизане от системата.

Да излезеш от ОАЗИС по средата на битка бе все едно да се самоубиеш. Докато излизаш от системата, аватарът ти замръзва на място за шейсет секунди, а през това време си напълно беззащитен и уязвим. Излизането от системата бе направено така, за да не могат аватарите да се измъкват от битки по лесния начин. Трябваше да се отбраняваш или да отидеш на безопасно място, преди да се изключиш.

Излизането от системата на Дайто се задейства в най-неподходящия момент. Щом аватарът му замръзна, към него от всички посоки се посипа лазерен огън. Червената лампичка на гърдите му започна да мига още по-бързо, докато накрая не застина в червена светлина. Тогава великанският облик на Дайто се срина на земята. Докато падаше, той едва не смаза Шото и Куросава. Когато се сгромоляса на земята, тялото на аватара му се върна в предишния си вид и се сви до нормалния си размер. После започна да се стопява бавно от погледа. След като аватарът на Дайто изчезна окончателно, на земята под него остана малка купчинка предмети — всичко, което бе носил в инвентара си, включително Бета капсулата. Той бе мъртъв.

На дисплея се видя как някой профучава — Шото се върна да събере предметите на Дайто. После се обърна и се стрелна на борда на Куросава. Корабът излетя светкавично в орбита под непрестанния обстрел на Шестиците и си спомних за собственото си отчаяно бягство от Фробоз. За късмет на Шото, брат му бе унищожил повечето от бойните кораби наоколо, а подкрепленията още не бяха пристигнали.

Той успя да излезе в орбита и да скочи в хиперпространството. Но се измъкна на косъм.

***

Видеоклипът свърши и Шото затвори прозореца.

— Според теб как Шестиците са разбрали къде е живеел? — попитах го аз.

— Не знам. Дайто внимаваше. Прикриваше си следите.

— Щом са намерили него, може да открият и теб.

— Знам. Взел съм предпазни мерки.

— Добре.

Шото извади Бета капсулата от инвентара си и ми я подаде.

— Дайто искаше да ти дам това.

Вдигнах капсулата и ръка.

— Не, задръж я. Може да ти потрябва.

Шото поклати глава.

— Сега при мен са всички останали предмети от инвентара му. Капсулата не ми трябва. А и не я искам. — Той настойчиво ми я подаде пак.

Взех артефакта и го разгледах. Представляваше малък метален цилиндър, сребърно-черен на цвят с червено копче за включване отстрани. По форма и размер приличаше на светлинния ми меч, но те вървяха по десет цента за дузина. Имах над петдесет такива в колекцията си. А Бета капсулата беше единствена по рода си, при това несравнимо по-мощно оръжие.

Вдигнах капсулата с две ръце и се поклоних:

— Благодаря, Шото-сан.

— Аз ти благодаря, Парзивал — отвърна той и също се поклони. — Благодаря ти, че ме изслуша. — При тези думи Шото стана. От всяко негово движение си личеше, че е напълно сломен.

— Не си се отказал, нали? — попитах аз.

— Не, разбира се. — Той изправи гръб и се усмихна мрачно. — Но целта ми вече не е да намеря Яйцето. Не, имам нова мисия. Много по-важна.

— И каква е тя?

— Да отмъстя.

Кимнах, прекосих стаята и свалих един от самурайските мечове, окачени на стената. Подадох го на Шото:

— Моля те, приеми този подарък. Може да ти помогне в новата мисия.

Шото взе меча, извади няколко сантиметра от богато украсеното острие от ножницата.

— Масамуне? — възкликна той и се взря в меча.

Кимнах.

— Да. При това е със смъртоносно острие +5.

Шото отново се поклони в знак на благодарност.

— Аригато.

Слязохме мълчаливо с асансьора до хангара. Преди да се качи на кораба си, той се обърна към мен:

— Според теб колко време ще отнеме на Шестиците да преминат през Третата порта?

— Не знам. Надявам се достатъчно дълго, че да ги настигнем.

— Нищо не е приключило, докато дебелата дама не запее, нали?

Кимнах.

— Нищо не е приключило, докато не дойде краят. А той още не е настъпил.

□□26

Сетих се по-късно вечерта, няколко часа след като Шото си тръгна.

Седях в командния център на крепостта си, държах Нефритения ключ в ръка и си повтарях текста, изписан върху него: Продължи куеста, като минеш теста.

В другата си ръка държах станиола. Поглеждах ту към ключа, ту към опаковката и отчаяно се опитвах да намеря връзката между тях. Занимавах се с това от часове, а не ми хрумваше нищо.

Въздъхнах, прибрах ключа и разпънах опаковката на контролното табло пред себе си. Изгладих внимателно всички гънки. Станиолът представляваше квадрат с дължина на страната 15 сантиметра. Сребристо фолио от едната страна, матирана бяла хартия от другата.

Стартирах софтуер за анализ на изображения и сканирах двете страни на опаковката. После увеличих двете снимки на дисплея и разгледах всеки милиметър от тях. Не открих никакви знаци или текст на нито една от двете страни на опаковката.

В същото време похапвах царевичен чипс и използвах софтуера за анализ, като му давах гласови команди. Наредих му да върне изображенията в нормалния им размер и да ги постави в центъра на дисплея ми. Това ми напомни на сцена от филма Блейд Рънър, в която героят на Харисън Форд, Декард, използва подобен скенер с гласови команди, за да анализира една снимка.

Взех опаковката и отново я погледнах. Когато виртуалната светлина се отрази от станиоловата ѝ повърхност, си помислих — дали да не я сгъна на самолетче и да я пусна да лети през стаята. Това ме подсети за оригами, което пък изведнъж ми напомни за друга сцена от Блейд Рънър. Една от последните сцени във филма.

И тогава се сетих.

— Еднорогът — прошепнах аз.

В мига, в който произнесох на глас думата еднорог, опаковката внезапно започна да се сгъва сама в дланта ми. Квадратният станиол се сгъна по диагонала, при което се получи сребрист триъгълник. После продължи да се сгъва на все по-малки триъгълници и още по-малки еднакви ромбове, докато накрая не се получи фигура с четири крака, от които след това изникна опашка, глава и накрая — рог.

Опаковката се бе сгънала в сребрист еднорог. Един от най-емблематичните образи от Блейд Рънър.

В това време аз вече слизах с асансьора към хангара и крещях на Макс да подготви Вонегът за излитане.

Продължи куеста, като минеш теста.

Знаех за кой тест точно ставаше въпрос и къде да се подложа на него. Хартиеният еднорог ми бе разкрил всичко.

***

Блейд Рънър се споменаваше в Алманахът на Анорак най-малко четиринайсет пъти. Това бе един от десетте най-любими филма на Холидей, заснет по романа на Филип К. Дик — един от любимите автори на Холидей. Поради тази причина бях гледал филма повече от трийсет пъти и бях наизустил всеки кадър и реплика от него.

Когато Вонегът скочи в хиперпространството, пуснах в прозорец на дисплея си режисьорската версия на филма и превъртях напред, за да изгледам две конкретни сцени.

Действието във филма, излязъл през 1982 г., се развиваше в Лос Анджелис през 2019 г. в развито свръхтехнологично бъдеще, което така и не се бе осъществило в реалността. Главният герой беше Рик Декард, чиято роля се изпълняваше от Харисън Форд. Декард работеше като един от "блейд рънърите" — специален вид полицаи, които преследват и убиват репликанти — същества, продукти на генното инженерство, почти неразличими от истинските хора. Всъщност видът и поведението на репликантите толкова прилича на това на истинските човешки същества, че има само един начин, по който блейд рънърът може да ги различи — като ги изследва с устройство, наречено Машината на Войт-Кампф.

Продължи куеста, като минеш теста.

Тези машини се появяваха само в две сцени от филма, в които действието се развиваше в Тайрел Билдинг — огромна двойна пирамида, седалище на корпорация Тайрел, която произвеждаше репликантите.

Възстановките на сградата на Тайрел бяха едни от най-разпространените в ОАЗИС. Нейни копия имаше на стотици планети, разпръснати из всичките двайсет и седем сектора. Това се дължеше на факта, че кодът на сградата бе сред безплатните шаблони в програмата за създаване на светове на ОАЗИС (заедно със стотици други постройки от научнофантастични филми и телевизионни сериали. Така че през последните двайсет и пет години винаги когато някой използваше този софтуер, за да създаде нова планета в ОАЗИС, той можеше да избере Тайрел Билдинг от падащо меню и да сложи нейно копие в симулацията, за да краси пейзажа на футуристичния град, който проектираше. Вследствие от това на някои светове имаше пръснати по повече от десет копия на Тайрел Билдинг. В момента пътувах с пълна газ към най-близкия такъв свят — планетата в киберпънк стил в Сектор 22 на име Аксренокс.

Ако подозренията ми се окажеха верни, всяко копие от Тайрел Билдинг на Аксренокс щеше да съдържа cкрит вход към Втората порта през машините на Войт-Кампф. Не се тревожех, че ще се натъкна на Шестиците, защото нямаше как да са барикадирали Втората порта при условие, че съществуваха хиляди копия на Тайрел Билдинг, разпръснати на стотици различни планети.

Щом стигнах до Аксренокс, ми отне само няколко минути да намеря някоя от сградите на Тайрел на планетата. Набиваха се на очи. Огромна постройка с формата на пирамида, заемаща квадратни километри в основата си, се извисяваше над всички околни сгради.

Избрах си първата, която се изпречи пред погледа ми, и се насочих право към нея. Невидимият щит на кораба вече бе задействан и го оставих активиран, когато се приземих на една от площадките за кацане на покрива. Заключих кораба и активирах охранителните системи с надеждата, че това щеше да е достатъчно, за да не го откраднат, докато се върнех. Тук магиите не функционираха, тъй че нямаше как да свия кораба и да го прибера в джоба си. Да оставиш превозното си средство паркирано на открито на киберпънк планета като Аксренокс, беше все едно да си просиш да го откраднат. Знаех, че първата банда, облечена в кожени дрехи, която го зърнеше, щеше да го отмъкне.

Отворих карта с шаблона на Тайрел Билдинг в ъгъла на дисплея си. Видях, че близо до площадката, на която бях кацнал— имаше асансьор. Когато стигнах до него, въведох паролата за достъп, посочена в информацията на шаблона, и стиснах палци с надежда. Извадих късмет. Вратите на асансьора се отвориха с плъзване. Който и да бе създал тази част от градската среда на Аксренокс, не си бе направил труда да смени паролите от шаблона. Приех това за добър знак, защото означаваше, че сигурно и останалите настройки по подразбиране не бяха променени.

Докато слизах с асансьора до 440-тия етаж, включих бронята и извадих оръжията си. Между мен и стаята, до която трябваше да стигна, имаше пет пропускателни пункта. Освен ако шаблонът не бе променен, по тази отсечка стояха разположени петдесетима репликанти, охранители на Тайрел.

Изстрелите се засипаха, щом вратите на асансьора се отвориха. Трябваше да убия седмина репликанти още преди да изляза в коридора.

Следващите десет минута преминаха като финална екшън сцена от филм на Джон By, някой от онези с Чоу Юн Фат в главната роля като Твърдо сварен или Убиецът. Превключих пистолетите си на автоматична стрелба, натиснах спусъците и тръгнах от стая на стая, като помитах всеки неигрален компютърен персонаж по пътя си. Пазачите отвръщаха на огъня, но куршумите им отскачаха от бронята ми, без да ме засегнат. Мунициите ми не свършваха, защото всеки път, когато изстрелвах патроните си, нов пълнител се телепортираше на тяхно място.

Сметката ми за куршуми този месец щеше да е огромна.

Когато най-накрая стигнах до целта си, въведох паролата и заключих вратата след себе си. Не разполагах с много време. Из цялата сграда пищяха аларми, а на долните етажи имаше разпределени хиляди пазачи, които сигурно вече се качваха към мен.

Стъпките ми отекнаха в залата, която беше празна, с изключение на голям бухал, кацнал на златна летва. Той примигна мълчаливо, докато прекосявах просторното като катедрала помещение. Възстановката на офиса на Елдън Тайрел, основател на корпорация Тайрел, бе безупречна. Всеки детайл от филма бе пресъздаден съвършено точно. Полиран каменен под. Гигантски мраморни колони. Цялата западна стена, от пода до тавана, бе заета от прозорец, от който се разкриваше спираща дъха гледка към големия град навън.

До прозореца имаше дълга конферентна маса. На плота ѝ стоеше Машината на Войт-Кампф с размерите на куфарче и ред необозначени копчета в предната част до три малки монитора.

Седнах пред нея и тя се включи неочаквано. Тънка роботизирана ръка се протегна напред с кръгло устройство, подобно на скенер за ретини, и спря на нивото на дясната ми зеница. Отстрани на машината имаше монтирана малка помпа, която започна да се повдига и спуска, като създаваше впечатлението, че устройството диша.

Огледах се, за да не би виртуалната версия на Харисън Форд да изникне отнякъде и да ми зададе същия въпрос, който задава на Шон Йънг във филма. За всеки случай бях наизустил всички отговори, но изчаках няколко секунди, а нищо не се случи. Помпата на машината продължаваше да се вдига и спуска. В далечината охранителните аларми продължаваха да пищят.

Извадих Нефритения ключ. В същия миг в повърхността на машината се отвори капак, който разкри ключалка. Бързо го пъхнах и го завъртях. Машината и ключът изчезнаха, а на тяхно място се появи Втората порта. Приличаше на врата върху плота на масата. Ръбовете ѝ сияеха в същия мъчен нефритен цвят като ключа, а и също като Първата порта водеше към необятен космос, осеян със звезди.

Качих се на масата и скочих през вратата.

***

Озовах се до входа на занемарена зала за боулинг, обзаведена в стила от ерата на диското. Килимът бе изпъстрен с крещящи кафяви спирали, а пластмасовите столове имаха избелял оранжев цвят. Всички пътеки за боулинг бяха празни и неосветени. Залата беше пуста. Нямаше дори неигрални компютърни персонажи зад щанда и на снекбара. Не знаех къде се намирам, докато не видях надписа с големи печатни букви над пътеките. Мидълтаун Лейнс.

Първоначално единственият звук, който чувах, беше жуженето на флуоресцентните лампи. Но постепенно започнах да долавям слаби електронни пиукания, които идваха от лявата ми страна. Погледнах нататък и видях тъмна ниша зад снекбара. Над подобния ѝ на пещера вход имаше надпис: ИГРАЛНА ЗАЛА.

Внезапно задуха силен вятър и залата бе раздрана от мощен рев като от ураган. Краката ми се плъзнаха по килима и осъзнах, че нещо дърпаше аватара ми към игралната зала, сякаш там се бе отворила черна дупка.

Щом вакуумът ме изтегли, видях, че в залата имаше десетина видеоигри, всичките от втората половина на 80-те години. Crime Fighters, Heavy Barrel, Vigilante, Smash TV. Ho сега забелязах, че аватарът ми отива към конкретна игра — игра, която стоеше отделена в дъното на залата.

Black Tiger. Капком, 1987 г.

В центъра на монитора се бе образувал водовъртеж, който засмукваше боклуци, картонени чаши, обувки за боулинг. Гълташе всичко, което не бе приковано към пода. Включително и мен. Когато аватарът ми наближи екрана, инстинктивно протегнах ръка и се хванах за джойстика на играта Time Pilot. Краката ми се отлепиха от пода, а водовъртежът продължаваше да ме тегли безмилостно.

В този миг вече се усмихвах нетърпеливо при мисълта за това, което ми предстоеше. Идеше ми да се потупам по гърба, защото бях усъвършенствал уменията си на Black Tiger отдавна, през първата година от Лова.

В годините преди смъртта си Холидей бе живял изолирано и единственото, което бе публикувал на сайта си, бе кратък анимационен видеоклип, в който аватарът му Анорак седеше в библиотеката на замъка си, бъркаше отвари и ги изливаше върху прашни книги със заклинания. Този анимационен видеоклип се бе въртял непрекъснато в продължение на десетилетие, докато накрая не бе заменен от Класацията в деня, в който почина. В анимационния клип зад Анорак се виждаше голяма картина на черен дракон.

По ловните форуми се водеха безкрайни спорове за значението на картината, за това, какво символизираше драконът и дали изобщо значеше нещо. Но аз бях сигурен какво символизира още от самото начало.

На една от първите страници в Алманахът на Анорак Холидей пише, че винаги, когато родителите му се карали, той се измъквал от къщи и отивал с колелото си до местната зала за боулинг, където играел на Black Tiger, защото успявал да изиграе цялата игра само с една монета от четвърт долар. АА 23:234: „За двайсет и пет цента Black Tiger ми дава възможност да избягам от жалкото си битие за цели три часа. Страшно изгодна сделка“.

Black Tiger първо бе излязла на пазара в Япония с оригинално заглавие Бураку Дорагон. Черен дракон. Заглавието било променено за пускането ѝ на американския пазар. Бях заключил, че картината с черния дракон на стената в кабинета на Анорак е завоалиран намек, че Бураку Дорагон ще да играе важна роля в Лова. Затова се бях упражнявал на играта, докато не я бях овладял напълно. Докато, също като Холидей, не започнах да я преминавам наведнъж от началото до края само с един кредит. След това продължих да я играя на всеки няколко месеца, за да поддържам уменията си.

Изглежда предвидливостта и старанието ми сега се отплащаха.

Успях да се задържа за джойстика на Time Pilot едва няколко секунди. После ръката ми се изплъзна и аватарът ми бе засмукан от екрана на Black Tiger.

Настана непрогледна тъмнина. И в следващия миг видях, че се намирам в сюрреалистичен свят.

Стоях в тесен подземен коридор. От лявата ми страна се издигаше висока сива каменна стена, на която бе закачен гигантски драконов череп. Стената се издигаше, докъдето ми стигаше погледът, и се губеше в мрака. Не виждах таван. Подът бе съставен от плаващи кръгли платформи, подредени в една линия, губеща се напред в мрака. Отдясно, отвъд платформите, не се виждаше нищо — само безкрайна черна празнота.

Обърнах се, но зад мен нямаше изход. Само друга каменна стена, която се простираше нагоре в безкрайната тъма.

Погледнах надолу към тялото на аватара си. Сега изглеждах точно като героя от Black Tiger — мускулест, полугол варварски воин, носещ бронирана препаска и шлем с рога. Дясната ми ръка се губеше в странна метална ръкавица, от която висеше дълга квадратна верига с топка с бодли накрая. В дясната ми длан имаше три ками за хвърляне. Когато ги метнах в тьмната пропаст отдясно, три други ками се появиха на тяхно място. Когато се опитах да скоча, установих, че мога да измина десет метра с един скок и да се приземя леко като котка.

Сега разбрах всичко. Щях да играя на Black Tiger. Но не на старата двуизмерна версия, която бях усвоил. Стоях в нова триизмерна виртуална версия, създадена от Холидей.

Познанията ми за нивата, придвижването и враговете от оригиналната игра щяха със сигурност да са ми от полза, но самият начин на действие бе напълно нов и изискваше съвсем различни умения.

Първата портa ме бе отвела в един от любимите филми на Холидей, а Втората ме потопи в една от любимите му видеоигри. Докато се чудех какви щяха да са последствията, на дисплея ми примигна съобщение: СТАРТ!

Огледах се. В стената отляво имаше издълбана стрелка, която сочеше напред. Протегнах се, изпуках кокалчетата на пръстите си и си поех дълбоко дъх. Приготвих оръжията, затичах се напред и заподскачах от платформа на платформа, готов за битка с първия си враг.

***

Холидей бе пресъздал съвсем точно всеки детайл от подземието с осем нива на Black Tiger. Започнах трудно и изгубих един живот още преди да отстраня първия си противник. Но после взех да се приспособявам към триизмерната версия на играта (и към това да я играя от първо лице) и накрая намерих ритъма си.

Продължавах напред, скачах от платформа на платформа нападах от въздуха. Отблъсквах безмилостните атаки на скелети, змии, мумии, минотаври и… да, точно така… на нинджи. Всеки враг, когото убивах, изпускаше купчинка "зени монети", с които след това можех да си купя броня, оръжия и отвари от някой от брадатите мъдреци, които се срещаха от време на време на всяко ниво. (Тези…мъдреци" очевидно смятаха, че беше чудесна идея да разпънат сергиите си посред гъмжащо от чудовища подземие.)

Играта не даваше почивки и нямаше възможност за паузи. Щом влязох през портата, нямаше как просто да изляза от ОАЗИС. Системата нямаше да ми позволи. Дори да махнех визьора си, пак щях да остана включен към ОАЗИС. Единственият начин да изляза от другата страна на портата беше да изиграя играта докрай или да умра.

Успях да мина осемте нива за малко по-малко от три часа. Най-близката ми среща със смъртта бе по време на битката с последното чудовище — Черния дракон, който, естествено, изглеждаше точно като звяра на картината в кабинета на Анорак. Бях изгърмял всичките си допълнителни животи, а енергията ми бе почти на нула, но чрез непрекъснато движение успях да избегна огнения му дъх, като в същото време понижавах точките му за живот с постоянна канонада от хвърлени ками. Когато нанесох смъртоносния удар, драконът рухна в цифрова купчина прах пред очите ми.

Изпуснах дълга и уморена въздишка на облекчение.

Без какъвто и да било преход внезапно се озовах в игралната зала на боулинга пред автомата с Black Tiger. На екрана на машината бронираният варварин стоеше в героична поза. Под него се появи следният текст:

ТИ ВЪРНА МИРА И БЛАГОДЕНСТВИЕТО НА НАРОДА НИ.

БЛАГОДАРИМ ТИ, ЧЕРНИ ТИГРЕ!

ПОЗДРАВЯВАМЕ ТЕ ЗА СИЛАТА И МЪДРОСТТА!

Тогава се случи нещо странно — нещо, което никога не бе ставало, когато изигравах докрай оригиналната игра. Един от "мъдреците" в подземието се появи на екрана, а от устата му излезе балонче като от комикс, в което се изписаха думите: "Благодаря, задължен съм ти. Приеми един гигантски робот в знак на благодарност".

Под мъдреца се появи дълъг ред с икони на роботи, който се простираше хоризонтално по целия екран. Започнах да движа джойстика наляво и надясно и установих, че мога да си избера един от стотиците различни "гигантски роботи". Когато маркирах някой от тях, на екрана до него се появяваше подробен списък с уменията и оръжията му.

Имаше няколко робота, които не ми бяха познати, но повечето бях виждал. Забелязах Гигантор, Транзър 3, Железния гигант, Черния ягуар, робота с глава на сфинкс от Джони Соко и летящият робот, играчките Шогун и много от механичните герои от анимационните сериали Макрос и Гъндам. Единайсет от иконите бяха сивкави с червен X върху тях, а роботите отдолу не се виждаха и не можеха да се маркират. Очевидно Соренто и останалите Шестици, преминали през портата преди мен, ги бяха избрали.

Стори ми се възможно да получа за награда истинско, функциониращо копие на робота, който щях да си избера, затова внимателио разгледах какво се предлагаше в търсене на най-силния и най-добре въоръжения сред тях. Но замръзнах на място, когато зърнах Леопардон — гигантския трансформиращ се робот, използван в Супайдамен, японската версия на Спайдърмен, излъчвана в Япония през 70-те години на XX в. Бях се натъкнал на сериала по време на проучванията си и се бях вманиачал по нето. Затова не ме бе грижа дали Леопардон беше най-силният робот в списъка. Исках да взема именно него. Маркирах иконата и натиснах бутона за стрелба. Върху шкафа на играта се появи Леопардон като трийсетсантиметрова играчка. Грабнах робота и го прибрах в инвентара си. Върху него нямаше инструкции, а полето за описание на предмета бе празно. Щях да го разгледам внимателно, след като се върнех в крепостта си.

В този миг погледът ми бе привлечен от екрана на Black Tiger, където финалните надписи на играта започнаха да се изписват върху изображението на варварина, седнал на трон с прекрасна принцеса до себе си. Почтително изчетох имената на всички програмисти. Те до един бяха японци, с изключение на последното име: АДАПТАЦИЯ ЗА ОАЗИС: ДЖ. Д. ХОЛИДЕЙ.

След като надписите преминаха, мониторът стана черен за миг. После в центъра на екрана постепенно се появи познат символ — сияещ червен кръг с петолъчна звезда, вписана в него. Лъчовете на звездата нализаха извън очертанията на кръга. После се появи изображение на Кристалния ключ, което започна да се върти бавно в центъра на сияещата звезда.

Усетих приток на адреналин, защото разпознах червената звезда и знаех къде щеше да ме отведе.

Направих няколко снимки за всеки случай. Миг по-късно мониторът угасна и Black Tiger се стопи и се преобрази в портал, сияещ в нефритено по краищата. Изходът.

Нададох тържествуващ вик и скочих през вратата.

□□27

Когато излязох от портала, аватарът ми се озова обратно в офиса на Тайрел. Машината на Войт-Кампф отново стоеше върху масата. Погледнах колко беше часът. Бяха минали повече от три часа, откакто бях влязъл през портата. Залата бе пуста, ако не броим бухала, а охранителните аларми вече не виеха. Пазачите изглежда бяха престанали да ме търсят. Хоризонтът беше чист.

Върнах се до асансьора и излязох на площадката за кацане без инциденти. А, слава на Кром, Вонегът си стоеше, където го бях паркирал, с включен невидим щит. Качих се на борда и излетях от Аксренокс още по-бързо, отколкото бях пристигнал.

Докато корабът ми пътуваше със скоростта на светлината към най-близкия звезден портал, отворих на дисплея си една от снимките на червената звезда. После отворих дневника си и влязох в подпапка, посветена на легендарната канадска рокгрупа Ръш.

Ръш бе любимата група на Холидей още от тийнейджърските му години. В едно интервю бе споделил, че писал кода за всичките си видеоигри (включително ОАЗИС), докато слушал само албуми на Ръш. Често наричаше тримата членове на бандата — Нийл Пиърт, Алекс Лайфсън и Геди Лий, "Светата Троица", или "Боговете от Севера".

В дневника си имах всяка песен, албум, концертен запис и видеоклип на Ръш. Имах сканирани всички обложки на албумите им. Разполагах с всеки кадър от концертите им. Всяко интервю за телевизията и радиото, което бяха давали. Притежавах биографиите на всеки член на групата, както и страничните им проекти и солови албуми. Извадих дискографията им и маркирах албума, който търсех: 2112, класическия концептуален албум на Ръш с научнофантастична тематика.

На дисплея ми се появи сканираната обложка. Името на групата и заглавието на албума бях изписани на фона на звездно небе, а под тях, сякаш отразен върху повърхността на развълнувано езеро, стоеше символът от екрана на Black Tiger: петолъчна звезда, вписана в кръг.

Поставих снимките на екрана и на обложката една до друга на дисплея си и видях, че двата символа бяха еднакви.

2112 е епична песен от седем части, дълга повече от двайсет минути. В нея се разказва за безименен бунтовник от 2112 г. — време, в което творчеството и изразяването на личността са забранени със закон. Червената звезда на албума бе символът на Слънчевата федерация, потисническото междупланетно общество от текста. Федерацията се ръководеше от група „свещеници“, описани във Втора част от песента, озаглавена Храмовете на Сиринкс. В текста се казваше къде точно беше скрит Кристалният ключ:

Ние сме свещениците на Храмовете на Сиринкс.

Мощните ни компютри изпълват опразнените зали.

Ние сме свещениците на Храмовете на Сиринкс.

Всички дарове на живота са зад тези стени.

В Сектор 21 имаше планета на име Сиринкс. Точно натам отивах в момента.

Сиринкс бе разположена далеч oт най-близкия междузвезден портал, затова пътувах доста, докато стигна до нея. В атласа на ОАЗИС бе описана като "пуст свят с каменист терен и без компютърни обитатели". В библиографското каре на планетата авторът ѝ бе вписан като "Анонимен". Но сигурно Холидей бе създал кода за нея, защото тя отговаряше точно на описанието и бележките към албума 2112.

Този албум бе издаден през 1976 г., когато почти цялата музика се записвала на дванайсетинчови грамофонни плочи. Плочите се продавали в картонени калъфи, върху които имало рисунки и списък с песните. Някои от калъфите се разтваряха като книга, а от вътрешната страна имаше бележки и още рисунки, както и текстовете на песните и информация за изпълнителя. Отворих сканирана снимка на оригиналната обложка на албума и видях, че от вътрешната стена имаше второ изображение на червената звезда. Пред звездата клечеше гол мъж с вдигнати от страх ръце.

На срещуположната страна на обложката бяха отпечатани текстовете на седемте части от сюитата 2112. Над всеки текст имаше по един параграф, в който бе преразказано случващото се в текста. Тези кратки коментари бяха разказани от името на безименния лирически герой от 2112 г.

Преди текста на Първа част стоеше следният параграф:

Лежа и се взирам в сивотата на Мегадон. Градът и небето се сливат в една равнина — безбрежно море от сивота. Луните близнаци са само две бледи сфери по пътя си през стоманеносивото небе.

Когато корабът ми наближи Сиринкс, видях, че около планетата действително обикаляха две еднакви луни, кръстени Бай-Тор и Снежното куче, взети от друга класическа песен на Ръш. А върху студената сива повърхност на планетата имаше точно 1024 копия на Мегадон — покрития с купол град, описан в бележките към албума 2112. Това правеше два пъти повече копия, отколкото на играта Zork на Фробоз и Шестиците нямаше как да ги блокират всичките.

Включих невидимия щит, избрах най-близкото копие нa града и приземих Вонегът от външната страна на купола, като се оглеждах за други кораби.

Мегадон бе издигнат на върха на скалисто плато на ръба на огромна стръмна скала. Градът изглеждаше в руини. Огромният прозрачен купол бе пропукан и имах чувството, че ще се срути всеки момент. Успях да вляза в града, като се промуших през един от най-големите процепи в основата на купола.

Самият град Мегадон приличаше на слязъл от корицата на евтин научнофантастичен роман от 50-те години на XX в. Руини на някога велика технологична цивилизация. В самия център на града се извисяваше храм с формата на обелиск и брулени от вятъра сиви стени. Над входа му стоеше гигантската червена звезда, символ на Слънчевата федерация.

Стоях пред храма на Сиринкс.

Зданието не бе защитено със силово поле, нямаше и рота Шестици. Всъщност наоколо не се виждаше жива душа. Извадих оръжията си и тръгнах към входа. Вътрешността на огромния като катедрала храм бе изпълнена с дълги редове суперкомпютри с формата на обелиск. Вървях между редиците, заслушан в тихото жужене на машините, докато не стигнах центъра на храма.

Там видях повдигнат на подиум олтар с гравирана на повърхността си червена звезда. Щом изкачих първото стъпало към олтара, жуженето на компютрите внезапно замлъкна и залата потъна в тишина.

Изглежда трябваше да поставя нещо на олтара. Дар за храма на Сиринкс, но какъв?

Трийсетсантиметровият робот Леопардон, който бях получил, след като преминах Втората порта, не пасваше. Реших все пак да пробвам, но не се случи нищо. Върнах робота в инвентара си и се замислих. И тогава си спомних нещо друго от бележките към албума. Отворих снимката на обложката и ги прегледах пак. Отговорът, който търсех, се криеше в параграфа, предшестващ Трета част — Откритието:

Намерих го зад любимия си водопад в стаичката, скрита под пещерата. Изтрих трупания с години прах и го вдигнах благоговейно в ръцете си. Нямах представа какво беше, но беше красиво. Научих се как да поставям пръсти върху жиците и да завъртам ключовете, за да издават различен звук. Когато дръпнах жиците с другата си ръка, произведох първия си хармоничен звук, а скоро създавах собствена музика!

Намерих водопада в южния край на града до заоблената стена на купола. Задействах реактивните си ботуши, прелетях над пенливата река и минах през водопада. Сензорният ми костюм се опита да симулира усещането от изсипващата се върху тялото ми вода, но чувството по-скоро беше все едно някой ме налагаше с пръчки по главата, раменете и гърба. Когато излязох от другата страна на водопада, видях входа на пещера и влязох в нея. Тя се стесняваше в дълъг тунел, който завършваше пред малка ниша.

Огледах се и видях, че един от сталагмитите, издигащи се от пода, беше с леко захабен връх. Хванах го и го дръпнах към себе си, но той не помръдна. Опитах да го бутна и тогава поддаде и се наклони като лост, сякаш бе закачен на невидими панти. Зад гърба ми се чу звук от стъргане на камъни и когато се обърнах, видях в пода да се отваря капак. В покрива на пещерата също се бе отворила дупка, през която ярък лъч осветяваше малка скрита подземна стая.

Извадих жезъла, който засичаше всякакви видове скрити капани. Не открих да имаше някаква опасност, скочих в дупката и се приземих на прашния каменен под. Стаичката представляваше тясно помещение с формата на куб, а до северната ѝ стена имаше голям грубо издялан камък. От него стърчеше електрическа китара. Разпознах модела от записа на концерт от турнето 2112, който бях гледал на идване. Китарата беше Гибсън Лес Пол от 1974 г. — същата, на която бе свирил Алекс Лайфсън по време на турнето 2112. Ухилих се при абсурдния ѝ вид, както беше забодена в камъка като меча на крал Артур. Като всеки ловец бях гледал Ескалибур безброй пъти и ми бе напълно ясно какво трябва да направя. Протегнах дясната си ръка, хванах китарата за грифа и я дръпнах. Инструментът излезе съвсем леко от камъка с метално дрънчене.

Щом я вдигнах над главата си, металното звънтене преля в кънтящ струнен акорд, който отекна в пещерата. Погледнах към нея. Бях дошъл тук именно за това — за предмета, който трябваше да поставя върху олтара в храма на Сиринкс. Тъкмо се канех да активирам реактивните си ботуши, когато ми хрумна нещо и замръзнах на място.

В гимназията Джеймс Холидей бе ходил няколко години на уроци по китара. Именно това ме бе вдъхновило и аз да се науча да свиря. Никога не бях държал в ръце такава — истинска, но на виртуална бях неотразим.

Намерих в инвентара си перце. Отворих дневника си и извадих партитурата за 2112, както и акордите за песента Откритието, в която се разказваше как героят намира китара, скрита зад водопад. Щом засвирих мелодията, звукът отекна от стените на пещерата и изпълни помещението, въпреки липсата на електричество и усилватели.

След като изсвирих първия такт от Откритието, върху камъка, от който бях извадил инструмента, се изписа съобщение.

Първата от червен метал бе излята.

Втората от зелен камък издялана.

Третата е чист кристал

и не може да бъде отключена сама.

След няколко секунди текстът започна да избледнява и изчезна от камъка с последната нота, която изсвирих. Бързо направих снимка на гатанката и започнах да размишлявам върху значението ѝ. Ставаше въпрос естествено за Третата порта и как не може да бъде отключена сама.

Дали Шестиците бяха свирили на китарата и бяха видели това съобщение? Много се съмнявах. Сигурно я бяха издърпали от камъка и се бяха върнали в храма.

В такъв случай вероятно не знаеха как да отключат Третата порта. А това обясняваше защо още не бяха стигнали до Яйцето.

***

Върнах се в храма и я поставих върху олтара. В същия миг от извисяващите се около мен компютри излезе какофония от звуци, сякаш филхармоничен оркестър настройваше инструментите си. Звукът се усили в оглушително кресчендо и внезапно спря. На олтара проблесна светлина и китарата се преобрази в Кристалния ключ.

Когато протегнах ръка и го взех, прозвуча звънтене и резултатът ми в Класацията се увеличи с 25 000 точки. Заедно с 200 000, които бях получил за преминаването през Втората порта, общият ми резултат стана 353 000 точки. С хиляда точки повече от Соренто. Пак бях на първо място.

Но нямах време да празнувам. Бързо разгледах Кристалния ключ и го завъртях на всички страни, за да видя добре блестящата му, шлифована повърхност. Върху самия ключ не видях текст, но в средата на дръжката му имаше издълбан малък монограм. Калиграфски изписана буква А, която веднага познах.

Същата тази буква А фигурираше в полето за символ на героя в първия лист с герои от Dungeons & Dragons на Джеймс Холидей. Същият монограм бе извезан на черната роба на прочутия му аватар Анорак. А знаех и че точно тази емблематична буква увенчава портата на непревземаемата крепост на аватара му.

През първите няколко години от Лова ловците се скупчваха като гладни насекоми на всяко място в ОАЗИС, където им се струваше, че е възможно да са скрити трите ключа, особено планети, кодирани лично от Холидей. Основната от тях бе Хтония — подробна възстановка на фантастичния свят, който Холидей бе създал за гимназиалната си компания в Dungeons & Dragons, както и мястото, на което се развиваха много от първите му видеоигри. Хтония се бе превърнала в Мека за ловците. Като всички останали, и аз се чувствах задължен да отида на поклонение там и да посетя Замъка на Анорак. Но самият замък бе недостъпен. Нито един аватар, освен Анорак, не бе успявал да влезе вътре.

Сега обаче бях сигурен, че има начин да се влезе в замъка Защото Третата порта бе скрита някъде в него.

***

Върнах се на кораба, излетях и поех курс към Хтония. Тогава отворих да прегледам новините, за да видя въодушевените реакции по медиите относно връщането ми начело в Класацията. Но най-важната новина не беше резултатът ми. Не, голямата сензация днес беше, че скривалището на Яйцето най-накрая бе разкрито. Водещият на новините каза, че то се намира някъде на планетата Хтония, в замъка на Анорак. Разбрали това, тъй като армиите на Шестиците се разполагали около замъка.

Те били пристигнали там по-рано днес, малко след като бях преминал през Втората порта.

Знаех, че появата им там точно сега не бе съвпадение. Напредъкът ми явно бе подтикнал Шестиците да прекратят опитите си тайно да преминат през Третата порта и да оповестят публично къде се намираше тя, като я барикадират преди аз или някой друг да стигне до нея.

Когато след няколко минути пристигнах там, прелетях, скрит от невидимия си щит, над крепостта — само за да видя какво беше положението. Беше по-зле, отколкото очаквах.

Шестиците бяха вдигнали някакъв магически щит над замъка — полупрозрачен купол, който покриваше напълно него и околната му земя. Под купола се бе събрала цялата им армия. Замъкът бе обграден от безброй войници, танкове, оръдия и превозни средства.

Няколко ловни клана вече бяха пристигнали и правеха първи опити да съборят щита, като го обстрелваха с атомни бомби с широк обхват. След всеки взрив следваше кратка атомна заря, но снарядът се разсейваше и не причиняваше каквито и да било последици, когато стигаше до щита.

През следващите няколко часа атаките продължиха, а с разпространяването на новината все повече и повече ловци пристигаха на Хтония. Клановете използваха срещу щита всевъзможни оръжия, но нищо не действаше. Нито атомни бомби, нито огнени оръдия, нито магически снаряди. Накрая една група ловци реши да прокопае тунел под стената на щита и тогава установиха, че куполът всъщност представлява сфера, обгръщаща замъка и под земята.

По-късно вечерта няколко магьосници от високи нива направиха поредица от заклинания за извличане на информация и съобщиха по форумите, че щитът около замъка е генериран от мощен артефакт на име Сферата на Осувокс, който може да бъде използван само от магьосник над 20-то ниво. Според описанието на артефакта той създаваше сферичен щит около себе си с обиколка до половин километър. Беше непристъпен и неразрушим и изпепеляваше всичко, което се докоснеше до него. Освен това можеше да стои издигнат вечно, стига магьосникът, който го управляваше, да не мърдаше и да не сваляше ръце от артефакта.

През следващите дни ловците пробваха всичко, което им идваше на ум, за да преминат през щита. Магии. Технологии. Телепортация. Противодействащи магии. Други артефакти. Нищо не помагаше. Нямаше начин да се влезе вътре.

В средите на ловците бързо се разпространи отчаянието. И онези, които играеха самостоятелно, и клановете бяха готови да се откажат. Шестиците държаха Кристалния ключ и единствено те имаха достъп до Третата порта. Всички бяхаа на мнение, че Краят наближаваше, че Ловът щеше да приключи и "щяха да останат само сълзите“.

През цялото това време аз незнайно как успях да запазя спокойствие. Имаше малка вероятност още да не бяха разбрали как да отворят Третата порта. Естествено, сега те разполагаха с неограничено време. Можеха да действат бавно и методично. Рано или късно щяха да се натъкнат на отговора и да разберат как да я отворят.

Но аз отказах да се предам, защото не можех да приема, че ще ме победят. Не и сега. Докато някой аватар не стигнеше до Яйцето на Холидей, всичко бе възможно.

Започнах да чертая план. Смел, дързък, безразсъден план, който изискваше невероятна доза късмет, за да се осъществи. Предприех изпълнението му, като писах на АртЗмида, Аех и Шото. В имейла си им казах къде беше Втората порта и как да намерят Кристалния ключ. След като се уверих, че и тримата са получили писмото ми, пристъпих към следващия етап от плана. Той най-много ме плашеше, защото съзнавах, че имаше голяма вероятност да загина. Но пък тогава вече не ми пукаше.

Щях да стигна до Третата порта — или да умра по пътя към нея.

Трето ниво

Излизането навън е изключително надценявано.

Алманахът на Анорак, Глава 17, Стих 32

□□28

Когато корпоративната полиция на ИОИ дойде да ме арестува, тъкмо гледах филма Изследователи (1985 г., режисьор Джо Данте). В него се разказваше за три хлапета, които построяват космически кораб в задния си двор и излитат с него, за да се срещнат с извънземни. Според мен това бе един от най-добрите филми за деца, правени някога. Бях си изградил навик да гледам Изследователите поне веднъж месечно, за да не се главозамайвам.

В ъгъла на дисплея си получавах сигнал от външната камера на блока и видях как транспортният микробус спира пред входа с виещи сирени и примигващи лампи. От него изскочиха четирима въоръжени корпоративни ченгета с шлемове, които изтичаха към сградата, следвани от мъж с костюм. Продължих да ги наблюдавам вече от камерата във фоайето, докато те размахаха служебните си значки, профучаха покрай охранителната кабина и влязоха в асансьора.

Качваха се към моя етаж.

— Макс — прошепнах и се опитах да запазя спокойствие, — задействай модул за сигурност номер едно: Кром, вездесъщ на планината. — Тази гласова команда инструктираше компютъра ми да предприеме дълга поредица от предварително програмирани действия и онлайн, и в истинския свят.

— Д-д-дадено, шефе! — отвърна ведро Макс и секунда по-късно охранителната система на апартамента ми премина в режим заключване. Блиндираната титаниева врата се спусна от тавана и се заключи върху вградената в апартамента стандартна охранителна врата.

На камерата в коридора видях как ченгетата слизаха от асансьора и изтичваха до вратата ми. Двамата отпред носеха плазмени оксижени. Другите двама държаха огромни електрошокови палки. Костюмираният, който вървеше най-отзад, носеше електронен бележник.

Не се изненадах да ги видя. Знаех защо бяха дошли. Бяха тук, за да разрежат стените на апартамента ми и да ме извадят като парченце риба от консерва.

Когато стигнаха пред вратата, скенерът ги сканира и на дисплея ми се изписа, че и петимата бяха кредитни инспектори на ИОИ с валидна заповед за арест на Брайс Линч, обитателя на апартамента. Тъй като спазваше щатските, местните и федералните закони, охранителната система на блока веднага отвори и двете ми охранителни врати, за да ги пусне вътре. Но блиндираната военна врата, която тъкмо бе паднала, не им позволи да влязат.

Ченгетата, разбира се, очакваха да имам и допълнителна охранителна система, затова си бяха взели плазмените оксижени.

Костюмарът се промуши между тях и предпазливо натисна с палец интеркома на вратата. Името и длъжността му се изписаха на дисплея ми: Майкъл Уилсън, Отдел по кредити и събирания, ИОИ, служебен номер ИОИ-481231.

Уилсън погледна към обектива на камерата в коридора и се усмихна любезно.

— Господин Линч — каза той. — Казвам се Майкъл Уилсън и съм представител на Отдела по кредити и събирания на Инъвейтив Онлайн Индъстрис. — Той провери нещо в бележника си. — Тук съм, защото не сте направили последните три вноски по кредитната си карта ИОИ-Виза, по която дължите двайсет хиляди долара. В документацията си видяхме и че в момента сте безработен и поради това ви обявихме за неплатежоспособен. Според настоящия федерален закон трябва да работите за нас, докато изплатите дълга си към компанията заедно с всички приложими лихви и глоби за просрочване, както и такси и наказателни глоби, които ще получите занапред. — Уилсън посочи ченгетата. — Тези господа са тук, за да ми помогнат да ви отведем до новото ви работно място. Настояваме да отворите вратата и да ни осигурите достъп да жилището си. Моля, имайте предвид, че сме упълномощени да изземем всички лични вещи, които намерим вътре. Приходите от продажбата им, разбира се, ще бъдат приспаднати от дълга ви.

Уилсън издекламира всички тези мъдрости на един дъх с монотонния глас на човек, който повтаряше това по цял ден.

След кратко мълчание отговорих по интеркома:

— Добре, момчета. Дайте ми само минутка да си обуя панталоните — и излизам.

Уилсън се намръщи.

— Господин Линч, ако не ни осигурите достъп до жилището си в рамките на десет секунди, сме упълномощени да влезем със сила. Разходите по щетите от влизането ни, включително повредено имущество и разходи за ремонт, ще бъдат прибавени към дълга ви. Благодаря.

Уилсън се отдръпна от интеркома и кимна на останалите. Едно от ченгетата веднага включи оксижена си и когато върхът му засия в оранжево, той започна да реже титаниевото покритие на вратата. Другият оксиженист се отдалечи на един-два метра и започна да изрязва дупка в стената на апартамента. Тези хора имаха достъп до охранителните планове на сградата и знаеха, че стените на всеки апартамент имаха стоманено покритие и слой бетон, които можеха да прорежат по-бързо от титановата врата.

Аз, естествено, бях укрепил допълнително стените, пода и тавана на апартамента с плоскости от титанова сплав, които бях сглобил лично парче по парче. След като разрежеха стената, да се наложи да прережат и плоскостите. Но това щеше да ми осигури едва пет-шест минути повече. След това щяха да влязат. Бях чувал, че ченгетата си имат название за процедурата по изрязване на длъжник от укрепено жилище. Наричаха го цезарово сечение.

Преглътнах без вода още две от успокоителните хапчета които бях поръчал по време на подготовката си за днешния ден. Сутринта бях изпил две. Но те като че ли не действаха.

В ОАЗИС затворих всички прозорци на дисплея си и зададох максимално ниво на сигурност на акаунта си. После отворих Класацията, за да я погледна за последно и да се уверя, че нищо не се беше променило и че Шестиците още не бяха спечелили. Десетте най-добри резултата не се бяха променяли от няколко дни.

Класация:

1. АртЗмида 354 000

2. Парзивал 353 000

3. ИОИ-655321 352 000

4. Аех 352 000

5. ИОИ-643187 349 000

6. ИОИ-621671 348 000

7. ИОИ-678324 347 000

8. Шото 347 000

9. ИОИ-637330 346 000

10. ИОИ-699423 346 000

АртЗмида, Аех и Шото бяха преминали през Втората порта и бяха взели Кристалния ключ в рамките на 48 часа, след като им изпратих имейла си. Когато АртЗмида получи 25 000 точки за откриването на Кристалния ключ, се изкачи отново на първо място заради бонусите, задето беше намерила първа Нефритения ключ и втора Медния ключ.

Откакто им бях изпратил имейла, АртЗмида, Аех и Шото се опитваха да се свържат с мен, но аз не отговарях на телефонните им обаждания, имейлите и поканите за чат. Нямаше нужда да им разкривам плана си. Те не можеха да ми помогнат, а най-вероятно щяха да се опитат да ме разубедят.

И без това вече нямаше връщане назад.

Затворих Класацията, огледах крепостта си и се почудих дали я виждам за последен път. После си поех няколко пъти въздух — като водолаз, който се готви да се гмурне, и натиснах иконата за изход на дисплея си. ОАЗИС изчезна, а аватарът ми се озова във виртуалния ми офис. Отворих прозорец на конзолата и въведох командата за саморазрушаване на компютъра ми: ШИТСТОРМ.

На дисплея се появи линия, която отчиташе колко процента от процеса са изпълнени и показа, че харддискът ми е изтрит.

— Сбогом, Макс — прошепнах аз.

— Сбогом, Уейд — отвърна Макс няколко секунди преди да бъде изтрит.

Седях на сензорния стол и вече усещах топлината в другия край на стаята. Когато свалих визьора, видях, че през дупките, изрязани във вратата и стената, влизаше пушек. Димът ставаше твърде гъст, за да успеят филтрите за въздух в апартамента ми да го пречистят. Разкашлях се.

Ченгето, което пробиваше вратата, свърши първо. Пушещият метален кръг падна на пода със силно металическо тупване, при което подскочих на стола.

Когато оксиженистът отстъпи назад, напред излезе друго ченге и напръска със замразяваща пяна ръбовете на дупката, за да охлади метала. Досетих се, че го правеха, за да не се изгорят, докато пропълзяват вътре. А щяха да пропълзят в апартамента всеки момент.

— Чисто е! — изкрещя някой от тях към останалите в коридора. — Не виждам оръжия!

Един от оксиженистите тръгна пръв да се катери през дупката и в следващия миг изведнъж се озова пред мен и насочи оръжието си към лицето ми.

— Не мърдай! — извика той. — Или ще ти пръсна черепа, ясно?

Кимнах, че разбирам. Изведнъж ми мина през ум, че това ченге беше първият гост, влязъл в апартамента ми, откакто живеех там.

Второто ченге, което влезе, изобщо не беше толкова любезно. Без да каже нито дума, той дойде до мен и ми запуши устата с парцал. Това беше стандартната процедура, защото така нямаше да мога да давам гласови команди на компютъра си. Нямаше защо да си правят труда. В мига, в който първото ченге влезе в апартамента ми, в компютъра ми се бе задействало възпламеняващо устройство и машината вече се топеше.

След като ченгето завърза лента върху топката плат в устата ми, то ме сграбчи за външния скелет на сензорния костюм, издърпа ме от стола като парцалена кукла и ме запрати на пода. Другото ченге натисна бутона, с който се вдигаше блиндираната врата, и останалите двама се втурнаха вътре, следвани от Уилсън.

Свих се на топка на пода и затворих очи. Неволно се разтреперих и ми се догади. Опитах се да се подготвя психически за онова, което знаех, че щеше да последва.

Щяха да ме изведат навън.

— Господин Линч — каза с усмивка Уилсън, — поставям ви под корпоративен арест. — Той се обърна към ченгетата. — Кажете на отдела по събиранията да дойде и да изчисти апартамента. — После огледа стаята и забеляза тънката струйка дим, която излизаше от компютъра ми. Погледна ме и поклати глава. — Колко глупаво от твоя страна! Щяхме да продадем компютъра и да приспаднем парите от дълга ти.

Не можех да отговоря със запушена уста, затова просто свих рамене и му показах среден пръст.

Свалиха сензорния ми костюм и го оставиха за събирачите. Отдолу бях чисто гол. Дадоха ми сив гащеризон за еднократна употреба и гумени обувки в същия цвят. Веднага щом облякох грапавия като шкурка гащеризон, цялото тяло ме засърбя. Сложиха ми белезници и ми беше трудно да се почеша.

Извлякоха ме в коридора. Силните флуоресцентни лампи изсмукваха цвета от всичко и коридорът приличаше на декор от стар черно-бял филм. Докато слизахме с асансьора към фоайето, си тананиках мелодията, която звучеше в кабината, за да им покажа, че не ме е страх. Но когато насочиха оръжията си към мен, млъкнах.

Във фоайето ме наметнаха със зимно палто с качулка. Не искаха да се разболея от пневмония, след като вече бях имущество на компанията. Човешки ресурс. Изведоха ме навън и слънцето обля лицето ми за пръв път от половин година насам.

Валеше сняг и всичко бе покрито с тънък слой сив лед и киша. Не знаех каква беше температурата, но не помнех някога да ми е било по-студено. Вятърът ме пронизваше чак до костите.

Заведоха ме до микробуса. Отзад вече имаше двама длъжници, завързани с каиши за пластмасови седалки. Носеха визьори. Сигурно ги бяха арестували по-рано сутринта. Ченгетата бяха като боклукчии, които минават да събират боклука веднъж седмично.

Този от дясната ми страна беше висок слаб младеж, вероятно с няколко години по-голям oт мен. Изглеждаше недохранен. Другият длъжник бе изключително затлъстял и не можех да определя от какъв пол беше. Предположих, че беше мъж. Лицето мy бе скрито от мръсна руса коса, а нещо подобно на противогаз покриваше носа и устата му. От маската до една дюза на пода се спускаше дебел черен маркуч. Не знаех за какво служеше, докато затлъстелият човек не се наведе напред, не опъна каишите и не повърна в маската. Чух да се задейства вакуум, който изсмука повърнатото в маркуча. Зачудих се дали съхраняват отпадъците във външни резервоари, или просто ги изхвърлят на улицата. Сигурно имаха резервоари. ИОИ вероятно анализираха и повръщаното ти и записваха резултатите в досието.

— Лошо ли ти е? — попита ме едно от ченгетата, коагто извади парцала от устата ми. — Ако ще повръщаш, ще ти дам маска.

— Чувствам се прекрасно — отвърнах аз не особено убедително.

— Добре, но ако се наложи да ти чистя повръщаното, ще съжаляваш.

Блъснаха ме в микробуса и ме завързаха за седалката срещу кльощавия. Две ченгета се качиха отзад при нас и прибраха плазмените си оксижени в шкафче. Другите две затръшваха задните врати и се качиха в кабината отпред.

Когато потеглихме, извих врат, за да погледна през затъмнените задни прозорци на микробуса към сградата, в която бях живял през последната година. Успях да зърна прозореца си на четирийсет и втория етаж заради напръсканите с черен спрей стъкла. Екипът по събиранията сигурно вече беше горе, разглобяваше, описваше, прибираше в кутии и подготвяше за продажба на търг цялото ми оборудване. След като изпразнеха апартамента ми, чистачите щяха да го почистят и дезинфекцират. Ремонтен екип щеше да поправи външната стена и да постави нова врата. Щяха да изпратят сметката на ИОИ, а разходите по ремонта щяха да бъдат добавени към дълга ми.

До средата на следобеда щастливият ловец, който чакаше в списъка за настаняване в блока, щеше да получи съобщение, че се беше освободил апартамент — и до вечерта новият наемател сигурно щеше да се нанесе. До залез слънце всички следи от живота ми там щяха да са напълно заличени.

Когато микробусът зави по главната улица, чух как гумите хрущяха по кристалчетата сол върху замръзналия асфалт. Едно от ченгетата се протегна и ми сложи визьор. Озовах се на плаж с бял пясък, по залез слънце и с плискащи се вълни. Явно използваха тази симулация, за да държат длъжниците спокойни по време на пътуването.

Със стегната в белезници ръка вдигнах визьора на челото си. Ченгетата изглежда не ги беше грижа или изобщо не забелязаха. Отново извърнах глава, за да погледна през прозореца. Не бях излизал навън в истинския свят от дълго време и исках да видя какво се беше променило.

□□29

Всичко изглеждаше запуснато. Улиците, сградите, хората. Дори снегът изглеждаше мръсен. Сипеше се на сиви снежинки като пепел от изригнал вулкан.

Броят на бездомниците се бе покачил рязко. Улиците бяха обрамчени от палатки и картонени навеси, а всички паркове бяха превърнати в бежански лагери. Когато микробусът навлезе по-навътре в центъра на града, на всеки ъгъл и на всяко празно пространство се бяха скупчили хора около запалени варели и портативни печки на батерии. Повечето носеха визьори за еднократна употреба и големи остарели сензорни ръкавици, а ръцете им извършваха малки, призрачни движения, сякаш в ОАЗИС се намираха в много по-приятна среда.

Най-накрая стигнахме до площад ИОИ № 101 в самото сърце на града.

Гледах мълчаливо през прозореца как наближаваме корпоративната централа на Инъвейтив Онлайн Индъстрис ООД. Два правоъгълни небостъргача се извисяваха от двете страни на кръгла сграда и така образуваха корпоративното лого на ИОИ. Небостъргачите им бяха трите най-високи сгради в градаа — величествени кули от стомана и огледални стъкла, свързани помежду си от десетки коридори и ескалатори. Върховете на зданията се губеха високо в образуваните от солените изпарения облаци. Сградите бяха идентични с виртуалната им централа в ОАЗИС на планетата ИОИ-1, но изглеждаха много по-внушителни, вероятно защото бяха истински.

Микробусът влезе в гаража за паркиране в основата на кръглата кула и се спусна надолу по поредица от рампи, докато не пристигнахме в голямо открито пространство, което приличаше на товарителен док. Над дългия ред широки портали пишеше: Център за приемане на служители длъжници на ИОИ.

С другите двама длъжници ни свалиха от микробуса пред отряд въоръжени с шокови палки пазачи, които ни поеха Свалиха белезниците ни и извадиха парцалите от устата ни. А после друг пазач сканира зениците ни. Затаих дъх, когато той поднесе скенера пред очите ми. Миг по-късно устройството изписка и той прочете информацията, излязла на екрана му:

— Линч, Брайс, 19-годишен. Пълноправно гражданство. Няма криминално досие. Обвързване с договор за изплащане ня кредит чрез труд. — Той кимна, натисна няколко икони в електронния си бележник и ме отведе в топла и ярко осветена зала със стотици други длъжници. Всички се тътреха бавно един след друг през лабиринт от въжени прегради, като големи деца в кошмарен увеселителен парк. Стори ми се, че в залата имаше колкото мъже, толкова и жени. Но ми беше трудно да преценя, защото почти всички имаха като мен бледа кожа. Бяха напълно обезкосмени и всички бяхме облечени в еднакви сиви гащеризони и носехме сиви гумени обувки. Приличахме на статисти от Ти Ейч Екс-1138.

Опашката минаваше през поредица от охранителни пропускателни пунктове. На първия пункт всеки длъжник преминаваше проверка с чисто нов скенер — Метадетектор, за да се провери внимателно дали не е скрил някъде по себе си електронни устройства. Докато чаках реда си, видях как издърпаха няколко души от опашката, след като скенерът намираше инсталиран под кожата миникомпютър или телефон, задействан с гласови команди, маскиран като изкуствен зъб. Младежът пред мен бе скрил в изкуствения си тестис нов модел миниатюрна Синатро конзола за ОАЗИС, свързана с незаконен интерфейс в мозъчен имплант. На този явно доста му стискаше.

След като минах през пунктовете за проверка, бях заведен в отделението за изследвания — огромна зала, пълна със стотици малки звукоизолирани отделения. Накараха ме да седна в едно от тях и ми дадоха евтин визьор и още по-евтини сензорни ръкавици. Принадлежностите не ми позволяваха да се включа в ОАЗИС, но въпреки това се почувствах по-спокоен, когато ги сложих.

Дадоха ми поредица от тестове за умения, всеки следващ от които бе по-труден, за да проверят какви знания и способности имах в отделните области, които можеше да бъдат използвани от новия ми работодател. Резултатите от тестовете, разбира се, се сравняваха с фалшивите ми дипломи и работен опит, които бях вписал в профила на Брайс Линч.

Постарах се да постигна отлични оценки на тестовете за софтуер, хардуер и мрежи на ОАЗИС и умишлено грешах на тестовете, предназначени да проверят знанията ми за Джеймс Холидей и Великденското яйце. Не исках да ме разпределят в Отдела по оология на ИОИ. Имаше вероятност там да се натъкна на Соренто. Но мислех, че дори да станеше така, че пътищата ни да се пресекат, той нямаше да ме познае. Никога не ме бе виждал лично, а вече почти не приличах на снимката oт ученическата си карта. Въпреки това, не исках да рискувам. И без това вече си насилвах късмета повече, отколкото всеки разумен човек би се осмелил.

Когато най-накрая приключих с последния изпит, ме вкараха във виртуален чатрум, за да се срещна с консултанта по разпределението. Тя се казваше Нанси и с хипнотизиращо монотонен глас ме информира, че поради отличните резултати от тестовете и впечатляващия ми работен опит, съм "награден" с място в отдел Техническа поддръжка за ОАЗИС II. Щях да получавам 28 500 долара годишно, като от заплатата ми щяха да се приспадат разходите за квартира, храна, данъци, здравни осигуровки, стоматологични услуги, очен лекар и развлечения. Остатъкът (ако изобщо останеше нещо) щеше да се превежда по изплащането на дълга ми към компанията. След като изплатях изцяло дълга си, щях да бъда освободен от служба. В същото време, в зависимост от представянето ми, можеха да ми предложат и постоянна работа в ИОИ.

Това, разбира се, бяха пълни глупости. Длъжниците никога не успяваха да изплатят дълговете си и да си спечелят свободата. След като ти удържаха вноските по дълга, глобите за пресрочване и лихвите, се оказваше, че с всеки месец дължиш все повече на компанията. Който допуснеше грешката да стане длъжник на ИОИ, почти със сигурност оставаше длъжен на компанията до края на живота си. Но много хора нямаха нищо против. Според тях това означаваше поне, че имаха сигурна работа и че нямаше да умрат от глад или измръзване на улицата.

Договорът за "Изплащане на дълг чрез труд" се появи в прозорец на дисплея ми. В него имаше дълъг списък с предупреждения и описание на правата ми (или по-скоро на липсата ми на права) като служител, изплащащ дълг. Нанси ми каза да го прочета, да го подпиша и да премина към "Обработка на длъжници". После напусна чатрума. Превъртях текста му до края, без да си правя труд да го чета. Беше дълъг повече от шестстотин страници. Най-отдолу имаше поле за подпис. Написах "Брайс Линч", чиято самоличност бе потвърдена със сканиране на ретините ми.

Макар да използвах фалшиво име, се замислих дали въпреки това договорът можеше да ме задължи юридически. Не бях сигурен, а и не ме интересуваше особено. Имах план и това бе част от него.

Поведоха ме по друг коридор, който водеше до Зоната за обработка на длъжници. Сложиха ме на поточна линия, която ме прекара през дълга поредица от спирки. Първо взеха гащеризона и обувките ми и ги изгориха. После ме прекараха през нещо подобно на автомивка за хора — ред от машини ме насапуниса, изтърка, дезинфекцира, изплакна, подсуши и обезпаразити. След това ми дадоха нов сив гащеризон и гумени пантофи. На следващата спирка няколко машини ми направиха пълен медицински преглед. Ваксинираха ме с най-различни автоматизирани пистолети, които изстреляха игли едновременно в раменете и задника.

Докато пъплех напред по конвейера, плоските екрани, закачени над него, излъчваха непрекъснато един и същ десетминутен филм за обучение: Службата на длъжниците: вашият път от дълговете към успеха! Актьорите бяха телевизионни звезди от треторазредни предавания, които ведро чуруликаха пропагандни реплики, докато съобщаваха нравилата за длъжници на ИОИ. След като го изгледах пет пъти, го научих наизуст. След десетото гледане повтарях думите заедно с актьорите.

— Какво ще се случи, след като завърша курса на обучение и бъда разпределен на постоянното си работно място? — попита Джони, главният герой във филма.

"Ще прекараш остатъка от живота си като корпоративен роб, Джони" — помислих си. Но продължих да гледам как отзивчивият представител на отдел Човешки ресурси на ИОИ му разказваше за всекидневието на длъжниците.

Накрая стигнах до последната спирка, където една машина ми постави електронна гривна за проследяване на глезена — подплатена метална халка, която щракна точно над кокалчето. Според филма за обучение това устройство следеше къде се намирам и ми даваше или отказваше достъп до различни части от офис сградите на ИОИ. Ако се опитах да избягам, да сваля гривната или ако създавах каквито и да било неприятности, устройството можеше да ме парализира с електрошок. Или, ако бе необходимо, можеше да инжектира във вените ми силно успокоително.

След като ми поставиха гривната, друга машина сложи малко електронно устройство на месестата част на дясното ми уxo, като го проби на две места. Направих гримаса от болка и избълвах поток ругатни. От филма знаех, че току-що ми бяха сложили МНК — Маркировка за наблюдение и комуникация. Но повечето длъжници го наричаха просто "наушник". Това ми напомни на маркировките, които природозащитниците поставяха на застрашени от изчезване животни, за да проследяват движението им в дивата природа. В наушника имаше малка слушалка, в която главният компютър на Човешки ресурси можеше да прави съобщения или да издава заповеди направо в ухото ми. Устройството имаше и миниатюрна камера, чрез която виждаха онова, което виждах и аз. Във всяко помещение в комплекса на ИОИ имаше монтирани охранителни камери, но това явно не бе достатъчно. Поставяха такива и на главата на всеки длъжник.

Няколко секунди, след като ми сложиха и активираха наушника, започнах да чувам монотонния глас на главния компютър на Човешки ресурси, който сипеше инструкции и друга информация. В началото гласът ме побъркваше, но постепенно свикнах. Все пак нямах друг избор.

Когато слязох от конвейера, компютърът ме упъти към близко кафене, което напомняше на столовите в старите затворнически филми. Дадоха ми зелен поднос с храна. Безвкусно соево кюфте, купчинка воднисто картофено пюре и някаква подсладена напитка за десерт. Изгълтах всичко за няколко минути. Компютърът ме поздрави за добрия апетит и ми каза, че имам право на петминутно посещаване на тоалетната. След това ме упъти към асансьор без копчета и индикатор за етажи. Когато вратите се отвориха с плъзгане, видях на стената надпие: ОБЩЕЖИТИЕ ДЛЪЖНИЦИ БЛОК 05 — ТЕХНИЧЕСКА ПОДДРЪЖКА.

Излязох от асансьора и се затътрих по настлания с мокет коридор. Беше тихо и мрачно. Единствената светлина идваше от малки подови лампички. Нямах представа колко беше часът. Имах чувството, че бяха минали няколко дни, откакто ме изведоха от апартамента. Едва се държах на крака.

— Първата ти смяна в Техническа поддръжка започва след седем часа — каза монотонно компютърът в ухото ми. — Дотогава можеш да спиш. Завий наляво по коридора и отиди до капсулата си — 42 Г.

Направих, каквото ми казаха. Вече ставах много добър в изпълняването на инструкции.

Общежитието ми напомняше на мавзолей. Представляваше мрежа от коридори с високи сводове, обрамчени със спални капсули във формата на ковчези, подредени в безкрайни редици на десет етажа до тавана. Всяка колона от капсули беше номерирана. А всяка капсула беше отбелязана с буква от А до Й, като капсула А се намираше най-отдолу.

Стигнах до капсулата си в горния край на колона 42. Щом се приближих, люкът се отвори със съскане и вътре примигна мека синя светлина. Качих се по тясната стълба, монтирана между колоните, и стъпих на малката платформа под люка. Когато пропълзях в капсулата, платформата се прибра и той се затвори при краката ми.

Отвътре капсулата беше млечнобяла и приличаше на пластмасов ковчег — висока и широка по един метър и дълга два метра. Подът бе зает от матрак и възглавница. И двете миришеха на изгоряла гума, затова предположих, че са нови.

Освен камерата, закачена на ухото ми, имаше камера и над вратата. Компанията дори не си бе направила труда да я прикрие. Искаха длъжниците им да знаят, че ги наблюдават непрекъснато.

Единственото удобство беше развлекателната конзола — голям плосък екран, чувствителен на допир, вграден в стената. До него на поставка стоеше безжичен визьор. Натиснах екрана и активирах конзолата. Новият ми служебен номер и длъжността ми се изписаха в горната част на дисплея: "Линч, Брайс Т. — ТЕХНИЧЕСКА ПОДДРЪЖКА НА ОАЗИС II — Служебен номер ИОИ-338645".

Под надписа се появи меню със списък на всички развлекателни програми, до които имах достъп в момента. Отне ми няколко секунди да разгледам ограничените предложения. Можех да гледам само един канал: ИОИ-Н — денонощния новинарски канал на компанията. Той бълваше постоянен поток от свързани с нея новини и пропаганда. Имах достъп и до филми и симулации за обучение, повечето от които бяха ориентирани към настоящата ми длъжност като техническа поддръжка за ОАЗИС.

Когато се опитах да отворя една от другите развлекателни колекции, Класически филми, системата ме уведоми, че ще имам достъп до повече програми, след като получа три поредни оценки над среден за работата си. После компютърът ме попита дали искам повече информация относно системата за развлекателни награди на длъжници. Не исках.

Единственият телевизионен сериал, до който имах достъп, беше продуцираната от компанията комедия Томи Кю. Описанието ѝ гласеше, че е "шантава ситуационни комедия, проследяваща злощастните приключения на Томи, нов длъжник, назначен в отдела по техническа поддръжка за ОАЗИС, опитващ се да постигне целта си — финансова независимост и отлични показатели в работата!".

Маркирах първия епизод от Томи Кю и си сложих визьора. Както и очаквах, сериалът на практика беше филм за обучение със записан смях от невидима публика. Изобщо не ми беше интересен. Исках само да поспя. Но знаех, че ме наблюдават и че всяка моя стъпка се следеше и записваше внимателно. Така че останах буден, колкото се може по-дълго, пренебрегвайки епизод след епизод на Томи Кю.

Колкото и да се стараех не успявах да си избия АртЗмида от ума. Каквото и да си внушавах, знаех, че тя е истинската причина да приведа в действие безумния си план. Какво, по дяволите ми ставаше? Имаше напълно реална възможност никога да не успея да избягам от тук. Заля ме лавина от съмнения. Дали манията ми по Лова и АртЗмида най-накрая не ме бе довела до истинска лудост? Защо поех толкова идиотски риск, за да спечеля сърцето на момиче, с което дори не бях се срещал на живо. Момиче, което, изглежда, не желаеше дори да говори с мен. Къде ли беше тя сега? Липсвах ли ѝ?

Продължих да се измъчвам с подобни мисли, докато най-накрая не заспах.

□□30

Кол центърът за техническа поддръжка на ИОИ заемаше цели три етажа в източната кула под формата на буква "I". На всеки от трите етажа имаше лабиринт от обозначени с номера отделения. Моето работно място беше в един отдалечен от прозорците ъгъл. Отделението ми беше напълно голо с изключение на офис стол, закован за пода. Няколко от съседните отделения бяха празни и чакаха пристигането на нови длъжници.

Нямах право да поставям каквито и да било украси в отделението си, защото още не си бях извоювал тази привилегия. Но ако натрупах достатъчно "точки за облаги", като покривах нормативи и получавах добра оценка от клиентите, можех да "похарча" част от тях за привилегията да украся офиса си с, да речем, цвете в саксия или вдъхновяващ плакат на коте, висящо от простор.

Когато пристигнах в отделението си, взех служебния визьор и ръкавиците от рафта на голата стена и си ги сложих После се тръшнах на стола. Служебният компютър беше вграден в кръглата основа на стола и се активира автоматично, щом седнах. Номерът ми бе потвърден и автоматично влязох в служебния си акаунт в интранета на ИОИ. Нямах право на външен достъп до ОАЗИС. На практика можех само да чета свързани с работата имейли, да разглеждам техническа документация и справочници и да проверявам статистиката на обажданията. Това бе всичко. А всяко мое действие във вътрешната мрежа се следеше, контролираше и записваше.

Влязох в списъка с чакащите обаждания и започнах дванайсетчасовата си смяна. Работех едва от осем дни, но вече имах чувството, че бях затворник от години.

Аватарът на първия клиент се появи пред мен в чатрума на техническата поддръжка. Името и статусът му се рееха във въздуха над главата му. Беше си измислил невероятно остроумното име "СексиЧлен007".

Виждах, че ми предстои поредният скапан ден.

СексиЧлен007 бе едър, плешив варварин с черна кожена ризница с метални капси и множество татуировки на демони по ръцете и лицето. Държеше гигантски двуостър меч, почти два пъти по-висок от аватара му.

— Добро утро, господин СексиЧлен007 — казах монотонно. — Благодаря, че се свързахте с техническа поддръжка. Аз съм техник номер 338645. С какво мога да ви помогна? — Софтуерът за любезно общуване с клиенти прекарваше гласа ми през филтър и променяше тона и интонацията ми, за да звуча винаги приветливо и енергично.

— Ъъъ… да — започна СексиЧлен007. — Току-що си купих този жесток меч, а не мога да го използвам! Не мога дори да нападам с него. Какво ѝ има на тази проклетия? Счупена ли е?

— Господине, единственият проблем е, че сте шибан идиот — отвърнах аз.

Чух познато предупредително избръмчаване и на екрана ми се изписа съобщение:

НАРУШАВАНЕ НА ЕТИКЕТА — ОТБЕЛЯЗАНО: ШИБАН ИДИОТ

ПОСЛЕДНАТА РЕПЛИКА Е ИЗТРИТА — НАРУШЕНИЕТО ЗАПИСАНО.

Патентованият софтуер на ИОИ за любезно общуване с клиентите бе засякъл неприемливия ми отговор и го бе заглушил, за да не го чуе клиентът. Софтуерът също така записваше "нарушенията на етикета", които правех, и ги препращаше на Тревър — отговорника за моя отдел, за да може той да обърне внимание на инцидента при следващата оценка на работата ми, каквато правеха на всеки две седмици.

— Господине, от онлайн разпродажба ли купихте меча?

— Да — отвърна СексиЧлен007. — И се изръсих ужасно много за него.

— Бихте ли изчакали един момент, докато го разгледам? — Вече знаех какъв е проблемът, но исках да се уверя преди да му кажа, иначе щяха да ме глобят.

С показалец избрах меча. Отвори се малък прозорец, в който се изписаха свойствата на предмета. Отговорът се виждаше още на първия ред. Този вълшебен меч можеше да се използва от аватар над десето ниво. Господин СексиЧлен007 беше едва седмо ниво. Обясних му набързо какъв е проблемът.

— Моля? Не е честно! Онзи, дето ми го продаде, не каза нищо!

— Господине, препоръчително е да проверите дали аватарът ви може да използва даден предмет преди да го закупите.

— По дяволите! — изкрещя той. — И какво да правя сега с него?

— Можете да си го натикате в задника и да си представите, че сте сладолед на клечка.

НАРУШАВАНЕ НА ЕТИКЕТА — ОТГОВОРЪТ Е ИЗТРИТ — НАРУШЕНИЕТО ЗАПИСАНО.

Отговорих отново:

— Господине, можете да задържите предмета в инвентара си, докато аватарът ви достигне 10-то ниво. Или можете да обявите меча за продажба и да използвате парите от нея, за да си купите сходно оръжие, което отговаря на нивото на аватара ви.

— Ъ? К'во рече?

— Можете да го задържите или да го продадете.

— Ясно.

— Мога ли да ви помогна с още нещо, господине?

— Не. Май не…

— Чудесно. Благодаря, че се обадихте на техническа поддръжка. Пожелавам ви прекрасен ден.

Натиснах иконата за прекъсване на разговора и СексиЧлен007 изчезна. Продължителност на разговора: 2:07 минути. Когато се появи аватарът на следващия клиент — червенокожо женско извънземно с големи гърди на име Вартакс, — на дисплея ми се изписа оценката, която ми беше дал СексиЧлен007: 6 точки по скала от 10. Системата услужливо ми напомни, че трябва да поддържам средно 8.5, ако искам за получа увеличение на заплата при следващата оценка на работата ми.

Тук работата като техническа поддръжка нямаше нищо общо с работата от вкъщи. Нямах неограничен достъп до ОАЗИС и не можех да гледам филми, да играя игри или да слушам музика, докато приемах непрестанния поток от глупави обаждания. Единството ми странично занимание бе да се взирам в часовника. (Или в информацията за цената на акциите на ИОИ, която вървеше в горната част на дисплея на всички длъжници и не можеше да се изключи.)

По време на всяка смяна имах три почивки от по пет минути за ходене до тоалетната. Обедната почивка беше трийсет минути. Обикновено се хранех на бюрото си, вместо в столовата, за да не се налага да слушам как останалите техници се оплакват от клиентите или се хвалят с това, колко точки за облаги са спечелили. Презирах останалите длъжници почти толкова, колкото и клиентите.

По време на смяна заспивах поне по пет пъти. И винаги когато системата доловеше, че се унасях, в ушите ми прозвучаваше предупредителен клаксон и ме стряскаше. После нарушението се записваше в служебното ми досие. Нарколепсията ми се бе превърнала в постоянен проблем през първата ми седмица и сега всеки ден ми даваха по две малки червени хапчета, които да ме държат буден. Пиех ги. Но чак след като приключех работа.

Когато смяната ми най-накрая свърши, свалих слушалките и визьора и се върнах в капсулата си колкото се можеше по-бързо. Това бе единственото време от деня, когато бързах за някъде. Стигнах до пластмасовия си ковчег, пропълзях вътре и се проснах на матрака по очи в същата поза като снощи. И като онази вечер. Полежах няколко минути, взрян с периферното си зрение в часовника на развлекателната конзола. Когато стана 19:07, се обърнах на една страна и седнах.

— Угаси лампите — казах тихо. Това се бе превърнало в любимия ми израз през последната седмица. В мислите ми той бе равносилен на свобода.

Лампите, вградени в стените и тавана на капсулата, угаснаха и малката ми стаичка потъна в мрак. Ако някой от охраната гледаше в този миг сигнала от стаята ми, щеше да забележи кратко проблясване, когато камерите превключиха на нощно виждане, и в следващия момент отново щеше да ме види съвсем ясно на мониторите. Но от този миг нататък, охранителните камери в капсулата ми и наушникът ми вече не изпълняваха задачите, за които бяха програмирани. Така за пръв път през деня не ме наблюдаваха.

Време беше да се залавям за работа.

Натиснах екрана на развлекателната конзола. Той светна и ми предостави същия списък, който бях видял през първата си вечер тук: шепа филми и симулации за обучение, включително всички епизоди от Томи Кю.

Ако някой провереше какво съм избрал от списъка, щеше да види, че всяка вечер, докато заспивах, гледах Томи Кю, а след като изглеждах всички шестнайсет епизода, започвах отначало. Записите щяха да покажат и че всяка вечер заспивах горе-долу по едно и също време (но не точно до минутата) и че спях като пън до следващата сутрин, когато ме будеше алармата.

В действителност, разбира се, не гледах абсурдната им корпоративна комедия. А и не спях. През последната седмица спях само по два часа на нощ и това започваше да ми оказва влияние.

Но в мига, в който лампите угаснаха, се почувствах ободрен. Умората ми като че ли изчезна веднага щом започнах да си преговарям какво предлагаше развлекателният център и пръстите на дясната ми ръка захвърчаваха по екрана.

Бях научил тези пароли преди около седем месеца от L33t Hax0rz Warezhaus — уебсайта за продажба на информация на черно, откъдето бях купил нужните ми данни за създаването на фалшива самоличност. Следях всички сайтове за търговия на черно, защото никога не се знаеше какво може да изникне за продажба там. Пропуски в сигурността на сървърите на ОАЗИС. Кодове за разбиване на банкомати. Порнозаписи на знаменитости. Каквото ви хрумне. Разглеждах списъците в сайта, когато нещо привлече погледа ми: Пароли за достъп до интранета на ИОИ. Задни вратички и пропуски в системата. В описанието на списъка с паролите продавачът твърдеше, че предлага секретна информация относно изграждането на интранета на ИОИ, както и множество административни пароли и пропуски в системата, които "дават достъп на потребителя до вътрешната мрежа на компанията".

Бих предположил, че данните може да са измишльотина, ако не бяха публикувани на толкова уважаван уебсайт. Анонимният продавач твърдеше, че е програмирал като външен сътрудник за компанията, и беше един от основните конструктори на интранета. Продавачът сигурно беше фурнаджийска лопата — програмист, който умишлено оставяше вратички и пропуски в сигурността на системата, за да може по-късно да ги продаде на черния пазар. Така тези програмисти получаваха двоен хонорар за една и съща работа и си спестяваха угризенията, че са работили за демонична международна корпорация с репутацията на ИОИ. Фурнаджийските лопати нарушаваха няколко федерални закона (освен, разбира се, споразумението за поверителност с ИОИ), като продаваха тези данни. Но умните програмисти обикновено намираха начини да прикрият следите си.

Очевидният проблем, който продавачът не споменаваше в описанието, беше, че тези пароли са непотребни, ако няма достъп отвътре до интранета. Интранетът на ИОИ беше отделна мрежа с висока сигурност и без пряка връзка с ОАЗИС. Единственият начин да получиш достъп до интранета на ИОИ бе да постъпиш официално на работа в компанията (което бе много трудно и отнемаше време). Или да станеш един от все по-големия брой робуващи длъжници.

Бях решил, така или иначе, да участвам в търга с паролите на ИОИ заради малката вероятност някой ден да ми потрябват. Тъй като нямаше как да се провери дали данните са истински, цената им не се покачваше много и аз спечелих търга с няколко хиляди златни монети. Паролите пристигнаха по електронната поща няколко минути след края на наддаването. Щом разкодирах данните, ги прегледах внимателно. Всичко изглеждаше наред, затова прибрах информацията за черни дни и забравих за нея — за около шест месеца, когато видях как Шестиците бяха барикадирали замъка на Анорак. Първото, за което се сетих тогава, бяха кодовете за достъп. Зъбчатите колелца в главата ми се завъртяха и абсурдният ми план започна да се оформя.

Щях да променя финансовите отчети за фалшивата си самоличност Брайс Линч, за да стана длъжник на ИОИ. След като ме домъкнеха в сградата на компанията и пробиех защитата на мрежата им, щях да използвам интранет паролите, за да проникна в отделната база данни на Шестиците, а после да измисля как да сваля щита, който бяха издигнати над замъка.

Реших, че никой нямаше да предугади плана ми, просто защото бе напълно налудничав.

***

Проверих дали паролите работят чак на втората вечер от принудителната си служба. Естествено, се притеснявах, защото ако се окажеше, че съм купил фалшиви данни и нито една от паролите не работеше, щеше да излезе, че доброволно съм се продал в доживотно робство.

Държах камерата на наушника си насочена право напред встрани от екрана, и отворих менюто с настройките на развлекателната конзола, откъдето можех да променя звука и картината на дисплея — сила на звука, яркост, баланс и нюанс. Нагласих всички плъзгачи на най-висока степен и натиснах бутона ЗАПОМНИ в долната част на екрана три пъти. После нагласих плъзгачите за звука и яркостта на най-ниската степен — и натиснах бутона ЗАПОМНИ два пъти. Изведнъж в центъра на екрана се появи малък прозорец, в който трябваше да въведа служебен номер на техническата поддръжка и парола. Въведох бързо цифрите на служебния номер и дългата парола, съставена от букви и цифри, които бях запомнил наизуст. Проверих за грешки и натиснах бутона ОК. Системата замря, както ми се стори, за много дълго време. И тогава, за мое огромно облекчение, се изписа следното съобщение:

КОНТРОЛЕН ПАНЕЛ ПО ПОДДРЪЖКА — ДОСТЪП РАЗРЕШЕН.

Вече имах достъп до акаунта на поддръжката, използван от техниците за тестване и поправка на различните компоненти на развлекателния център. Макар да бях влязъл в системата като техник, достъпът ми до интранета си оставаше доста ограничен, но ми осигуряваше достатъчно възможности за действие. Чрез една оставена от програмистите дупка в системата успях да си направя фалшив администраторски акаунт. А с него щях да имам достъп до почти всичко.

Първата ми работа беше да си осигуря уединение.

Бързо преминах през няколко десетки подменюта, докато не стигнах до контролния панел на системата за наблюдаване на длъжници. Въведох служебния си номер и профилът ми се появи на дисплея заедно със снимката, която ми бяха направили при началната ориентация. В профила ми бяха посочени размерът на дълга, заплатата, кръвната група, оценката за работата ми — всички данни, които компанията имаше за мен. В горния десен ъгъл имаше два прозореца, единият от които показваше видеосигнала от камерата на наушника, а другият — от камерата в капсулата ми. В момента камерата на наушника ми гледаше към стената. Камерата над вратата показваше тила ми, а главата си бях завъртял така, че да не се виждаше какво гледах на екрана на развлекателната конзола.

Маркирах и двете камери и отворих настройките им. С помощта на една от дупките в системата, оставени от фурнаджийската лопата, направих така, че двете камери да показват запис от първата ми нощ в капсулата, вместо да предават какво се случваше там на живо. Сега, ако някой провереше на монитора какво правех, щеше да види, че спях в капсулата си. А не че стоях буден цяла нощ и ровех в интранета на компанията. После програмирах камерите да превключват на записа, когато изгасвах лампите. Моментното примигване на картината при превключването щеше да бъде прикрито от краткото смущение в сигнала, когато камерите се включваха на нощно виждане.

Непрекъснато очаквах да ме заловят и системата да ме изхвърли, но това не стана. Паролите, конто въвеждах, бяха правилни. През последните шест нощи прониквах вее по-надълбоко в мрежата. Чувствах се като затворник в стар филм, който всяка нощ дълбае тунел в стената с лъжица.

През последната нощ, точно преди да се предам на умората, най-накрая успях да си проправя път през лабиринта от защитни стени и да вляза в главната база данни на Отдела по оология. Златната мина. Личните досиета на Шестиците. Тази вечер най-сетне щях да ги разгледам.

Знаех, че трябва да взема част от данните на Шестиците със себе си, когато тръгна да бягам, затова по-рано през седмицата използвах администраторския си акаунт в интранета, за да изпратя фалшива заявка за хардуер. Поръчах да доставят флашпамет с обем десет зетабайта на несъществуващ служител (Сам Лоуъри) в празно отделение през няколко реда от моето. Със сведена глава, за да сочи камерата на наушника ми в друга посока, се шмугнах в отделението, грабнах малката флашка, прибрах я в джоба си и я занесох тайно в капсулата си. Същата нощ, след като загасих лампите и обезвредих охранителните камери, отключих таблото за поддръжка на развлекателната конзола и инсталирах флашпаметта на празен слот. Така можех да прехвърля данните от интранета директно върху устройството.

***

Сложих си визьора и ръкавиците на развлекателната конзола и се проснах на матрака. Визьорът ми предостави триизмерен изглед към базата данни на Шестиците и пред погледа ми се появиха десетки застъпващи се прозорци с данни. С ръкавиците започнах да ги местя и да разглеждам как бяха подредени файловете. Най-голяма част от базата бе заета от информация за Холидей. Количеството данни, което бяха натрупали за него, беше зашеметяващо. В сравнение с него моят дневник на Граала приличаше на сборник с бележки под линия. Разполагаха с информация, която никога не бях виждал, която не бях подозирал, че съществува. Срочните оценки на Холидей от прогимназията, домашни видеоклипове от детството му, имейли, които бе писал до свои почитатели. Нямах време да прочета всичко, но копирах най-интересните неща на флашката си, за да ги разгледам по-късно (ако имах късмет).

Съсредоточих се върху отделянето на всички данни за 3aмъка на Анорак и войските, разположени около него. Копирах всичко, свързано с оръжията, превозните средства, бойните кораби и броя на войниците. Извадих и каквото успях да открия за Сферата на Осувокс — артефакта, който използваха, за да генерират силовото поле около замъка. Разбрах къде точно го държаха, както и служебния номер на магьосника, който работеше с него.

И тогава ударих джакпота — натъкнах се на папка, съдържаща стотици часове записи, документиращи как Шестиците откриват Третата порта и опитите им да я отворят. Както вече всички подозираха, тя се намираше в замъка на Анорак. Само аватарите, които имаха копие от Кристалния ключ, можеха да прекрачат прага му. С отвращение научих, че Соренто е бил първият аватар, стъпил там след смъртта на Холидей.

Входът водеше до просторно преддверие със златни стени, под и таван. В северния край на залата стоеше голяма кристална врата с малка ключалка в центъра.

В мига, в който я зърнах, разбрах, че това е Третата порта.

Превъртях на кадър още няколко скорошни записа. Oт видяното заключих, че Шестиците още не са разбрали как да отворят портата. Явно не ставаше само като се пъхне ключът в ключалката. Тя не се отваряше. Целият им екип се опитваше да разбере от няколко дни защо, но не отбелязваха никакъв напредък.

Докато всички данни и видеозаписи на мястото се прехвърляха на флашката ми, продължих да разглеждам базата данни. Накрая стигнах до забранена зона, наречена ЗВЕЗДНАТА ЗАЛА. Това беше единствената част от базата, до която нямах достъп. Използвах администраторския си номер, за да създам нов "тестов акаунт", на който дадох ниво на достъп за суперпотребител и всички администраторски права. Това проработи. С новия акаунт на суперпотребител влязох в базата данни Звездна зала с информация, до която имаха достъп само Соренто и началниците му. Данните бяха разделени в две папки: Прогрес на мисията и Анализ на заплахите. Отворих файла с анализа и когато видях какво се съдържаше вътре, кръвта ми замръзна във вените. Там имаше пет папки с имена: ПАРЗИВАЛ, АРТ3ЕМИДА, АЕХ, ШОТО и ДАЙТО. Върху папката на Дайто имаше голям червен X.

Първо отворих папката с името на моя аватар. Намерих вътре подробно досие, сдържащо цялата информация, която Шестиците бяха събрали за мен през последните шест години. Акта ми за раждане. Оценките ми от училище. Най-отдолу имаше връзка към запис на целия ми разговор в чатрума на Соренто, завършващ с експлозията. След като бях избягал, явно бяха загубили дирите ми. В досието имаше хиляди снимки и видеоклипове на аватара ми, събирани през изминалата година, и купища данни за крепостта ми на Фалко, но очевидно не знаеха къде съм в истинския свят. Актуалното ми местонахождение бе отбелязано като "неизвестно‘‘.

Затворих прозореца, поех дълбоко дъх — и отворих досието на АртЗмида.

Най-отгоре имаше училищна снимка на момиче с много тъжна усмивка. За моя изненада, тя приличаше досущ на аватара си. Същата черна коса, същите кафяви очи и същото красиво лице, което познавах толкова добре — с една малка разлика. По-голямата част от лявата му страна бе покрита с червникаво-лилав родилен белег. По-късно щях да науча, че на този тип белези им казвали понякога "портвайн петно". На снимката черната ѝ коса бе преметната през лявото око, в опит да прикрие колкото се може повече от белега.

АртЗмида ме бе подвела, че в действителност е деформирана по някакъв начин, но сега виждах, че това изобщо не беше вярно. В моите очи белегът по никакъв начин не я загрозяваше. Дори лицето на снимката ми се струваше още по-красиво от онова, което вече бях виждал, защото знаех, че беше истинско. Това бе нейното лице, а не пиксели, генерирани от компютър.

Под снимката пишеше, че се казва Саманта Ивлин Кук, че е на двайсет години, че е висока 1,73 м и тежи 76 кг. Във файла бе отбелязан и домашният ѝ адрес: Гринлийф Лейн № 2206, Ванкувър, Британска Колумбия, както и много друга информация, включително кръвната ѝ група и оценките ѝ чак от детската градина.

Най-отдолу на досието ѝ имаше връзка без надпис и когато я натиснах, на дисплея се появи образ от камера в малка къща в предградията. След няколко секунди разбрах, че това беше домът ѝ.

Продължих да чета досието ѝ и научих, че я следят от пет месеца. Бяха сложили подслушвателни устройства в дома ѝ, защото намерих стотици часове аудиозаписи, направени, докато е била в ОАЗИС. Разполагаха с текстови разпечатки и имаха всяка доловима дума, която АртЗмида бе изрекла, докато бе преминавала през първите две порти.

След това отворих досието на Шото. Знаеха истинското му име, Акихиде Карацу, и явно имаха домашния му адрес в блок в Осака, Япония. Имаше и негова училищна снимка, от която гледаше слабо, сериозно момче с обръсната глава. Също като Дайто, изобщо не приличаше на аватара си.

Изглежда, за Аех знаеха най-малко. В неговия файл имаше оскъдна информация и нямаше снимка — само скрийншот на аватара му. За истинско име бе посочено "Хенри Суонсън", но това бе псевдоним, използван от Джак Бъртън в Големи неприятности в Малкия Китай, по което разбрах, че е фалшиво. Срещу адрес бе записано "непостоянен", а отдолу имаше връзка, озаглавена Последни точки на достъп. Оказа се, че това е списък с местата, на които Аех последно се бе връзвал към безжична мрежа и бе влизал в ОАЗИС. Те бяха на всевъзможни места. Бостън, Вашингтон, Ню Йорк. Филаделфия. И последното място, от което бе влизал в ОАЗИС, беше Питсбърг.

Започвах да схващам как бяха открили Арт3мида и Шото. ИОИ притежаваше стотици регионални телефонни компании и беше на практика най-големият интернет доставчик в света. Бе много трудно да влезеш в ОАЗИС, без да използваш мрежа, на която те да не са собственик или оператор. Така като гледах, следяха нелегално по-голямата част от световния интернет трафик, за да се опитат да намерят шепа ловци, които компанията смяташе за заплаха. Единствената причина да не ме открият беше, че обхванат от параноя, бях наел директна връзка с ОАЗИС по оптичен кабел до блока, в който живеех.

Затворих досието на Аех и отворих папката на Дайто, уплашен от мисълта за това, което щях да намеря вътре. Както и при другите, там бе записано истинското му име — Тоширо Йошиаки — и домашният му адрес. Най-отдолу имаше връзки към две статии за "самоубийството" му, както и връзка към неозаглавен видеоклип с дата от деня, в който бе загинал Отворих го. Видеоклипът бе заснет с ръчна видеокамера и на него се виждаха трима едри мъже с черни скиорски маски (един от които държеше камерата) да чакат тихо в коридор. Те, изглежда, получиха заповед в слушалките си и отключиха с карта вратата на малък едностаен апартамент. Апартамента на Дайто. Издърпаха го от сензорния стол и го изхвърлиха през балкона.

Копелетата дори заснеха как пада и се размазва на земята. Вероятно по искане на Соренто.

Прилоша ми. Когато гаденето най-накрая премина, копирах петте досиета на флашката си и отворих папката Прогрес на мисията. В нея имаше архив на отчетите на Отдела по оология, предназначени за висшето ръководство на Шестиците. Докладите бяха подредени по дати, като най-новият беше начело в списъка. Отворих го и видях, че беше бележка, изпратена от Нолан Соренто до борда на директорите па ИОИ. С нея той ги уведомяваше, че още не е разбрал как да отвори Третата порта, и предлагаше да изпратят агенти да отвлекат АртЗмида и Шото от домовете им и да ги принудят да помогнат на ИОИ в това начинание. След като Шестиците намереха Яйцето и спечелеха състезанието, щяха да се "освободят" от АртЗмида и Шото.

Седях вцепенен. После отново прочетох бележката, обзет едновременно от ярост и паника.

Ако се съдеше по часа на файла, Соренто беше изпратил бележката малко след осем. Преди по-малко от пет часа. Началниците му вероятно още не я бяха прочели. Но и след като я прочетяха, щяха да се срещнат и да обсъдят предложения от Соренто план. Вероятно нямаше да изпратят агентите си за АртЗмида и Шото преди утре следобед.

Още имах време да ги предупредя. Но за тази цел трябваше драстично да променя плана си за бягство.

Преди да ме арестуват, бях задал след време по сметката ми в ИОИ да бъде преведена достатъчна сума, че да покрие целия ми дълг и да бъда освободен от принудителната служба. Но парите щяха да бъдат преведени чак след пет дни. Дотогава Шестиците щяха да са заключили АртЗмида и Шото в някоя стаичка без прозорци.

Не можех да продължа да преглеждам базата данни до края на седмицата, както бях планирал. Трябваше да копирам колкото се може повече информация и да бягам веднага.

Дадох си време до сутринта.

□□31

През следващите четири часа работих трескаво. По-голямата част от тях отделих, за да разбия интранета на ИОИ, като в същото време копирах от базата данни толкова информация, колкото се побра на откраднатата флашка. Програмирах и качих в интранета редица червеи, логически бомби и вируси, които трябваше да се стартират едновременно след два дни по пладне.

Когато най-накрая спрях да пиша кода, колкото да си погледна часовника, видях, че беше шест и половина сутринта. Следващата смяна на техническата поддръжка щеше да застъпи само след деветдесет минути, а и съседите ми по капсули щяха скоро да започнат да стават. Времето ми бе изтекло.

Отворих профила си на длъжник и в полето за дълга въведох нула — пари, които на първо място изобщо не бях взимал на кредит от ИОИ. После в настройките отворих подменюто Наблюдение и комуникация с длъжника, откъдето се контролираха наушникът и гривната на глезена ми. И тогава направих нещо, което си умирах да направя цяла седмица — отворих заключващите механизми и на двете устройства.

Усетих остра болка, когато щипките на наушника се прибраха и излязоха от лявото ми ухо. Устройството отскочи от рамото ми и падна в скута ми. В същия миг гривната на десния ми глезен се отвори с щракване и падна, а под себе си остави лента ожулена и зачервена кожа.

Знаех, че вече няма връщане назад. Техниците по охраната не бяха единствените, които имаха достъп до сигнала от камерата в наушника ми. Агенцията за защита на длъжниците също ме наблюдаваше чрез нея и записваше всекидневните ми дейности, за да гарантира, че се спазват човешките ми права. Сега, след като бях свалил устройството, от този миг насетне щяха да липсват цифрови записи за мен. Ако охраната на ИОИ ме хванеше преди да успея да изляза от сградата с открадната флашка, пълна с уличаващи данни, с мен беше свършено. Компанията щеше да ме измъчва и да ме убие, без никой да разбере.

Свърших още няколко неща, свързани с плана ми за бягство, и излязох от интранета. Свалих визьора и ръкавиците и отворих панела за поддръжката до развлекателната конзола. Под развлекателния модул имаше малко празно пространство — между фабричната стена на капсулата и съседната стена. Оттам извадих малък, прилежно сгънат вързоп. В него имаше запечатана с вакуум униформа на техник от ИОИ в комплект с шапка и табелка със служебен номер. (Както и флашката, бях си набавил униформата, като изпратих заявка по интранета да ми бъде доставена в празно отделение на моя етаж.) Съблякох гащеризона и избърсах с него кръвта от ухото и врата си. Извадих две ленти лейкопласт изпод матрака и ги залепих върху дупките на ухото си. След като облякох служебната униформа, внимателно извадих флашката от гнездото, прибрах я в джоба си и затворих таблото за достъп. После взех наушника и казах по микрофона:

— Трябва да отида до тоалетната.

Вратата на капсулата се отвори при краката ми. Коридорът беше тъмен и пуст. Пъхнах наушника и гащеризона под матрака и прибрах гривната за глезена в джоба на новата си униформа, После затаих дъх, изпълзях навън и слязох по стълбата.

По път за асансьорите се разминах с няколко длъжници, но както обикновено, никой от тях не ме погледна в очите. Това ми подейства много облекчаващо, защото се тревожех някой да не ме разпознае и да забележи, че униформата не е моя. Когато спрях пред асансьора, затаих дъх, докато системата сканираше табелката с идентификационния ми номер. След, както ми се стори, цяла вечност, вратата се отвори.

— Добро утро. Господин Тътъл. Моля, задайте етаж — каза асансьорът, когато влязох в кабината.

— Фоайето — отвърнах дрезгаво и асансьорът тръгна надолу На табелката със служебния номер бе изписано името Хари Тътъл. Бях дал на измисления господин Тътъл достъп до цялата сграда, а после програмирах гривната за глезена си така, че да е кодирана със служебния му номер. Когато ме сканираха пред врати и асансьори, за да потвърдят, че имах нужния достъп, гривната им казваше, че наистина имах, вместо да направи онова, за което беше предназначена — да опържи задника ми с няколко хиляди волта и да ме обездвижи, докато дойде охраната.

По време на слизането с асансьора стоях мълчаливо и се стараех да не гледам директно в камерата, монтирана над вратата. После осъзнах, че всички кадри с мен, заснети от камерите, щяха да бъдат разглеждани под лупа, след като всичко приключеше. Вероятно лично Соренто щеше да ги разгледа, както и неговите началници. Затова погледнах към камерата, усмихнах се и небрежно се почесах по носа със среден пръст.

Асансьорът стигна до фоайето и вратите се отвориха. Почти очаквах долу да ме чака армия пазачи с насочени към мен оръжия. Но когато вратите се отвориха, видях само група костюмари от средното ниво на ръководство на ИОИ, които чакаха да се качат. Погледнах ги с празен поглед и излязох от асансьора. Сякаш преминавах границата с друга държава.

Из фоайето, от асансьорите и през вратите, щъкаше постоянен поток от прекалили с кафето служители. Редовни служители, а не длъжници. Те имаха право да се приберат у дома след края на смените си. Можеха дори да напуснат, ако пожелаят. Замислих се дали ги притесняваше фактът, че хиляди принудени да работят длъжници седят в същата сграда само през няколко етажа от тях.

Забелязах двама охранители близо до рецепцията и ги заобиколих отдалеч, като си проправях път през гъстата тълпа към дългата редица автоматични стъклени врати, които водеха навън към свободата. Едва се сдържах да не се затичам, докато се тътрех срещу пристигащите служители. „Аз съм просто техник, който се прибира у дома след дълга нощ на рестартиране на рутери. Това е всичко. Изобщо не съм длъжник, който бяга с двайсет зетабайта крадени служебни данни в джоба си. Не, не, в никакъв случай.“

На половината път към вратите долових странен звук и погледнах към краката си. Още носех гумените пантофи. Всяка моя стъпка изскърцваше пронизително по лъснатия мраморен под и се отличаваше на фона на официалните делови обувки на останалите. Всяка крачка, която правех, сякаш крещеше: „Хей, вижте ме! Погледнете насам. Нося гумени пантофи!“.

Но продължих да вървя. Почти бях стигнал до вратите, когато някой постави ръка на рамото ми. Замръзнах.

— Господине? — обади се женски глас.

Едва не хукнах през вратата, но нещо ме спря. Обърнах се и видях загрижения поглед на жена на около четирийсет и пет години. С тъмносин делови костюм. Носеше куфарче.

— Господине, ухото ви кърви — посочи тя с гримаса. — Обилно.

Докоснах ухото си и по пръстите ми останаха червени следи. Лепенките, които си бях сложил, бяха паднали някъде.

За миг се вцепених. Не знаех какво да правя. Исках да ѝ дам някакво обяснение, но нищо не ми хрумваше. Затова просто кимнах, благодарих ѝ, обърнах се и колкото се може по-спокойно излязох навън.

Поривът на мразовития утринен вятър едва не ме повали. Когато се овладях, тръгнах надолу по широките стълби и спрях само за да изхвърля гривната в кошче за боклук, където тя падна на дъното с приятно за ушите тупване.

Щом стигнах до улицата, тръгнах забързано на север Откроявах се като възпален крайник, защото единствено аз не носех връхна дреха. Краката ми бързо изтръпнаха, защото под гумените пантофи нямах чорапи.

Когато най-сетне се добрах до топлия интериор на пощенската станция на четири пресечки от площад ИОИ, целият треперех. Седмицата преди да ме арестуват бях наел пощенска кутия там и поръчах да доставят в нея най-новия модел портативна конзола за ОАЗИС. Пощата беше напълно автоматизирана, поради което вътре нямаше служители, от които да се притеснявам, а когато влязох, не видях и клиенти. Намерих кутията си, въведох паролата, взех я и седнах на пода. Разтрих замръзналите си длани, докато не започнах отново да усещам пръстите си, после нахлузих ръкавиците, сложих си визьора и влязох в ОАЗИС. Григериъс Симюлейшън Систъмс се намираше на около километър от пощата, затова можах да използвам една от безплатните им точки за безжичен достъп, вместо да се включвам към градските мрежи, собственост на ИОИ.

Влязох в акаунта си с разтуптяно сърце. Не се бях включвал онлайн от цели осем дни — личен рекорд за мен. Когато аватарът ми бавно се материализира в контролната зала на крепостта ми, погледнах надолу към виртуалното си тяло с такава наслада, сякаш беше любим костюм, който не бях обличал от дълго време. На дисплея ми веднага се появи известие, че имам няколко съобщения от Аех и Шото. И — колкото и да беше изненадващо, имах съобщение дори от АртЗмида. И тримата искаха да знаят къде съм и какво, по дяволите, ми се беше случило.

Първо отговорих на АртЗмида. Казах ѝ, че Шестиците знаеха истинската ѝ самоличност и къде живее и че я държат под постоянно наблюдение. Предупредих я и за плановете им да я отвлекат. Прикачих копие от досието ѝ за доказателство. После любезно ѝ предложих да напусне незабавно дома си и да се скрие някъде.

Написах ѝ: „Дори не си събирай багажа. Не се сбогувай с някого. Тръгвай веднага и отиди на безопасно място. Увери се, че не те следят. После намери защитена интернет връзка, която не е собственост на ИОИ, и влез онлайн. Ще се срещнем в Мазето на Аех при първа възможност. Не се тревожи, имам и добри новини“.

Накрая добавих послепис: „На живо си още по-красива“.

Написах подобни имейли до Шото и Аех (без послеписа) и им пратих и копия от досиетата им. След това отворих базата данни с регистъра на американските граждани и опитах да вляза в нея. За мое голямо облекчение, паролите, които бях купил, още бяха валидни и успях да вляза в профила на Брайс Линч. В него сега фигурираше снимката, направена по време на обработката ми в ИОИ, а върху лицето ми бе сложен надписа ИЗДИРВА СЕ. ИОИ вече бяха съобщили, че господин Линч е избягал длъжник.

Не ми отне много време да изтрия изцяло тази самоличност и да копирам обратно пръстовите си отпечатъци и отпечатъците от ретините си в истинския си профил. Когато след няколко минути излязох от базата данни, Брайс Линч вече не съществуваше. Отново бях Уейд Уотс.

***

Пред пощата спрях автоматично такси и затаих дъх, докато притисках палец към скенера. Дисплеят светна в зелено. Системата ме разпозна като Уейд Уотс, а не като избягалия длъжник Брайс Линч.

— Добро утро, господин Уотс. Накъде пътувате? — попита автоматичното такси.

Дадох адреса на магазин за дрехи на главната улица близо до Университета на Охайо на име Дре6ки, който предлагаше "Високотехнологични градски облекла“. Оттам си купих чифт джинси и пуловер. И двата артикула бяха с "двойна употреба", което означаваше, че имаха датчици и можеха да се използват и в ОАЗИС. Не разполагаха със сензорни датчици, но и панталонът, и пуловерът можеха да бъдат свързани с конзолата ми и да изпращат до нея данни за това, как движа торса, ръцете и краката си, като така щеше да ми е по-лесно да управлявам аватар си през интерфейс само за ръкавици. Купих си и няколко чифта чорапи, бельо, яке от изкуствена кожа, ботуши и черна плетена шапка, която да сложа на смръзналата ми се гола глава.

Няколко минути по-късно излязох от магазина, облечен с новите дрехи. Мразовитият вятър ме забрули отново, закопчах якето догоре и си сложих шапката. Така се чувствах много по-добре. Изхвърлих униформата и гумените пантофи в кофа за боклук и тръгнах по главната улица, като зяпах витрините. Ходех със сведена глава и избягвах погледите на начумерените студенти, с които се разминавах.

След няколко пресечки видях магазин, в който всичко се продаваше от автомати, и влязох в него. Той представляваше голяма зала с редове автомати, от които можеше да си купиш всичко под слънцето. Едип от тях, с надпис "Автомат за самозащита", предлагаше съответната екипировка: леки ризници, химически спрейове и богата гама от пистолети. Натиснах екрана на машината и разлистих каталога. След кратко колебание си купих бронирана жилетка и Глок 47 С, както и три пълнителя с патрони. Взех и малък флакон със сълзотворен газ и платих за всичко, като сложих дясната си длан върху скенера. Самоличността ми бе потвърдена и се установи, че нямам криминално досие.

ИМЕ: УЕЙД УОТС

КРИМИНАЛНИ ПРОЯВИ: НЯМА

КРЕДИТЕН РЕЙТИНГ: ОТЛИЧЕН

ОГРАНИЧЕНИЯ ЗА ПОКУПКИ: НЯМА

ТРАНЗАКЦИЯТА ИЗВЪРШЕНА!

БЛАГОДАРИМ, ЧЕ ПАЗАРУВАХТЕ ПРИ НАС!

Чу се тежко метално тупване и покупките ми се плъзнаха в стоманена тавичка на височината на коленете ми. Прибрах спрея в джоба си и облякох жилетката под новия си пуловер. Извадих пистолета от найлоновата му опаковка. За пръв път държах истинско оръжие. Въпреки това, усещането ми бе познато, защото бях използвал хиляди виртуални огнестрелни оръжия в ОАЗИС. Натиснах малко копче върху барабана и пистолетът издаде звук. Подържах го за по няколко секунди първо в дясната, а после в лявата ръка. Оръжието отново изписука, за да ме уведоми, че е сканирало отпечатъците от дланите ми. Сега само аз можех да стрелям с този пистолет. Заредих го с един пълнител и го прибрах в джоба на якето си. Нямаше предпазител, но имаше вграден таймер, който му пречеше да стреля през следващите дванайсет часа ("период за охлаждане"), ала въпреки това се чувствах по-сигурен с пистолет в джоба.

На няколко пресечки оттук имаше интернет кафене от верига заведения, наречени Контактът. Мърлявият осветен надпис с рисунка на антропоморфен оптичен кабел обещаваше "Светкавичен достъп до ОАЗИС! Евтин наем на екипировка! И лични сепарета за достъп! Отворено 24/7/365!". Бях виждал много реклами на Контактът в интернет. Веригата беше известна с високите си цени и остарял хардуер, но връзката уж беше бърза, сигурна и без забавяне. За мен най-важното беше, че те са от малкото вериги клубове, които не са собственост на ИОИ или някоя нейна дъщерна компания.

Детекторът за движение изписука, когато влязох през входната врата. Отдясно имаше малка празна чакалня. Килимът беше изцапан и износен, а навсякъде се носеше силна миризма на дезинфектант. Чиновник с празен поглед вдигна очи към мен иззад бронирана плексигласова бариера. Той беше на двайсетина години, с пънкарски гребен и десетина обеци само по лицето. Носеше визьор под формата на очила, през който виждаше полупрозрачно в ОАЗИС и същевременно и истинската заобикаляща го среда. Когато проговори, видях, че всичките му зъби бяха подострени.

— Добре дошли в Контактът — каза монотонно. — Имаме няколко свободни сепарета и няма нужда да чакате. Информация за цените можете да видите тук. — Той посочи към екрана, монтиран над тезгяха точно пред мен, а после очите му се изцъклиха, когато насочи вниманието си към света във визьора.

Разгледах цените. В момента свободни бяха няколко терминала с различно качество и цена. Икономичен, стандартен, луксозен. Срещу всеки имаше подробно описание на вариантите за наемане. Можех да наема терминал на минута или да платя такса за цял час. В цената се включваха ръкавици и визьор, но наемането на сензорен костюм се заплащаше допълнително. В договора за наем имаше многобройни забележки с дребен шрифт за глобите, които се налагат, ако повредиш апаратурата, и безброй предупреждения, че Контактът не носи отговорност за никое от действията ти, при никакви обстоятелства, особено ако си направил нещо незаконно.

— Искам да наема луксозен терминал за дванайсет часа — казах аз.

Служителят повдигна визьора си.

— Знаете, че трябва да платите предварително, нали?

Кимнах.

— Искам да наема и високоскоростна връзка. Трябва да прехвърля много информация в акаунта си.

— Прехвърлянето на данни струва допълнително. Колко ще качите?

— Десет зетабайта.

— Да му се не види — прошепна той. — Какво ще качваш в акаунта си? Библиотеката на Конгреса ли?

Не отговорих на въпроса му.

— Искам и пакетът Мондо Ъпгрейд.

— Добре — отвърна предпазливо служителят. — Общата ви сметка е единайсет хиляди. Поставете палец на барабана и ще ви обслужим веднага.

Той ме изгледа доста изненадано, когато на монитора се изписа, че сметката е платена. После сви рамене и ми подаде карта, визьор и ръкавици.

— Кабина 14. Последната врата отдясно. Тоалетната е в дъното на коридора. Ако изцапате нещо, ще ви удържа oт депозита. Повръщано, урина, сперма и други такива. А тук чистя аз, така че, моля ви, въздържайте се.

— Добре.

— Приятно прекарване.

— Благодаря.

Кабина 14 представляваше звукоизолирана стая с размери три на три метра и нов модел терминал в центъра. Винилът на сензорния стол беше протъркан и напукан. Пъхнах флашката в гнездото в предната част на конзолата и се усмихнах, когато тя влезе с изщракване.

— Макс? — казах на празната стая, щом влязох в акаунта си. При тази команда се зареди резервно копие на Макс, което съхранявах в акаунта си в ОАЗИС.

Усмихнатото му лице се появи на всички монитори в командния център в крепостта ми.

— 3-зздравей, компадре! — извика той. К-ккак е хавата?

— Радвам се да те видя. А сега да се залавяме за работа.

Отворих панела за управление на акаунта си и започнах да прехвърлям данните от флашката. Плащах на ГСС месечни такса за неограничено пространство за съхранение на данни и сега щях да проверя дали наистина е неограничено. Дори с такава високоскоростна връзка, както в Контактът, прехвърлянето на десет зетабайта щеше да отнеме над три часа. Промених реда, в който да се прехвърлят файловете, за да запиша първо онези, които щяха да ми трябват. Щом те се прехвърлеха в акаунта ми, можех да ги отворя веднага и да ги препратя на други потребители.

Първо изпратих писма до основните новинарски канали и им казах, че от ИОИ са се опитали да ме убият, че те са убили Дайто и че планират да убият Шото и АртЗмида. После към имейла прикачих един от видеоклиповете, които бях открил в базата данни на Шестиците — записа на екзекуцията на Дайто. Прикачих и копие от бележката на Соренто до борда на директорите на ИОИ, в която предлагаше да отвлекат АртЗмида и Шото. Накрая прикачих и запис от чатлинк разговора си със Соренто, но цензурирах онази част, в която казваше истинското ми име, и замъглих училищната си снимка. Още не бях готов да разкрия истинската си самоличност пред целия свят. Възнамерявах да публикувам нецензурирания клип по-нататък, след като осъществях плана си докрай. Тогава нямаше да има значение.

Около петнайсет минути писах друг имейл, адресиран до всички потребители на ОАЗИС. След като останах доволен от текста, го записах в папката си за чернови. Накрая влязох в Мазето на Аех.

Когато аватарът ми се материализира в чатрума, видях, че Аех, АртЗмида и Шото вече ме чакаха.

□□32

— Зи! — извика Аех, щом аватарът ми се появи. — Какво, по дяволите става, човече? Къде изчезна? Опитвам се да се свържа с теб от седмица!

— Аз също — присъедини се към него Шото. — Къде беше? И как успя да извадиш тези файлове от базата данни на Шестиците?

— Дълга история — отвърнах аз. — Всяко нещо по реда си.

Обърнах се към Шото и АртЗмида:

— Напуснахте ли домовете си?

Те кимнаха.

— В момента на сигурно място ли сте?

— Да — отвърна Шото. — Аз съм в едно манга кафене.

— А аз съм на летището във Ванкувър — рече АртЗмида. Чувах гласа ѝ за пръв път от месеци. — В момента съм в пълна с бацили обществена кабина за достъп до ОАЗИС. Избягах от къщи само с дрехите на гърба си, затова се надявам данните на ИОИ, които ни прати, да са истински.

— Истински са, довери ми се.

— Откъде си толкова сигурен? — попита Шото.

— Защото влязох в базата данни на Шестиците и лично ги свалих.

Тримата ме зяпнаха смълчани. Аех повдигна вежди.

— И как точно го направи, Зи?

— Създадох си фалшива самоличност и се направих на длъжник на ИОИ, за да вляза в централата им. Там бях през последните осем дни. А преди малко избягах.

— Мамка му! — прошепна Шото. — Сериозно ли говориш?

Кимнах.

— Човече, имаш стоманени нерви — каза Аех. — Моите почитания.

— Благодаря. Поне така мисля.

— Да приемем, че не ни будалкаш — обади се АртЗмида. — Как може един нисш длъжник да получи достъп до тайни досиета и вътрешна кореспонденция на Шестиците?

Обърнах се към нея.

— Длъжниците имат ограничен достъп до интранета на компанията чрез системата за развлечения в капсулите, която е зад защитната стена на ИОИ. Оттам успях да мина през поредица от задни вратички и пропуски в системата, оставени от програмистите, проектирали интранета, да си проправя път в мрежата и да вляза в личната база данни на Шестиците.

Шото ме зяпна със страхопочитание.

— И сам ли направи всичко това?

— Точно така, господине.

Истинско чудо е, че не са те хванали и не са те убили — рече тя. — Защо пое подобен глупав риск?

— А ти как мислиш? За да намеря начин да премина през щита и да стигна до Третата порта — свих рамене аз. — Само този план успях да измисля за толкова кратко време.

— Зи — ухили се Аех, — голяма откачалка си. — Той дойде при мен и плеснахме длани във въздуха. — Но именно затова те обичам, човече!

АртЗмида се намръщи.

— И след като разбра, че имат тайни досиета за нас, сдържа да не ги погледнеш, а?

— Наложи се! Трябваше да разбера какво знаят за всеки от нас! И ти би постъпила така.

Тя ме посочи с пръст.

— Не, нямаше да го направя. Аз уважавам личното пространство на другите!

— Арт3мида, успокой се! — намеси се Аех. — Той най-вероятно ти с спасил живота.

Тя се замисли върху думите му.

— Добре, да забравим за това — рече накрая, но виждах, че все още е бясна.

Не знаех какво да кажа, тъй че продължих нататък.

— Прехвърлям и на трима ви по едно копие от данните на Шестиците, които успях да задигна. Десет зетабайта са. Вече трябва да сте ги получили. — Изчаках да си проверят електронните пощи. — Информацията, която имат за Холидей, е необятна. Разполагат с всичко за живота му. Събрали са интервюта с всички хора, които Холидей е познавал. Може да ни отнеме месеци да ги прочетем.

Изчаках няколко минути, докато те преглеждаха данните.

— Еха! Невероятно — обърна се Шото към мен. — Как, по дяволите, успя да избягаш от ИОИ с цялата тази информация?

— Като се измъкнах с хитрост.

— Аех е прав — поклати глава АртЗмида. — Ти си луд за връзване. — Тя се поколеба за секунда и после добави: — Благодаря за предупреждението, Зи. Задължена съм ти.

Отворих уста, за да отвърна "Няма защо", но думите така и не излязоха.

— И аз съм ти длъжник, благодаря — каза Шото.

— Няма нужда да ми благодарите.

— Е, кажи лошата новина — подкани ме Аех. — Колко близо са Шестиците до преминаването през Третата порта?

— Познайте какво — ухилих се аз. — Още дори не са разбрали как да я отворят.

АртЗмида и Шото ме зяпнаха невярващо. Аех се усмихна широко, започна да клати глава и вдигна длани високо, сякаш танцуваше в такт с недоловима електронна музика.

— О, да! О, да! — запя той.

— Шегуваш се, нали? — попита Шото.

Поклатих глава.

— Не се шегуваш рече — АртЗмида. — Но как е възможно? Соренто взе Кристалния ключ и знае къде е портата. Трябва само да я отвори и да влезе, нали?

— Това важеше за първите две — отвърнах аз. — Но третата е различна. — Отворих голям прозорец във въздуха до себе си. — Вижте този запис от архива на Шестиците. Тук са записали първия си опит да отворят портата.

Пуснах записа. Видеоклипът започваше с аватара на Соренто, застанал пред входа на замъка на Анорак. Портите на непревземаемата крепост се отвориха като автоматични врати в супермаркет, щом Соренто се приближи.

— Входът на замъка се отваря за аватар, който носи Кристалния ключ — обясних аз. — Ако аватарът не носи ключа, не може дa прекрачи прага на замъка дори вратата вече да е отворена.

Гледахме как на записа Соренто преминава през входа и влиза в просторното позлатено преддверие. Аватарът на Соренто прекоси полирания под и се приближи до голямата кристална врата на северната стена. В самия център на вратата имаше ключалка, а над нея в блестящата шлифована повърхност бяха изсечени три думи: "Вяра. Надежда. Любов".

Соренто пристъпи напред, пъхна Кристалния ключ в ключалката и го завъртя. Нищо не последва.

Вдигна очи към трите думи. "Вяра, надежда, любов" прочете ги тoй на глас. Пак не се случи нищо.

Соренто извади ключа, изрече трите думи и го пъхна отново в ключалката. Пак нищо.

Наблюдавах Аех, АртЗмида и Шото, докато гледаха записа. Вълнението и любопитството им се бе превърнало в концентрация, защото вече се опитваха да разгадаят пъзела. Натиснах паузата.

— Опитват се да разберат как да отворят вратата от три седмици — казах аз. — Винаги, когато е в ОАЗИС, Соренто е заобиколен oт консултанти и учени, които наблюдават всяко негово движение. На записите се чуват гласовете им и как му дават съвети по радиостанцията. Досега не са му помогнали много. Гледайте…

На видеозаписа той правеше нов опит да отвори портата. Повтори всичко като преди, само че този път завъртя Кристалния ключ обратно на часовниковата стрелка.

— Пробват всяка глупост, за която се сетите — продължих аз. — Изрича изписаните думи на латински, на елфически и на клингонски. По едно нреме го накараха да рецитира Първо послание към коринтяните 13:13 — библейски стих, в който се съдържат думите "вяра, надежда, любов". Очевидно това са имената и на три католически светици. Шестиците правят опити в тази посока от няколко дни.

— Кретени — заяви Аех. — Холидей е бил атеист.

— Вече се хващат за сламки — отвърнах аз. — Соренто не е пробвал само да падне на колене за молитва, да потанцува и да пъхне кутрето си в ключалката.

— Това сигурно е следващият му ход — ухили се Шото.

— Вяра, надежда, любов — повтори бавно АртЗмида думите, а после се обърна към мен. — Къде съм ги чувала?

— Да, и на мен са ми много познати.

— Трябваше ми известно време да се сетя — казах аз.

Те ме погледнаха нетърпеливо.

— Кажете ги в обратен ред — подканих ги аз. — По-добре даже ги изпейте в обратен ред.

Очите на АртЗмида светнаха.

— Любов, надежда, вяра — повтори тя няколко пъти и по лицето ѝ си пролича, че си спомни. После запя — Любов и надежда, и вяра…

Аех продължи със следващия стих:

— Сърцето, душата и ума…

— Три… е вълшебно число! — довърши Шото тържествуващо.

— Училищен рок! — извикаха те в един глас.

— Знаех си, че ще се сетите. Умници сте.

— Три е вълшебно число. Музика и текст Боб Дороу — издекламира АртЗмида, сякаш четеше от енциклопедия. — Написана през 1973 г.

Усмихнах ѝ се.

— Имам теория по въпроса. Мисля, че по този начин Холидей иска да каже колко ключа са нужни, за да се отвори Третата порта.

АртЗмида се усмихна и запя:

— Нужни са три…

— Ни повече, ни по-малко — продължи Шото.

— Повече не се чуди — добави Аех.

— Три — довърших аз, — е вълшебното число.

Извадих своя Кристален ключ и го вдигнах. Останалите ме последваха.

— Имаме четири ключа. Ако поне трима от нас стигнат до портата, ще я отворим.

— И после какво? — попита Аех. — Едновременно ли ще влезем в нея?

— Ами ако след това само един може да влезе? — попита АртЗмида.

— Съмнявам се, че Холидей е нагласил така нещата — отвърнах аз.

— Кой знае какво си е мислело шантавото копеле — възрази АртЗмида. — Играе си с нас от самото начало. Защо иначе ще иска три копия от Кристалния ключ за Третата порта?

— Може би защото иска да ни принуди да работим съвместно — предположих аз.

— Или просто иска състезанието да завърши с напрегнат и драматичен финал — обади се Аех. — Замислете се. Ако три аватара влязат в Третата порта едновременно, състезанието се превръща в надпревара кой ще стигне пръв до Яйцето.

— Холидей е бил луд, садистичен кретен — промърмори АртЗмида.

— Да, за това си права — кимна Аех.

— Погледнете обаче въпроса от друга страна — ката Шото. — Ако не беше програмирал Третата порта така, че да се отваря с три ключа… Шестиците вече щяха да са намерили Яйцето.

— Но те имат десетина аватара с копия от ключа — рече Аех. — Могат да отворят портата веднага, ако са достатъчно съобразителни.

— Дилетанти — заяви АртЗмида. — Сами са си виновни, че не знаят всички текстове от Училищен рок наизуст. Как изобщо тези тъпаци успяха да стигнат до тук?

— С измама, не помниш ли? — попитах аз.

Тя ми се усмихна и коленете ми се подкосиха.

— А, вярно. Все забравям.

— Само защото Шестиците още не са отворили портата, това не означава, че няма да се сетят в крайна сметка — каза Шото.

Кимнах.

— Шото е прав. Занимават се с това денонощно и рано или късно ще направят връзката с песента от Училищен рок. Не бива да губим време.

— Какво чакаме тогава? — попита развълнувано Шото. — Знаем къде е портата и как да я отворим! Да вървим! И нека най-добрият ловец да спечели!

— Забравяш нещо, Шото-сан — каза Аех. — Парзивал още не ни е казал как ще преминем през щита и как ще преодолеем армията на Шестиците. — Той се обърна към мен. Имаш план за това, нали, Зи?

— Разбира се. Тъкмо до него бях стигнал… — Махнах с дясната си ръка и във въздуха пред мен се появи триизмерна холограма на замъка на Анорак. Прозрачният син купол, генериран от Сферата на Осувокс, обгръщаше замъка и над, и под земята. Посочих я. — Щитът ще изчезне сам по пладне в понеделник, след около трийсет и шест часа. Тогава ще влезем в замъка през парадния вход.

— Как така щитът ще падне сам? — попита АртЗмида. — Клановете го бомбардират с атомни бомби от две седмици, а дори не са го одраскали. Как ще го свалиш?

— Вече се погрижих за това. Ще трябва да ми се доверите.

— Аз ти вярвам, Зи — рече Аех. — Но дори щитът да изчезне за да стигнем до замъка, пак ще трябва да се бием с най-голямата армия в ОАЗИС. — Той посочи към холограмата, където войските на Шестиците бяха разположени около замъка от вътрешната страна на сферата. — Какво ще правим с тези тъпаци? И с танковете и корабите им?

— Само четиримата няма да се справим — каза Шото.

— Знам. Ще ни трябва малко помощ.

— Голяма помощ — поясни АртЗмида.

— И кого ще убедим да ни помогне да нападнем цялата армия на Шестиците? — попита Аех.

— Всички — отвърнах аз. — Всички ловци, с които успеем да се свържем. — Отворих друг прозорец, в който се появи имейла, който бях съчинил, преди да вляза в Мазето. — Ще разпратя това писмо довечера до всички потребители на ОАЗИС.

Скъпи колеги ловци,

Настъпи мрачният ден. След години на измами, манипулации и лъжи Шестиците най-накрая успяха с пари и коварство да си проправят път до Третата порта.

Корпоративните лакеи на ИОИ барикадираха замъка на Анорак и разположиха армията си около него, за да попречат на друг да стигне до Яйцето. Научихме, че са разкрили истинските самоличности на ловците, които смятат за заплаха, и възнамеряват да ги отвлекат и убият.

Ако всички ловци по света не се обединят, за да спрат Шестиците, те ще намерят Яйцето и ще спечелят състезанието. Тогава ОАЗИС ще стане собственост на ИОИ.

Моментът настъпи. Нападението ни срещу армията на Шестиците ще започне утре по пладне, стандартно време по ОАЗИС.

Присъединете се към нас!

С уважение,

Аех, АртЗмида, Парзивал и Шото

— Коварство? — каза АртЗмида, след като прочете писмото. — Със синонимен речник ли го написа?

— Опитах се да звучи гръмко. Официално.

— Харесва ми, Зи — каза Аех. — Направо ти кипва кръвта.

— Благодаря, Аех.

— Значи това е планът ти? — попита АртЗмида. — да разпратиш спам из целия ОАЗИС и да молиш за помощ?

— В общи линии да.

— И да не мислиш, че всички ще се надигнат да се бият с Шестиците само заради принципа?

— Да, така мисля.

Аех кимна:

— Прав е. Никой не иска Шестиците да спечелят състезанието и ИОИ да поеме контрола върху ОАЗИС. Хората ще скочат, ако им се предостави възможност да помогнат. А и кой ловец ще пропусне подобна епична историческа битка?

— Но клановете няма ли да си помислят, че просто се опитваме да ги манипулираме, за да успеем ние да стигнем до портата? — попита Шото.

— Разбира се — отвърнах аз. — Повечето от тях обаче вече са се отказали. Всички виждат, че краят на състезанието наближава. Не смяташ ли, че повечето хора предпочитат някой от вас да спечели, вместо Соренто и Шестиците?

АртЗмида се замисли върху думите ми.

— Прав си. Имейлът може да свърши работа.

— Зи — потупа ме по гърба Аех, — Ти си невероятен, гений! Когато разпратиш имейла, медиите ще пощуреят! Но вината ще се разнесе като горски пожар. До утре всеки аватар в ОАЗИС ще е на път за Хтония.

— Да се надяваме — казах аз.

— О, ще дойдат, не се тревожи — каза АртЗмида. — Но колко от тях ще се бият, когато видят противника? Повечето сигурно ще си донесат столове и ще хрупат пуканки, докато гледат как ни премазват.

— И това не е изключено — отвърнах аз. — Но клановете със сигурност ще ни помогнат. Нямат какво да губят. А и не е нужно да побеждаваме армията на Шестиците. Трябва само да си пробием път през нея, да влезем в замъка и да стигнем до портата.

— Трябва трима от нас да стигнат до портата — уточни Аех. — Ако само двама влязат вътре, с нас е свършено.

— Точно така. Затова трябва много да внимаваме да не ни убият.

АртЗмида и Аех се изсмяха нервно. Шото само поклати глава.

— Дори да отворим портата, все пак ще трябва да я преминем — каза той. — Със сигурност ще е по-трудна от първите две.

— Ще се тревожим за това, когато влезем в нея — отвърнах аз.

— Добре — съгласи се Шото. — Да се захващаме за работа.

— Съгласен съм — заяви Аех.

— Значи вие двамата ще се включите? — попита АртЗмида.

— Да имаш по-добра идея, сестро? — попита Аех.

Тя сви рамене.

— Всъщност не.

— Добре тогава. Решено е — заяви Аех.

Затворих имейла.

— Ще изпратя по едно копие от писмото и на вас — казах аз. — Започнете да го разпращате на всички в списъка си с адреси довечера. Публикувайте го в блоговете си. Пуснете го по телевизионните си канали. Разполагаме с трийсет и шест часа да разпространим молбата. Времето би трябвало да е достатъчно всички да се екипират и аватарите им да стигнат до Хтония.

— Щом Шестиците чуят за това, веднага ще започнат да подготвят отбраната си — каза АртЗмида. — Ще стигнат до крайности.

_ А може просто да го приемат за шега, защото си мислят, че щитът им е непробиваем — възразих аз.

— Наистина е непробиваем — рече АртЗмида. — Затова се надявам да си прав, че ще изчезне.

— Не се тревожи.

— Че защо да се тревожа? Сигурно си забравил, но вече съм бездомна и бягам, за да спася живота си! В момента съм на терминал на летището и плащам за връзката си на минута. Не мога да водя война оттук, да не говорим пък да мина през Третата порта. А няма къде другаде да отида.

Шото кимна.

— И аз не мога да остана тук. Намирам се в кабина под наем в кафене в Осака. Никак не е уединено. А и ми се струва, че е опасно да стоя на едно място, щом агентите на Шестиците ме търсят.

АртЗмида ме погледна.

— Да имаш някакви предложения?

— Съжалявам, че ви го казвам, но и аз съм бездомен и съм в обществен клуб в момента. Крия се от Шестиците повече от година, забравихте ли?

— Имам микробус — обади се Аех. — Добре дошли сте да останете при мен, но няма да успея да стигна до Кълъмбъс, Ванкувър и Япония за трийсет и шест часа.

— Мисля, че аз мога да ви помогна — обади се дълбок глас.

Подскочихме стреснато, обърнахме се и видяхме аватара на висок мъж с прошарена коса, който изникна зад гърбовете ни. Веднага го познахме. Беше Великият и могъщ Ог. Аватарът на Огдън Мopoy. При това той не се материализира постепенно, както по принцип се появяват аватарите, влизащи в чатрум. Просто изникна от нищото, сякаш през цялото време бе стоял в Мазето и чак сега бе решил да се покаже.

— Ходили ли сте в Орегон? — попита той. — Щатът е прекрасен по това време на годината.

□□33

Взирахме се онемели в Огдън Мороу.

— Как влязохте тук? — успя да продума Аех, след като затвори зяпналата си уста. — Това е частен чатрум.

— Знам — отвърна малко засрамено Мороу. — Опасявам се, че подслушвам четирима ви от доста време. И се надявам да приемете най-искрените ми извинения. Направих го с най-добри намерения, честна дума.

— При цялото ми уважение, сър, не отговорихте на въпроса му — каза АртЗмида. — Как успяхте да влезете в чатрума без покана? И как подслушвахте разговора ни, без да ви забележим?

— Простете. Разбирам защо сте толкова разтревожени. Но не се притеснявайте. Моят аватар има множество уникални способности, включително способността да влиза в частни чатрумове без покана. — Докато говореше, Мороу отиде до библиотеката на Аех и започна да преглежда стари притурки за ролеви игри. — Преди официалното пускане на ОАЗИС, когато с Джим създадохме аватарите си, си дадохме достъп на суперпотребители за цялата симулация. Освен че бяха безсмъртни и неуязвими, нашите аватари можеха да ходят навсякъде и да правят почти всичко. Сега, след като Анорак го няма, моят аватар е единственият с тези способности — обърна се към нас. — Никой друг не може да ви подслушва, най-малко Шестиците. Протоколите за криптиране на чатрумовете в ОАЗИС са непробиваеми, уверявам ви. — Той се изкиска тихичко. — Въпреки присъствието ми тук.

— Той е бутнал онези комикси! — казах аз на Аех — След първата ни среща тук, помниш ли? Казах ти, че е някакъв бъг в софтуера…

Ог кимна и сви гузно рамене.

— Аз бях. Понякога съм много тромав.

Последва кратко мълчание, по време на което най-накрая събрах смелост да се обърна директно към Мороу:

— Господин Мороу…

— Моля те — вдигна ръка той, — наричай ме Ог.

— Добре — засмях се аз нервно. Дори при дадените обстоятелства бях онемял от вълнение. Не можех да повярвам, че наистина говоря с Огдън Мороу. — Ог, би ли ни казал защо ни подслушваш?

— Защото искам да ви помогна. А от онова, което чувам до момента, помощта ми наистина ви е нужна. — Ние се спогледахме нервно и той забеляза недоверието ни. — Моля ви, не ме разбирайте погрешно. Няма да ви подсказвам, нито да ви давам информация, която ще ви помогне да стигнете до Яйцето. Това ще развали веселбата, нали? — Върна се при нас и тонът му изведнъж стана сериозен. — Точно преди да умре, обещах на Джим, че в негово отсъствие ще направя всичко възможно, за да запазя честния дух на състезанието му. Затова съм тук.

— Но, господин… Ог — казах аз. — В автобиографията си пишете, че не сте си говорили с Джеймс Холидей през последните десет години от живота му.

Мороу се усмихна развеселен.

— Стига, хлапе, не бива да вярваш на всичко, което четеш! — изсмя се той сърдечно. — Това всъщност е вярно до голяма степен. Не разговарях с Джим през последното десетилетие от живота му. Но говорихме няколко седмици преди да умре. — Мороу замлъкна, сякаш за да извика спомена в съзнанието си. — По онова време дори не знаех, че беше болен. Обади ми се изневиделица и се срещнахме в частен чатрум, подобен на този. Там той ми разказа за болестта си, за състезанието и за плановете си. Тревожеше се, че в играта може да са останали някои бъгове и че е възможно да възникнат непредвидени усложнения след смъртта му, които да попречат на състезанието да протече така, както си го беше представял.

— Като например Шестиците, нали? — попита Шото.

— Точно така. Като Шестиците. Затова Джим ме помоли да наблюдавам състезанието и да се намеся, ако е крайно наложително. — Той си почеса брадата. — да си призная, не исках да се нагърбвам с тази отговорност. Но това бе предсмъртното желание на най-добрия ми приятел и затова се съгласих. През последните шест години наблюдавам отстрани. И макар Шестиците да направиха всичко възможно да ви попречат, вие четиримата някак си успяхте да оцелеете. Побеждавахте ги на всеки етап, затова мислех, че не е нужно да се намесвам. Но сега, след като чух в какво положение се намирате, е време най-сетне да взема мерки, за да запазя честния дух на играта на Джим.

Четиримата се спогледахме удивени, сякаш искахме да се уверим, че всичко това се случва наистина.

— Предлагам ви убежище в дома си в Орегон — каза Ог. — Оттук ще успеете да изпълните плана си и да завършите мисията в безопасност, без да се тревожите, че Шестиците ще ви открият и ще ви задържат. Мога да ви предоставя най-новите модели екипировка и оптична връзка с ОАЗИС, както и каквото друго ви потрябва.

Пак се смълчахме удивени.

— Благодарим ви, сър! — казах аз най-накрая, но се сдържах да не падна на колене и да му се поклоня многократно.

— Това е най-малкото, което мога да направя.

— Предложението ви е изключително любезно, господин Мороу, но аз живея в Япония — каза Шото.

— Знам, Шото — каза Ог, — вече изпратих частен самолет да те вземе. Чака те на летището в Осака. Ако ми кажеш къде се намираш в момента, ще изпратя лимузина да те закара до пистата.

Шотo онемя за миг, а после се поклони ниско.

— Аригато, Мороу-сан.

— Няма защо да ми благодариш, момче. — После той се обърна към Арт3мида. — Млада госпожице, доколкото разбрах, в момента си на летището във Ванкувър, нали? И за теб сън се погрижил. В зоната за багажа те чака шофьор, който държи табела с името Бенатар. Той ще че заведе до самолета, който изпратих за теб.

За миг си помислих, че и АртЗмида ще се поклони. Но тя изтича към Ог и го прегърна силно.

— Благодаря, Oг. Безкрайно ти благодаря! Благодаря, благодаря, благодаря!

— За нищо, скъпа — засмя се той смутено. Когато АртЗмида най-сетне го пусна, Ог се обърна към нас с Аех. — Аех, доколкото разбирам, се движиш с автомобил и в момента си и района на Питсбърг, нали?

Аех кимна.

— Ако отидеш до Кълъмбъс за приятеля си Парзивал, ще изпратя самолет, който да ви вземе от летището. Ако, разбира се, вие, момчета, не възразявате да пътувате заедно.

— Идеята е чудесна — погледна ме с периферното си зрение Аех. — Благодаря, Ог!

— Благодаря — повторих аз. — Спасяваш ни живота.

— Надявам се, младежо. — Той се усмихна мрачно и се обърна към всички ни. — Пожелавам ви лек път. Ще се видим скоро — и при тези думи изчезна така внезапно, както се беше появил.

— Да му се не види! — обърнах се аз към Аех. — АртЗмида и Шото ще ги вземат лимузини, а аз трябва да се возя до летището с теб, грознико! В някакъв раздрънкан микробус!

— Не е раздрънкан — засмя се Аех. — И като си толкова претенциозен, си вземи такси, тъпако.

— Много интересно — погледнах крадешком към АртЗмида. — Четиримата най-сетне ще се видим на живо.

— За мен ще е чест — кача Шото. — Очаквам срещата ни с нетърпение.

— Да — прикова ме с поглед тя. — И аз нямам търпение.

***

След като Шото и АртЗмида излязоха от Мазето, казах на Аех къде се намирам.

— Клубът е от веригата Контактът. Обади ми се, като пристигнеш, и ще се срещнем отпред.

— Дадено. Само искам да те предупредя, че изобщо не приличам на аватара си.

— Какво от това? Че кой прилича на аватара си? Аз не съм толкова висок, нито толкова мускулест. А носът ми е малко по-голям…

— Само те предупреждавам. Срещата ни може да е… малко шокираща за теб.

— Добре. Тогава защо не ми кажеш как изглеждаш още сега?

— Вече потеглих — отвърна той, без да отговори на въпроса ми. — Ще се видим след няколко часа.

— Дадено. Лек път, амиго.

Мисълта, че ще се срещна лице в лице с Аех след години приятелство с него, ме притесняваше повече, отколкото исках да си призная. Но това бе нищо в сравнение със смута, който се надигаше у мен при мисълта, че щях да се срещна с АртЗмида, когато стигнахме в Орегон. Опитах се да си представя мига, изпълнен със смесица от вълнение и ужас. Какво ли щеше да е да я срещна на живо? Снимката, която бях видял, истинска ли бе, или фалшива? Имах ли все още някакъв шанс с нея?

С неимоверни усилия успях да изтикам тези мисли от съзнанието си, като се съсредоточих върху предстоящата битка.

Щом излязох от Мазето, започнах да изпращам призива до всички адреси от списъка си с контакти и го публикувах във всички форуми за ловци. Направих и кратък видеозапис, в който аватарът ми прочете писмото, и го пуснах да се върти постоянно по телевизионния ми канал.

Мълвата се разнесе бързо. След час планът ни за нападение при замъка на Анорак беше водещата новина по всички канали, придружена от заглавия, като Ловци обявяват война на Шестиците, Водещи ловци обвиняват ИОИ в отвличане и убийство и Идва ли финалът на Лова?

По някои от каналите вече излъчваха записа от убийството на Дайто, който им бях изпратил, както и текста от бележката на Соренто, като посочваха, че са ги получили от "анонимен източник". Засега от ИОИ отказваха коментар. Соренто обаче вече знаеше, че някак си съм успял да вляза в базата данни и да взема поне част от информацията. Искаше ми се да мога да видя лицето му, когато разбереше как бях постигнал това — като се бях преструвал на длъжник цяла седмица само няколко етажа по-надолу от офиса му.

През следващите няколко часа екипирах аватара си и се подготвях психически за предстоящата битка. Когато вече не можех да си държа очите отворени, реших да подремна, докато Аех пристигне. Изключих опцията за автоматично излизане от ОАЗИС и задрямах на сензорния стол, завит с новото си яке и пистолета, който бях купил по-рано, в ръка.

***

Малко по-късно се събудих рязко от мелодията, с която звънеше телефонът ми, когато се обаждаше Аех. Той ме чакаше отвън. Казах му, че идвам. Станах от стола, събрах си вещите и върнах екипировката под наем на гишето. Когато излязох на улицата, видях, че се беше стъмнило. Мразовитият въздух ме удари, сякаш някой ме поля с кофа ледена вода.

Малкият микробус беше паркиран до тротоара на няколко метра от входа. Автомобилът беше кафеникав Сънрайдър, дълъг около шест метра, модел от преди поне две десетилетия. Покривът и по-голямата част от кабината бях покрити със соларни панели, както и със сериозно количество ръжда. Прозорците бяха с тъмни стъкла, през които не можех да видя вътрешността.

Поех си дълбоко въздух и прекосих покрития с киша тротоар, изпълнен със странна смесица от страх и вълнение. Когато стигнах до микробуса, една врата отдясно се отвори и се спусна малка стълба. Качих се вътре и вратата се затвори с плъзване зад мен. Озовах се в миниатюрната кухня на автомобила. Вътре беше тъмно, като изключим лампичките, вградени на две редици в пода. Отляво имаше малък спален кът, сместен в пространството над акумулатора. Обърнах се и прекосих бавно сумрачната кухня, след което дръпнах завесата от мъниста, която водеше към кабината.

На шофьорското място седеше ниско, набито чернокожо момиче, което стискаше здраво волана и гледаше право напред. Тя беше на моята възраст, с къса рошава коса и шоколадова кожа, която сияеше на меката светлина, излъчвана от датчиците на таблото. Беше облечена с тениска от турнето 2112 на Ръш, а числата се опъваха върху големите ѝ гърди. Носеше и избелели черни джинси и чифт кубинки с капси. Трепереше, въпреки че в кабината беше топло и уютно.

За миг се взрях мълчаливо в нея и я изчаках да ми обърне внимание. Накрая момичето се обърна и ми се усмихна, а усмивката разпознах веднага. Същата усмивка, като на Усмихнатия котарак, която бях виждал хиляди пъти на лицето на аватара на Аех през безбройните вечери, които бяхме прекарали заедно в ОАЗИС, разказвайки си безвкусни вицове и гледайки скапани филми. И не само усмивката ѝ ми бе позната. Познавах очите и чертите на лицето ѝ. В мен не остана и капчица съмнение. Младата жена, която седеше пред мен, беше най-добрият ми приятел Аех.

Заля ме вълна от емоции. След като първоначалният шок отшумя, се почувствах измамен. Как бе възможно той — тя — да ме бе лъгал през всичките тези години? Целият пламнах от срам, като се сетих за всички интимни тийнейджърски неща които бях споделял с Аех. С човек, на когото вярвах безрезервно. С човек, когото си мислех, че познавам.

След като не продумах, тя сведе поглед и се взря в кубинките си. Седнах тежко на седалката до нея, без да откъсвам очи от лицето ѝ, без да знам какво да кажа. Тя ме поглеждаше крадешком, а после извръщаше очи нервно. Все още трепереше.

Целият ми гняв и чувството, че са ме лъгали, се изпариха бързо.

Не се сдържах и се разсмях. Не подигравателно. Усети това, защото раменете ѝ малко се отпуснаха, и въздъхна облекчено. После и тя се разсмя. Стори ми се, че се смееше през сълзи.

— Здрасти, Аех — казах аз, щом се успокоихме. — Как си?

— Добре, Зи. Всичко е цветя и рози. — И гласът ѝ звучеше познато. Но не беше толкова плътен, колкото онлайн. През цялото това време тя бе използвала софтуер, за да го преправя.

— Е, срещнахме се най-сетне — казах аз.

— Да, срещнахме се.

Настъпи неловка тишина. Поколебах се за миг, защото не знаех какво да правя. После последвах инстинкта си, протегнах се и я прегърнах.

— Радвам се да те видя, стари приятелю. Благодаря, че дойде да ме вземеш.

Тя също ме прегърна.

— И аз се радвам да те видя — отвърна искрено.

Пуснах я и се отдръпнах назад.

— Боже, Аех — казах с усмивка — знаех, че криеш нещо, но не съм си представял…

— Какво? — попита тя малко напрегнато. — Какво не си си представял?

— Че прочутият ловец Аех, най-страховитият и безмилостен боец в ОАЗИС в действителност е…

— Дебела негърка?

— Щях да кажа млада чернокожа жена.

Лицето ѝ помръкна.

— Имах си причина да не ти кажа.

— И съм сигурен, че е съвсем основателна, но това няма значение.

— Наистина ли?

— Разбира се. Ти си най-добрият ми приятел, Аех. Честно казано, ти си единственият ми приятел.

— Въпреки това искам да ти обясня.

— Добре, но не може ли да почакаш, докато излетим? Чака ни дълъг път и ще е много по-безопасно да излезем от града.

— Тръгваме, амиго — каза тя, запали микробуса и потегли.

***

Аех последва инструкциите на Ог до частен хангар край летището на Кълъмбъс, където ни чакаше малък луксозен самолет. Ог бе уредил микробусът да остане паркиран в друг хангар наблизо, но колата бе неин дом от толкова години, че виждах притеснението ѝ да я остави.

Зяпнахме удивени самолета, когато се приближихме. И преди бях виждал самолети в небето, но никога толкова отблизо. Само богатите можеха да си позволят да пътуват с тях. Фактът, че Ог можеше да си позволи да изпрати три частни самолета, за да ни вземат, без да му мигне окото, доказваше, че е смахнато богат.

Самолетът беше напълно автоматизиран и на борда нямаше екипаж. Бяхме сами. Спокойният глас на автопилота ни приветства на борда и ни каза да си сложим коланите и да се приготвим за излитане. След няколко минути потеглихме.

Досега не се бяхме качвали на самолет и през първия час от полета гледахме през прозорците, зашеметени от гледката на три хиляди метра височина на път за Орегон. Но след няколко часа във въздуха първоначалната ни почуда се стопи леко, двамата се отпуснахме и видях, че Аех беше готова да говори.

— Добре, Аех, разкажи ми историята си.

Тя се усмихна с характерната си усмивка и си пое дълбоко въздух.

— Първоначално идеята бе на майка ми — започна и ми разказа накратко историята си. Истинското ѝ име беше Хелън Харисън и беше само с няколко месеца по-голяма от мен. Самотната ѝ майка я отгледала в Атланта. Баща ѝ загинал в Афганистан, когато била още бебе. Майка ѝ, Мари, работела от вкъщи в онлайн център за обработка на данни. Според нея ОАЗИС била прекрасно изобретение, особено за жените и за чернокожите. От самото начало използвала аватар на бял мъж, докато работела онлайн, заради различното отношение и възможностите, които ѝ се предоставяли.

Когато Аех за пръв път си създала акаунт в ОАЗИС, тя последвала примера на майка си и си направила бял аватар от мъжки пол. Майка ѝ я наричала "X" от малка и затова решила да използва инициала за свое онлайн име. Няколко години по-късно, когато се записала в онлайн училище, излъгала за пола и расата ѝ в молбата за постъпване. Аех трябвало да даде снимка за училищното си досие — и изпратила фотореалистична снимка на лицето на аватара си, което била проектирала въз основа на истинските си черти.

Каза, че не е виждала и не е говорила с майка си, откакто се изнесла от дома им на осемнайсетия си рожден ден. Това бил денят, в който разкрила пред нея истинската си сексуална ориентация. Първоначално майка ѝ отказала да повярва, че дъщеря ѝ е лесбийка. Но после Хелън ѝ обяснила, че почти от година си има приятелка, с която се запознала онлайн.

Докато ми разказваше това, виждах, че наблюдаваше реакцията ми. Всъщност аз не се изненадах особено. През последните няколко години много пъти си бяхме говорили за възхищението си от женския пол. Всъщност почувствах облекчение, че не ме бе заблуждавала поне в това отношение.

— Как реагира майка ти, когато ѝ каза, че си имаш приятелка?

— Оказа се, че има дълбоко вкоренени предразсъдъци. Изгони ме от къщи и заяви, че повече не иска да ме вижда. Известно време нямах дом и живеех по приюти. Но накрая припечелих достатъчно от битки по турнири в ОАЗИС, за да си купя микробуса, и оттогава живея в него. Обикновено спирам само когато трябва да презаредя батериите.

Продължихме да си говорим и да се опознаваме, но и двамата осъзнахме, че вече се познаваме изключително добре. Бяхме близки от години. Пасвахме си чудесно. Разбирах я, вярвах ѝ и я обичах като скъпа приятелка. Нищо от това не можеше да се промени заради незначителни подробности като пола, цвета на кожата или сексуалната ѝ ориентация.

Останалата част от полета като че ли изтече, докато мигнем. С Аех бързо намерихме стария си ритъм и не след дълго се чувствах така, все едно седяхме в Мазето и си говорехме щуротии, докато играехме на някоя игра. Каквито и страхове да имах, че приятелството ни би могло да се промени в истинския свят, те бързо се стопиха, докато дойде време за кацане на частната писта на Ог в Орегон.

Бяхме летели на запад, е няколко часа преди изгрева, и когато кацнахме, тук още бе тъмно. Застинахме на място, когато слязохме от самолета, взрени смаяни в пейзажа. Дори на слабата лунна светлина гледката спираше дъха. Тъмният извисяващ се силует на планината Уалоа ни заобикаляше от всички страни. Пред нас по пистата се простираха редове от сини лампички, които очертаваха правоъгълна просека, изсечена в гората и превърната в писта за кацане. В края на пистата имаше стръмна каменна стълба, която водеше до великолепно обляно в светлина имение, построено на плато в подножието на планинската верига. В далечината се виждаха няколко водопада които се лееха от върховете отвъд имението на Мороу.

— Прилича на Ломидол — каза Аех и ми взе думите от устата.

Кимнах.

— Изглежда точно като Ломидол от филмите по Властелинът на пръстените — отвърнах аз, без да мога да откъсна очи от зашеметяващата гледка. — Съпругата на Ог е била голяма почитателка на Толкин, не помниш ли? Построил е имението за нея.

Чухме зад себе си електрическо бръмчене и стълбата се прибра, а люкът се затвори. Двигателите се запалиха и самолетът се приготви да излети отново с рев. Проследихме го как се издигаше в ясното звездно небе. После се обърнахме и тръгнахме по стълбите към къщата. Когато най-сетне ги изкачихме, горе ни чакаше Огдън Мороу.

— Добре дошли, приятели! — извика гърлено той и протегна ръце да ни приветства. Носеше кариран халат и пантофи с формата на зайчета. — Добре дошли в дома ми!

— Благодарим за поканата, сър — каза Аех.

— А, ти сигурно си Аех — отвърна Ог и ѝ стисна ръка. Дори да бе изненадан от външния ѝ вид, не го показа. — Познах те по гласа. — Той ѝ намигна и я прегърна. После се обърна и прегърна и мен. — А ти трябва да си Уейд, тоест Парзивал! Заповядайте! За мен е чест да се запознаем.

— За нас е чест, сър — казах аз. — Не мога да опиша колко сме ви благодарни.

— Вече ми благодарихте достатъчно, така че стига! — рече Мороу, обърна се и ни поведе през обширна зелена поляна към огромното имение. — Нямате представа колко се радвам, че имам гости. За съжаление, живея тук сам, откакто Кира почина. — Той замълча за миг, а после неочаквано се разсмя. — Ако не броим всички готвачи, камериерки и градинари, разбира се. Но те живеят тук, така че на практика не се броят за гости.

С Аех не знаехме как да реагираме, затова просто се усмихвахме и кимахме. Накрая събрах смелост да проговоря.

— АртЗмида и Шото пристигнаха ли вече?

Нещо в начина, по който произнесох името на АртЗмида, накара Мороу да се изкиска силно. След няколко секунди усетих, че и Аех ми се смееше.

— Какво толкова смешно има?

— Да — ухили се Ог. — АртЗмида пристигна първа преди няколко часа, а самолетът на Шото кацна преди около половин час.

— Ще се срещнем ли с тях? — попитах със зле прикрито смущение.

Ог поклати глава:

— АртЗмида реши, че ако се срещне с вас двамата сега, ще се разсее твърде много, затова предпочете да се видите след „голямото събитие“. Шото явно бе на същото мнение като нея. — Той ни изгледа мълчаливо за миг. — Мисля, че така е най-добре. Утре ви предстои важен ден.

Кимнах със смесица от облекчение и разочарование.

— Къде са те сега? — попита Аех.

Ог вдигна тържествуващо юмрук във въздуха.

— Вече са в ОАЗИС и се готвят за нападението срещу Шестиците! — Гласът му отекна от високите каменни стени на имението. — След мен! Мигът наближава!

Ентусиазмът на Ог ме оживи отново и стомахът ми се сви на топка от притеснение. Последвахме облечения си в халат благодетел през огромния, огрян от луната двор. Когато стигнахме до централната сграда, минахме през малка заградена градина, пълна с цветя. Тя бе разположена на странно място и не можах да разбера за какво служеше, докато не видях голямата надгробна плоча в средата. Тогава осъзнах, че това беше гробът на Кира Мороу. Но дори на ярката лунна светлина беше твърде тъмно, за да прочета надписа.

Ог ни въведе в имението през пищен вход. Вътре лампите не светеха, но вместо да ги включи, Мороу взе факла от стената и освети пътя ни. Дори на слабата светлина от огъня виждах колко величествена беше сградата. Стените бяха покрити с огромни гоблени и рисунки на фантастични тематика, а коридорите бяха обрамчени от статуи на гаргойли и доспехи.

Докато вървяхме след Ог, събрах достатъчно смелост, за да го заговоря.

— Моментът може би не е много подходящ — казах му, — но съм голям почитател на творбите ви. Израснах с образователните игри на Халцидония Интерактив. Чрез тях се научих да чета, да пиша, да решавам задачи и пъзели… — продължих да дърдоря, докато вървяхме, и въодушевено разказвах кои са любимите ми продукти на Халцидония и колко голям фен на Ог съм по типичния нетактичен начин.

Аех явно реши, че се подмазвам, защото започна да се киска, докато пелтечех, но Ог се държа чудесно.

— Много се радвам да го чуя — каза той, искрено доволен. — С жена ми много се гордеехме с тези игри. Радвам се, че са ти оставили хубави спомени.

Завихме по един коридор и с Аех се спряхме пред входа към огромна зала, пълна с дълги редици стари видеоигри. Тона беше колекцията на Джеймс Холидей — колекцията, която бе завещал на Мороу. Ог ни видя, че стоим на прага, и се върна да ни вземе.

— Обещавам, че когато вълненията приключат, ще ви разведа из залата — каза той, малко задъхан. Движеше се бързо за човек с неговите размери и на такава възраст. Поведе ни надолу по спираловидно стълбище, до асансьор, който ни свали до мазето. Там обзавеждането беше много по-модерно. Последвахме го през лабиринт от застлани с килими коридори, докато не стигнахме до редица от седем кръгли врати, обозначени с номера.

— Пристигнахме! — посочи Мороу с факлата към вратите. — Това са моите кабини за достъп до ОАЗИС. Най-новият модел. Оу Ай Ар — 9400.

— 9400? Сериозно? — подсвирна тихо Аех. — Страхотно.

— Къде са другите? — озърнах се аз нервно.

— АртЗмида и Шото вече са в кабини 2 и 3. Кабина 1 е за мен. Изберете си от останалите.

Разгледах вратите, замисляйки се зад коя ли от тях е Арт Змида.

Ог посочи към дъното на коридора.

— В съблекалните има сензорни костюми с всякакъв размер. Отидете да се облечете!

Той се усмихна широко, когато с Аех излязохме от съблекалните няколко минути по-късно, облечени с чисто нови костюми и ръкавици.

— Отлично! А сега си изберете кабини и влизайте в ОАЗИС. Времето тече!

Аех се обърна към мен. Виждах, че иска да каже нещо. Но явно не намира думи. След няколко секунди протегна ръка и аз я стиснах.

— Успех, Аех.

— Успех, Зи — отвърна тя и после се обърна към Ог. — Пак искам да ти благодаря, Ог. — И преди той да успее да отреагира, тя се повдигна на пръсти и го целуна по бузата. После влезе през вратата на една от кабините, която се затвори със съскане зад гърба ѝ.

Ог се усмихна след нея и се обърна към мен.

— Целият свят е на ваша страна, момчето мм. Не го разочаровайте.

— Ще се постараем, сър.

— Знам. — Той протегна ръка и аз я стиснах.

Тръгнах към кабината, но в последния момент се обърнах назад.

— Oг, може ли да те попитам нещо?

Ог повдигна вежди.

— Ако ще ме питаш какво ви чака в Третата порта, нямам представа. А дори да имах, нямаше да ти кажа. Би трябвало знаеш…

Поклатих глава.

— Не, не става въпрос за това. Исках да попитам какво сложи край на приятелството ви с Холидей? Въпреки всички проучвания, не успях да разбера? Какво се случи?

Мороу ме изгледа изпитателно за миг. В интервюта непрекъснато му задаваха този въпрос, но той никога не отговаряше. Виждах обаче, че му се искаше да говори, че е чакал толкова много години, за да сподели с някого.

— Съпругата ми Кира. — Той замълча за миг, но после прочисти гърло и продължи. — Също като мен, и той бе влюбен в нея още от гимназията. Разбира се, така и не събра смелост да ѝ го признае. Тя не знаеше за чувствата му. Нито пък аз. Каза ми чак на смъртния си одър. Дори тогава му бе трудно да говори с мен. Джим не го биваше в общуването, не умееше и да изразява емоциите си.

Кимнах мълчаливо и го изчаках да продължи.

— Дори след като с Кира се сгодихме, мисля, че Джим таеше някаква надежда, че ще я открадне от мен. Но щом се оженихме, той се раздели с тази фантазия. Каза, че е спрял да ми говори заради ужасната ревност, която изпитва. Тя била единствената жена, която обичал. — Гласът на Мороу се задави. — Разбирам защо я е обичал. Беше невероятна. Беше невъзможно да не се влюбиш в нея. — Той ми се усмихна. — Знаеш как е да срещнеш подобна жена, нали?

— Да — отвърнах аз и когато усетих, че нямаше какво повече да каже по въпроса, рекох: — Благодаря, господин Мороу! Благодаря ви, че ми казахте!

— Няма защо, момчето ми — отвърна той, отиде до вратата на своята кабина и тя се отвори. Видях, че конзолата му е модифицирана така, че да включва няколко странни компонента, сред които конзола за ОАЗИС, видоизменена за да прилича на класически Commodore 64. Преди да влезе той се обърна към мен: Пожелавам ти късмет, Парзивал. Ще ти е нужен.

— Вие какво ще правите по време на битката?

_ Ще я гледам с удоволствие, разбира се! Имам чувството, че това ще е най-епичната битка в историята на видеоигрите. — При тези думи той влезе в кабината и аз останах сам в слабо осветения коридор.

Няколко минути размишлявах върху всичко, което ми бе казал. После си избрах кабина и влязох.

Озовах се в малка сферична стая. От тавана на хидравличен лост, изграден от множество сегменти, висеше лъскав сензорен стол. Нямаше многопосочна пътека за бягане, защото самата стая изпълняваше тази функция. Когато влезеш в мрежата, можеш да вървиш във всички посоки, сферата ще се върти около теб и под краката ти — и така няма никога да стигнеш до стената. Все едно се намирах в гигантско колело за хамстери.

Седнах на стола и усетих как той се нагласи спрямо извивките на тялото ми. От него се протегна роботизирана ръка, която сложи на лицето ми чисто нов визьор. И той се промени така, че да пасне идеално. Сканира ретините ми и системата ме подкани да произнеса новата си парола: Рейндиър Флотила Сетек Астрономи.

Поех си дълбоко въздух и влязох в ОАЗИС.

□□34

Бях готов да вилнея.

Аватарът ми беше въоръжен до зъби. Взех толкова магически предмети и оръжия, колкото можеха да се поберат в инвентара ми.

Всичко бе на мястото си. Планът ни бе приведен в действие. Време беше да тръгвам.

Влязох в хангара на крепостта си и натиснах бутона на стената, за да отворя вратите за излитане. Те се плъзнаха назад и от другата им страна се показа тунелът, който водеше до повърхността на Фалко. Тръгнах към края на пистата, като подминах екс-уинга и Вонегът. Днес нямаше да пътувам с тях. Те бяха добри кораби с внушителна защита и оръжия, но не предлагаха сигурността, необходима за епичния хаос, който щеше да настане на Хтония. За щастие, имах ново превозно средство.

Извадих робота Леопардон от инвентара си и го поставих внимателно на пистата. Малко преди от ИОИ да ме арестуват, бях отделил известно време, за да го изследвам и да проверя какви са функциите му. Както и подозирах, той се оказа артефакт. Не ми отне много време да разбера командата, която го активираше. В оригиналния сериал на Тоей Супайдамен го призоваваше просто като извикваше името му. Сега направих точно това, като се отдръпнах предпазливо на значително разстояние, преди да изкрещя:

— Леопардон!

Последва пронизително стъргане на метал, когато малкият робот изведнъж се уголеми и достигна на височина почти сто метра. Горната част на главата му стърчеше през вратите в тавана на хангара.

Вдигнах очи към монументалния робот и се възхитих на детайлите, които Холидей бе пресъздал с кода си. Всяка подробност от оригиналния японски робот бе запазена, включително гигантския му светещ меч и щита с гравирана върху него паяжина. В масивното ляво ходило имаше малка вратичка, водеща до асансьор. Качих се в него и минах през вътрешността на крака и торса, докато не стигнах до пилотската кабина, разположена в бронирания гръден кош на робота. Седнах на капитанския стол. В прозрачна витрина на стената имаше сребърна контролна гривна. Извадих я и я сложих на китката си. Чрез нея щях да задавам гласови команди на робота, докато бях извън него.

На командната конзола имаше няколко реда копчета, надписани на японски. Натиснах едно от тях и двигателите се включиха с рев. После дръпнах лоста за газта и ракетите в ходилата на робота се запалиха и ме изстреляха в обсипаното със звезди небе над Фалко.

За удоволствие Холидей бе монтирал в командното табло и стар касетофон. Над дясното ми рамо имаше етажерка, пълна с касети. Взех една, пъхнах я в касетофона и от вътрешните тонколони на робота загърмя Мръсни номера на Ей Си/Ди Си толкова силно, че столът ми се разтресе.

Щом роботът излезе от хангара, извиках в контролната гривна „Промени се, Чудако!“ (гласовите команди действаха само ако се изкрещяваха). Краката, ръцете и главата се прибраха и роботът се трансформира в космически кораб на име Чудака.

След трансформацията излязох от орбита около Фалко и потеглих към най-близкия междузвезден портал.

Щом излязох от портала в Сектор 11, екранът на радара ми светна като коледна елха. Небето около мен гъмжеше от хиляди кораби. През обсипаната със звезди тъмнина се носеха космически превозни средства от всевъзможни модели и видове Имаше всичко — от едноместни совалки до гигантски транспортни кораби с размерите на луна. Никога не бях виждал толкова космически кораби на едно място. От портала се изливаше постоянен поток от пристигащи, а други се стичаха от всички посоки насам. Постепенно корабите се подредиха в колона и образуваха дълъг нестроен керван, който се носеше към Хтония — малка синьо-кафява сфера в далечината. Сякаш всички потребители на ОАЗИС отиваха към Замъка на Анорак. Усетих кратък прилив на адреналин, макар да знаех, че предупреждението на АртЗмида все още може да се окаже вярно — имаше вероятност повечето аватари да са дошли само за да гледат шоуто, и да нямат намерение да рискуват живота си в битка с Шестиците.

АртЗмида. След толкова дълго време, сега тя бе в стая само на няколко метра от мен. Щом битката приключеше, щяхме да се срещнем на живо. Тази мисъл трябваше да ме изпълни с ужас, но вместо това ме обгърна пълно спокойствие: каквото и да се случеше на Хтония, всички рискове щяха да си струват.

Преобразих Чудака обратно в робот и се присъединих към върволицата от космически кораби. Моето превозно средство се открояваше сред необятното множество от летателни апарати, тъй като само аз управлявах гигантски робот. Около мен бързо се оформи облак от по-малки кораби, пилотирани от любопитни аватари, които искаха да зърнат по-отблизо Леопардон. Наложи се да изключа радиостанцията си, защото твърде много хора искаха да ме поздравят, да ме питат кой съм и откъде съм се сдобил с такъв готин кораб.

Когато наближих Хтония, гъстотата и броят на корабите около мен като че ли се увеличи. Когато най-накрая навлязох в атмосферата на планетата и започнах да се спускам към повърхността, имах чувството, че летя през ято метални насекоми. Когато стигнах до замъка на Анорак, не можах да повярвам на очите си. Концентрирана, пулсираща маса от кораби и аватари бе покрила земята и кръжеше във въздуха. Гледката приличаше на неземен Уудсток. Аватари се простираха рамо до рамо чак до хоризонта във всички посоки. Още хиляди други летяха във въздуха, като заобикаляха с резки движения непрестанния поток от пристигащи кораби. А в центъра на цялата тази лудост стоеше самият замък на Анорак — черна перла, сияеща под прозрачния сферичен щит на Шестиците. На всеки няколко секунди злочест аватар или кораб неволно влиташе или докосваше щита и мигновено се изправяше като муха, налетяла на устройство за изтребване на насекоми.

Когато се приближих, забелязах празно парче земя точно пред входа на замъка отвън на щита. Три гигантски фигури стояха една до друга в средата на просеката. Тълпата около тях ту хукваше напред, ту се отдръпваше, тъй като аватарите се блъскаха назад, за да останат на почтително разстояние от Аех, АртЗмида и Шото, които седяха зад контролните табла на гигантските си сияещи роботи.

Сега за пръв път имах възможност да видя кои роботи си бяха избрали те, след като бяха излезли от Втората порта, и ми отне миг да се сетя кой е извисяващият се женски робот, който АртЗмида управляваше. Той бе черен с металически отблясъци, изкусно оформена като бумеранг каска и асиметрични нагръдници, които осъзнах, че го караха да прилича на женската версия на Транзор 3. И наистина беше така. Това беше женският вариант на малко известния герой от анимационния сериал Минерва X.

Аех си бе избрал Ар Екс-78 Гъндам от оригиналния анимационен сериал Мобилният Гъндам — една от най-любимите му поредици. (Макар да бях наясно, че всъщност е момиче, аватарът ѝ си беше мъжки, затова реших да продължа да се обръщам към нея в мъжки род.)

Шото се извисяваше с няколко глави над тях в кабината на Рейдийн — огромен робот в червено и синьо от анимационната поредица Смелият Рейдийн от средата на 70-те години. Грамадната машина стискаше запазената си марка — златен лък в едната ръка и огромен щит с остриета, прикрепен към другата.

Тълпата нададе рев, когато прелетях ниско над щита и после спрях рязко при останалите. Обърнах се така, че Леопардон да застане изправен, спрях двигателите и се спуснах плавно. Роботът ми се приземи на едно коляно, а от удара земята се разтресе. Изправих се и морето от зяпачи избухна в гръмовни аплодисменти, скандирайки името ми:

— Пар-зи-вал! Пар-зи-вал!

Когато скандирането утихна до глух рев, се обърнах към приятелите си.

— Зрелищна поява, фукльо — каза АртЗмида по вътрешната радиовръзка. — Нарочно ли закъсня?

— Вината не е моя, кълна се — отвърнах, опитвайки да запазя спокойствие. — Пред междузвездния портал имаше опашка.

Аех кимна с масивната глава на робота си.

— От снощи всички портали на планетата бълват аватари — посочи той към множеството около нас с масивната глава на Гъндам. — Невероятно. Никога не съм виждал толкова много кораби и аватари на едно място.

— Нито пък аз — рече АртЗмида. — Изненадвам се, че сървърите на ГСС успяват да поемат натоварването при цялото това движение в сектора. Но не виждам никакви забавяния.

Огледах морето от аватари около нас и изведнъж се обърнах към замъка. Около щита продължаваха да жужат хиляди летящи аватари и кораби, които от време на време изстрелваха куршуми, лазерни лъчове, ракети и други снаряди по него, но те се блъскаха в повърхността, без дори да я одраскат. Вътре в сферата хиляди въоръжени до зъби шестици стояха смълчани във формация, напълно опасваща замъка. Над тях имаше редици летящи танкове и бойни кораби. При всякакви други обстоятелства армията им щеше да изглежда страховита, дори непобедима. Но на фона на безбрежната тълпа, която ги заобикаляше в момента, изглеждаха далеч от необходимия брой и недостатъчно добре въоръжени.

— Е, Парзивал — обърна Шото огромната глава на робота си към мен. — Време е за шоу, стари приятелю. Ако тази сфера не изчезне, както предвиждаш, ще станем за смях.

— „Хан ще свали щита“ — цитира Аех. — „Трябва да му дадем още време!“

Засмях се и с дясната длан на робота потупах лявата си китка там, където би стоял часовник.

— Аех е прав. До пладне остават още шест минути.

Последните ми думи бяха заглушени от поредния рев на тълпата. Точно пред нас, от вътрешната страна на сферата, вратите на замъка на Анорак се отвориха и от тях излезе един аватар на Шестица.

Соренто.

Той се ухили на освиркванията и ропота, които го посрещнаха, и помаха с ръка на разположените пред замъка Шестици, които незабавно се разпръснаха и му освободиха голямо пространство. Соренто пристъпи напред и застана точно срещу нас само на двайсетина метра от другата страна на щита. От замъка излязоха още десет Шестици, които се разположиха зад Соренто на голямо разстояние един от друг.

— Имам лошо предчувствие — промърмори АртЗмида в микрофона си.

— Аз също — прошепна Аех.

Соренто огледа обстановката и ни се усмихна. Когато проговори, гласът му бе увеличен от мощни тонколони, монтирани на бойните кораби и танковете на Шестиците, за да могат да го чуят всички наоколо. И тъй като тук се бяха стекли и камери, и репортери от всички големи новинарски канали знаех, че думите му се излъчват пряко по целия сняг.

— Добре дошли в Замъка на Анорак — каза той. — Очаквахме ви. — Направи жест с ръка, обхващащ разярената тълпа, която го заобикаляше. — Трябва да призная, че малко се изненадахме от броя на хората, които дойдоха. Вече би трябвало да е ясно и на най-невежите от вас, че никой не може да премине през този щит.

Изказването му бе посрещнато с оглушителна вълна от крясъци, заплахи, обиди и цветисти ругатни. Изчаках малко, а после вдигнах ръцете на робота си, за да призова тълпата да утихне. След като всички се смълчаха, включих радиостанцията си, така че всички да ме чуват, което имаше същия ефект, като да включиш гигантски мегафон. Намалих звука на слушалките си, за да не ме оглушат виковете на тълпата, и казах:

— Грешиш, Соренто. Ще влезем по пладне. Всички до един.

Морето от ловци изригна в одобрителни възгласи. Соренто не си направи труд да ги изчака да утихнат.

— Опитайте — отвърна той с усмивка. После извади от инвентара си един предмет и го постави на земята пред себе си. Увеличих образа и стиснах устни. Беше робот играчка. Двукрак динозавър с бронирана кожа и две големи оръдия, прикрепени на гърба. Веднага го познах от няколко японски филми с чудовища.

Беше Мекагодзила.

— Кирю! — извика Соренто по мегафона. При тази команда малкият артефакт мигновено разрасна, докато не се извиси почти толкова, колкото самия замък — два пъти по-висок от „гигантските“ роботи, които ние четиримата пилотирахме. Главата на механизираното влечуго почти докосваше горната част на сферичния щит.

Тълпата замлъкна вцепенена, а сред хилядите ловци се разнесе уплашено шумолене, щом разпознаха чудовището. Всички знаеха кой беше металният исполин. И всички знаеха, че той е почти неуязвим.

Соренто влезе в робота през вратичка в една от масивните пети. Няколко секунди по-късно звярът се раздвижи. Очите му засияха в яркожълто и той отметна глава назад, отвори нащърбената си паст и нададе пронизителен металически рев.

Като по даден сигнал Шестиците зад Соренто извадиха своите малки роботи и ги активираха. Пет от тях си бяха избрали лъвовете роботи, които се превръщаха във Волтрон. Останалите петима имаха роботи от Роботек и Неон дженезис еванджелиън.

— Мамка му! — прошепнаха АртЗмида и Аех в един глас.

— Хайде, елате! — извика предизвикателно Соренто. Думите му отекнаха надалеч.

Много от ловците на предни линии неволно отстъпиха назад. Няколко други се обърнаха и си плюха на петите. Но ние с Аех, Шото и АртЗмида не помръднахме.

Погледнах на дисплея си колко беше часът. Оставаше по-малко от минута. Натиснах едно копче на контролното табло на Леопардон и гигантският ми робот извади сияещия си меч.

***

Не видях лично как стана, но мога почти със сигурност да ви разкажа, какво се бе случило след това:

Шестиците издигнали огромен брониран бункер зад Замъка на Анорак, пълен с купища оръжия и бойна екипировка, която бяха телепортирали вътре, преди да активират щита. Там е имало и дълга редица с трийсет помощни андроида, монтирана на източната стена на предверието. Поради липса на въображение от страна на проектанта на андроидите, те до един са изглеждали като робота Джони Пет от филма от 1986 г. Късо съединение. Помощните андроиди са били черноработници. Шестиците са ги използвали, за да зареждат с муниции и оръжия разположените отвън войски.

Точно минута преди пладне един от андроидите с обозначение Ес Ди-03 се е включил и се е отделил от рафта за зареждане. После се е плъзнал напред на танковите си вериги по мраморния под до оръжейната, разположена в една ниша наблизо. Двама механизирани часовои са стояли на входа ѝ. Ес Ди-03 им е дал поръчката си заявка, която аз лично бях пратил по интранета на Шестиците преди два дни. Часовоите са я изпълнили и са се отдръпнали, за да направят път на андроида да влезе в оръжейната. Роботът се е плъзнал покрай етажерките с най-разнообразни оръжия: магически мечове, щитове, електрически брони, плазмени пушки, магнитни картечници и безброй други. Накрая е намерил етажерката, която търсел, и е спрял пред нея. На рафта е имало пет големи осмостенни устройства с размерите на футболна топка. На всяка от осемте им стени е имало клавиатура и сериен номер. Андроидът е намерил този, който бях посочил в заявката си. После, следвайки инструкциите, които бях програмирал в него през интранета на ИОИ, малкият робот е въвел командите с подобния си на нокът показалец на клавиатурата. След като е приключил, лампичката на клавиатурата е станала от зелена червена и Ес Ди-03 е взел устройството в ръце. Кпгато е излязъл от оръжейната, бомбата от антиматерия е била извадена от компютъризирания инвентар на Шестиците.

Ес Ди-03 се е изкачил по няколко каменни стълбища до най-горния етаж на замъка. По пътя той е минал през няколко пропускателни пункта. Всеки път механизирани часовои са сканирали нивото му на достъп и са виждали, че е имал право да ходи, където си поиска. Накрая Ес Ди-03 е стигнал до най-горния етаж на замъка и е излязъл на просторната наблюдателна платформа, разположена там.

По това време андроидът може и да е бил привлякъл някой и друг любопитен поглед от ескадрона елитни Шестици, охраняващ платформата. Няма как да знам. Нo дори пазачите по някакъв начин да са имали предчувствие за това, какво е щяло да се случи, и да са били открили огън по малкия андроид, вече е било твърдо късно да го спрат.

Ес Ди-03 е продължил към центъра на покрива, където могъщ магьосник е държал Сферата на Осувокс — артефакта, генериращ сферичния щит около замъка.

Тогава, в изпълнение на последната команда, която бях програмирал в устройството два дни по-рано, е вдигнал бомбата над главата си и я детонирал.

Експлозията е изпепелила помощния андроид, както и всички аватари на платформата, включително магьосника, който е държал Сферата на Осувокс. В мига, в който той е загинал, артефактът се е изключил и е паднал на празната платформа.

□□35

Експлозията беше придружена със зрелищна светлина, която за миг ме заслепи. След като светлината угасна, обърнах очи към замъка. Щитът бе деактивиран. Армиите на Шестиците и ловците сега бяха разделени само от открито пространство.

В продължение на около пет секунди нищо не се случи. Сякаш времето бе спряло и всичко наоколо бе притихнало. После избухна пълен хаос.

От пилотската кабина на робота си нададох тих радостен възглас. Не можех да повярвам, че планът ми успя. Но нямах време да празнувам, защото сега се намирах в самото сърце на най-голямата битка в историята на ОАЗИС.

Не знаех какво да очаквам. Надявах се, че поне една десета от придошлите ловци ще се присъединят към нас срещу Шестиците. Но след няколко мига стана ясно, че абсолютно всички ловци възнамеряват да се бият. В мига, в който щитът изчезна, морето от аватари нададе свиреп боен вик и се спусна към Шестиците от всички страни. Удивих се от пълната липса на колебание у ловците, защото бе ясно, че много от тях отиваха на сигурна смърт.

Гледах удивен как двете могъщи армии се сблъскваха около мен — на земята и в небето. Гледката бе хаотична и спираше дъха — все едно няколко пчелни кошера и рояци оси се бяха спуснали заедно върху гигантски мравуняк.

С АртЗмида, Аех и Шото стояхме в самия център на битката. Първоначално дори не помръднах от страх да не премажа вълните от ловци, които се тълпяха около краката на робота ми. Соренто обаче не изчака никого да се отдръпне от пътя му. Той смаза десетки аватари, включително част от собствените си войници, с исполинските си механични крака, докато вървеше тежко към нас, а всяка от стъпките му оставяше след себе си малък кратер в каменистата повърхност на планетата.

— Опаа — чух да промърморва Шото, докато роботът му заемаше отбранителна позиция. — Ето го, идва.

Роботите на Шестиците вече бяха изложени на канонада от изстрели от всички посоки. Най-много обстрелваха Соренто, защото неговият робот беше най-голямата мишена на бойното поле и всеки ловец, който бе достатъчно наблизо, не можеше да устои на изкушението да стреля по него. Непрестанната канонада от снаряди, огнени топки, магически ракети и лазерни лъчи бързо унищожи и обезвреди останалите роботи на Шестиците (които така и не успяха да се съберат във Волтрон). Но роботът на Соренто не бе пострадал изобщо. Всеки снаряд, който го удареше, отскачаше от бронираното тяло, без да го засегне. Около него кръжаха десетки кораби и совалки, които го обстрелваха, но без полза.

— Каква битка само, като в Червена зора! — изкрещя Аех по радиостанцията. И при тези думи той насочи цялата огнена сила на Гъндам към Соренто. В този миг Шото започна да стреля с лъка на Рейдийн, а АртЗмида пусна червения лазерен лъч, който излизаше от гигантските метални гърди на Минерва X. Да не остана по-назад, аз пуснах дъговото оръжие на Леопардон — златен бумеранг, който се изстреля от челото на Робота.

Всичките ни изстрели попадаха точно в целта, но само лъчът на АртЗмида нанесе щети по робота на Соренто, като отчупи парче метал от дясната лопатка на гърба на металното влечуго и обезвреди оръдието, монтирано там. Това обаче не го забави особено. Той продължаваше да се приближава към нас, а очите на Мекагодзила засияха в яркосиньо. Соренто отвори устата на робота и от пастта му изригна синя светкавица. Лъчът удари земята пред краката ни и отвори дълбока димна пропаст, а Мекагодзила продължи напред и изпепели всички аватари по пътя си. Едва избягах от удара. Но и четиримата се спасихме, като изстреляхме роботите си във въздуха. Лъчът спря миг по-късно, но Соренто продължи да се движи тежко напред. Забелязах, че очите на робота му вече не светеха в синьо. Явно светкавицата трябваше да се презареди.

— Май стигнахме до последното чудовище — пошегува се Аех по радиостанцията. Четиримата се разпръснахме и започнахме да кръжим над Соренто като подвижни мишени.

— По дяволите, май не можем да го унищожим — казах аз.

— Много си наблюдателен, Зи. Да ти хрумва някоя невероятна идея? — попита АртЗмида.

Замислих се за миг.

— Какво ще кажете аз да му отвлека вниманието, а вие тримата да се промъкнете към замъка?

— Чудесен план — отвърна Шото. Но вместо да тръгне натам, той полетя право към Соренто и измина разстоянието между тях само за няколко секунди.

— Вървете! — извика той. — Този кретен е мой!

Аех го заобиколи отдясно, АртЗмида мина отляво, а аз се изстрелях в небето и го прескочих. Долу Шото се изправи срещу Соренто и разликата в размерите на роботите им ме притесни. Роботът на Шото изглеждаше като играчка в сравнение с огромния дракон на Соренто. Въпреки това, Шото изключи реактивните си двигатели и се спусна на земята срещу Мекагодзила.

— Побързайте! — извика Аех. — Входът на замъка е отворен!

От въздуха видях, че вълна след вълна от аватари нападаха Шестиците, обградили входа. Редовете им се разкъсаха и стотици аватари вече минаваха покрай тях към отворения замък само за да установят, че не могат да прекрачат прага, защото нямаха Кристален ключ.

Аех направи вираж точно пред мен, отвори кабината на Гъндам, скочи навън и в същия миг прошепна командата. Роботът мигновено се смали, той го хвана във въздуха и го прибра в инвентара си. Аватарът на Аех полетя по неведоми пътища във въздуха, тръгна да се спуска, като мина над блъсканицата от ловци на входа на замъка и влетя вътре през отворените врати. Миг по-късно АртЗмида направи подобна маневра, прибра робота си във въздуха и влетя в замъка след Аех.

Обърнах Леопардон рязко надолу и се приготвих да ги последвам.

— Шото! — изкрещях по радиостанцията. — Влизаме! Идвай!

— Ти върви, аз идвам ей сега — отвърна той. Но нещо в тона му ме разтревожи и отново издигнах робота си. Кръжеше над Соренто близо до дясното му рамо. Соренто бавно завъртя робота си и тръгна обратно към замъка. Сега разбрах, че недостатъкът на робота му бе бавното придвижване. Бавното движение на Мекагодзила и атаките от всички страни компенсираха привидната му неуязвимост.

— Шото! Какво чакаш? Да вървим!

— Вървете без мен. Трябва да се разплатя с този кучи син.

Преди да успея да отговоря, той се спусна към Соренто, размахал по един гигантски меч във всяка ръка на робота. Остриетата се врязаха в дясната страна на Соренто и пръснаха водопад от искри, но за моя изненада му нанесоха и поражения. Когато димът се разсея, видях, че дясната ръка на Мекагодзила виси неподвижно. Беше прерязана над лакътя.

— Вече ще си бършеш задника с лявата ръка, Соренто! — извика тържествуващо Шото. След това той запали ракетите на Рейдийн и се насочи в моята посока към замъка. Но Соренто вече бе успял да извърне главата на робота си и се целеше в Шото със светещите си сини очи.

— Шото! Пази се! — извиках аз, но гласът ми бе заглушен от светкавицата, която изригна от устата на металния дракон. Лъчът уцели робота му в гърба и той внезапно избухна в оранжева огнена топка.

Радиовръзката помежду ни изпука от статичен шум. Извиках го отново, но той не отговори. Тогава на дисплея ми се появи съобщение, че името на Шото е изчезнало от Класацията.

Той беше мъртъв.

Тази мисъл ме вцепени, което беше голям проблем, защото Соренто още стреляше със светкавицата. Лъчът бързо описа мощна дъга, която проряза земята, пропълзя диагонално по стената на замъка и се насочи към мен. Накрая реагирах — твърде късно — и Соренто уцели торса на Леопардон, секунда преди лъчът да угасне.

Погледнах надолу и видях, че долната му половина беше взривена. Всички индикатори в кабината започнаха да примигват, а роботът ми тръгна да пада на две димящи половини.

Някак си успях да запазя присъствие на духа, за да се протегна и да дръпна лоста за катапултиране над седалката. Покривът на кабината се отвори и аз изскочих от падащия гигант секунда преди той да се сгромоляса на стълбите на замъка и да убие няколко десетки аватара, струпали се там.

Активирах реактивните си ботуши точно преди да падна на земята и бързо смених настройките на конзолата, защото вече управлявах аватара си, а не гигантския робот. Успях да се приземя на няколко метра от входа на замъка и да избегна на косъм пламтящите останки на Леопардон. Миг след като се приземих, над мен се извиси сянка. Обърнах се и видях робота на Соренто да се спуска от небето. Той вдигна огромния си ляв крак и се приготви да ме смаже.

Направих три крачки тичешком, скочих и активирах реактивните ботуши. Ударната вълна ме изтласка тъкмо навреме, защото в следващия миг огромното ходило с нокти на Мекагодзила направи кратер на мястото, на което стоях само преди секунда. Металният звяр нададе пронизителен писък, последван от кухия, гръмък смях на Соренто.

Спрях реактивните ботуши и се свих на топка. Ударих земята, претърколих се напред и се изправих на крака. Вдигнах поглед към металната глава на влечугото и примижах. Очите му още не светеха. Сега можех да запаля реактивните ботуши и да вляза в замъка, преди оръжието на Соренто да се зареди. Той нямаше да може да ме последва вътре, без да излезе от огромния си робот.

Чувах как АртЗмида и Аех ме викаха по радиостанцията. Те вече ме чакаха пред портата.

Трябваше само да прелетя до замъка. Тримата можехме да отворим портата и да влезем, преди Соренто да ни догонеше. Бях сигурен в това.

Но не помръднах. Вместо това извадих Бета капсулата и вдигнах малкия метален цилиндър в дланта на аватара си.

Соренто се бе опитал да ме убие, а с бомбата, която беше заложил, уби леля ми, много от съседите ми, включително милата старица госпожа Гилмор, която не бе сторила зло никому. Той уби и Дайто и макар никога да не го бях срещал в истинския свят, Дайто ми беше приятел.

Преди малко уби и аватара на Шото и му отне всички шансове да влезе в Третата порта. Соренто не заслужаваше нито силата си, нито длъжността си. Заслужаваше да бъде унизен публично и победен. Заслужаваше някой да му срита задника пред очите на целия свят.

Вдигнах Бета капсулата високо и натиснах бутона за активиране.

Последва ослепителен проблясък и небето стана алено, а аватарът ми изведнъж се промени, порасна и се превърна в гигантско хуманоидно извънземно с кожа в червено и сребристо и светещи елипсовидни очи, чудата глава с перки и сияеща светлина в центъра на гръдния кош. През следващите три минути щях да съм Ултрамен.

Мекагодзила внезапно спря да пищи и да се мята. Погледът ѝ бе насочен към земята, където само миг преди това стоеше аватарът ми. Сега Соренто бавно вдигна глава, премери с поглед новия си опонент и очите ни най-накрая се срещнаха. Стоях лице в лице с робота му и бях почти с неговия ръст и размери.

Роботът направи няколко тромави крачки напред. Очите му отново засияха.

Аз приклекнах леко, заех отбранителна поза и видях, че броячът в ъгъла на дисплея ми вече отчиташе времето:

2:59. 2:58. 2:57.

Под хронометъра имаше меню с различните енергийни атаки на Ултрамен на японски. Бързо избрах Специален лъч и вдигнах ръце пред себе си — едната хоризонтално, а другата вертикално под формата на кръст. От предмишниците ми се изстреля бял лъч, който удари Мекагодзила в гърдите и я блъсна назад. Загубил равновесие, Соренто изведнъж се препъна. Огромният му робот падна на земята.

Хиляди аватари от тънещото в хаос бойно поле около нас нададоха радостен възглас.

Изстрелях се във въздуха и прелетях половин километър нагоре. После се спуснах обратно, надолу с краката, насочил петите си право към извития гръбнак на Мекагодзила. Когато краката ми я удариха, чух как нещо в металния звяр изпука под тежестта ми. От устата на гиганта започна да излиза дим, а синият блясък в очите му угасна.

Направих задно салто и се приземих с клякане зад проснатия робот. Единствената му функционираща ръка се размаха обезумяло, а опашката и краката му се мятаха в конвулсии. Соренто явно не успяваше да го овладее и изправи на крака.

Избрах от менюто с оръжията си Ултраразрез. В дясната ми ръка се появи светещ циркуляр от ярка синя светлина, койхо се въртеше бързо. Хвърлих го по Соренто с рязко движение на китката като фризби. Дискът профуча във въздуха и удари Мекагодзила в корема. За миг енергийното острие проряза металната кожа като тофу и разцепи робота на две. Точно преди машината да избухне, главата се отдели от врата и се изстреля. Соренто се бе катапултирал. Но тъй като роботът бе проснат на земята, той се изстреля по траектория, хоризонтално на земята. Бързо се нагласи и ракетите на главата му започнаха да се обръщат към небето. Преди да бе избягал надалеч, кръстосах ръце отново и изстрелях още един лъч, който прониза летящата глава като гълъб от пластелин и металът избухна в радваща окото експлозия.

Тълпата полудя.

Погледнах Класацията и се уверих, че служебният номер на Соренто беше изчезнал. Той беше мъртъв. Това обаче не ми донесе кой знае какво удовлетворение, защото знаех, че сигурно вече избутваше някой от подчинените си от сензорния му стол и поемаше управлението на нов аватар.

Броячът на дисплея ми показваше, че ми остават само петнайсет секунди, затова изключих Бета капсулата. Аватарът ми се сви до нормалния си ръст и вид. Обърнах се, запалих реактивните си ботуши и полетях към замъка.

Когато прекосих огромното преддверие, заварих Аех и АртЗмида да ме чакат пред кристалната врата. Димящите, окървавени тела на десетина току-що посечени Шестици лежаха пръснати по каменния под около тях и бавно се стопяваха в нищото. Очевидно бях пропуснал кратка решителна схватка.

— Не е честно — заявих аз, след като изключих реактивните ботуши и се спуснах на пода до Аех. — Можехте да ми оставите поне един.

АртЗмида не отговори, а ми показа среден пръст.

— Браво на теб, че размаза Соренто — каза Аех и плеснахме длани. — Епична битка, но въпреки това си пълен идиот, нали го знаеш?

— Да, знам — свих рамене аз.

— Какъв егоист си само! — изкрещя АртЗмида. — Ами ако беше загинал?

— Но не загинах, нали? — отвърнах аз и я заобиколих, за да разгледам кристалната врата. — Успокой се и да отворим портата.

Огледах ключалката в центъра и думите, гравирани върху шлифованата повърхност. „Любов. Надежда. Вяра.“

Извадих своя Кристален ключ и го вдигнах. Аех и АртЗмида последваха примера ми и също вдигнаха ключовете си.

Нищо не се случи.

Спогледахме се разтревожено. Тогава ми хрумна една идея и прочистих гърло.

— Три е вълшебно число — издекламирах първия стих от песента Училищен рок. Щом изрекох думите, кристалната врата засия и от двете страни на ключалката се появи по още една.

— Успя! — прошепна Аех. — Мамка му, не мога да повярвам. Наистина стигнахме до Третата порта.

АртЗмида кимна:

— Най-накрая.

Пъхнах своя ключ в средната ключалка. Аех постави своя в ключалката отляво, а АртЗмида — в ключалката отдясно.

— Да ги завъртим по часовниковата стрелка на три, става ли? — попита АртЗмида.

С Аех кимнахме. Тя преброи до три и завъртяхме ключовете едновременно. За миг проблесна синя светлина, а ключовете и самата врата изчезнаха. Пред нас се отвори Третата порта, която водеше към водовъртеж от звезди.

— Леле — прошепна АртЗмида до мен. — Отворихме я.

Тримата пристъпихме напред, готови да преминем, но изведнъж чухме оглушителен гръм. Сякаш цялата вселена се разцепи.

И тогава умряхме.

□□36

Когато аватарът загине, екранът не става черен веднага. Вместо това гледната точка преминава в трето лице и така имаш прекрасната възможност да наблюдаваш отстрани кончината на виртуалния си образ.

Миг след като чухме оглушителния гръм, гледната ми точка изведнъж се промени и видях трите ни аватара да стоят замръзнали пред отворената порта. Тогава изпепеляваща бяла светлина изпълни света, придружена от оглушителна звукова вълна. Точно така си бях представял усещането да попаднеш в ядрена експлозия.

За частица от секундата видях скелетите на аватарите ни през прозрачните очертания на неподвижните ни тела. И тогава броячът за бойни точки на аватара ми падна на нула.

Ударната вълна връхлетя миг по-късно и унищожи всичко но пътя си. Нашите аватари, хилядите други, събрани около замъка, самият той, подът и стените. В миг всичко се превърна във фин прах от атоми, които останаха за секунда във въздуха, а после бавно заваляха към земята.

Цялата повърхност на планетата беше пометена. Целият район около замъка на Анорак, където доскоро воюваха хилили аватари, сега пустееше. Всичко бе унищожено. Стоеше само Третата порта — кристална рамка на врата, която висеше във въздуха над кратера, образувал се на мястото, на което само преди малко се бе издигал замъкът.

Първоначалният ми шок бързо премина в ужас, защото осъзнах какво се бе случило току-що.

Шестиците бяха активирали Катаклизма.

Това беше единственото обяснение. Само този невероятно мощен артефакт можеше да причини подобно нещо. Не само че бе изтребил всички аватари в сектора, но беше унищожил и Замъка на Анорак — крепост, която поне досега бе доказала, че е неразрушима.

Взрях се в отворената порта, която се рееше във въздуха, и зачаках неизбежното — на дисплея ми да се появи последното съобщение. Думите, които в този миг виждаха всички аватари в сектора: КРАЙ НА ИГРАТА.

Но когато най-накрая съобщението се изписа на дисплея ми, то гласеше нещо съвсем различно: ЧЕСТИТО. СПЕЧЕЛИ ДОПЪЛНИТЕЛЕН ЖИВОТ!

Тогава видях удивено как аватарът ми изведнъж се появи отново на мястото, на което беше умрял преди няколко секунди. Пак стоях пред отворената порта. Но сега тя се носеше във въздуха на десетки метри над повърхността на планетата, над кратера, който се бе образувал при рухването на замъка. След като аватарът ми се материализира изцяло, погледнах надолу и видях, че подът, на който стоях преди това, беше изчезнал заедно с реактивните ми ботуши и всичко останало, което носех.

За миг сякаш увиснах във въздуха като Уили Койота oт анимационното филмче за Пътния бегач. Щом образът ми се появи окончателно, полетях надолу. Направих напразен опит да сграбча портата пред себе си; тя бе твърде далеч.

Стоварих се тежко на земята и изгубих половината от точките си за защита от удара. После бавно станах на крака и се огледах. Стоях на дъното на огромен кратер с формата на куб на мястото, където преди се намираха основите и подземните етажи на замъка. Наоколо бе пусто и цареше злокобна тишина. Нямаше отломки от рухналия замък, нито останки от хилядите космически кораби и совалки, от които небето гъмжеше преди малко. Всъщност не бе останала и следа от епичната битка, разигравала се тук само допреди миг. Катаклизмът бе изпепелил всичко.

Погледнах надолу към аватара си и видях, че сега беше облечен с бяла тениска и джинси — начинът, по който бе облечен всеки новосъздаден аватар. Отворих прозореца със статуса и инвентара си. Здравето на аватара ми бе идеално, бях си на същото ниво и имах същите показатели за умения, като преди. Но инвентарът ми бе напълно празен с изключение на един предмет — монетата от четвърт долар, която спечелих, след като изиграх перфектната игра на Рас-Мап на Аркайда. Не бях могъл да я извадя от инвентара си и затова не успях да я дам, за да ѝ направят магия или да разкрият за какво служи. Заради бурните събития от последните няколко месеца съвсем бях забравил за нея.

Но сега знаех — тя беше артефакт за еднократна употреба, който даде на аватара ми допълнителен живот. До този момент дори не подозирах, че подобно нещо беше възможно. В цялата история на ОАЗИС нямаше данни някой аватар да беше получавал допълнителен живот.

Маркирах монетата в инвентара си и се опитах да я извадя. Този път успях. Разгледах я в отворената си длан. Сега, след като единствената способност на артефакта бе използвана, тя вече не притежаваше магически качества. Сега си беше просто монета от четвърт долар.

Прибрах я обратно в инвентара си и погледнах нагоре към кристалната порта, рееща се на двайсет метра над мен. Още си стоеше там, широко отворена. Но нямах никаква представа как щях да се изкача, за да вляза през нея. Нямах реактивни ботуши, нито кораб, нито магически предмети. Нямах нищо, с което да полетя или да се издигна. А наоколо не се виждаха никакви стълби.

Стоях на един хвърлей от Третата порта, но не можех да стигна до нея.

— Хей, Зи? — обади се внезапно един глас. — Чуваш ли ме?

Беше Аех, но гласът ѝ вече не минаваше през филтър, за да звучи като мъжки. Чувах я прекрасно, сякаш говореше в слушалка на ухото ми. Но не разбирах как беше възможно това, защото аватарът ми вече нямаше радиостанция. А този на Аех беше мъртъв.

— Къде си? — попитах въздуха пред себе си.

— Мъртва съм като всички останали. Освен теб.

— Тогава защо те чувам?

— Ог успя да ни осигури достъп до аудио и видеовръзката ти. Виждаме и чуваме всичко, което ти виждаш и чуваш.

— Аха — отвърнах аз.

— Съгласен ли си, Парзивал? — попита Ог. — Ако не си, кажи.

Замислих се за миг.

— Съгласен съм. Шото и АртЗмида чуват ли ме?

— Да, тук съм — каза Шото.

— Добре де, всички сме тук — обади се АртЗмида и долових по гласа ѝ, че едва сдържеше гнева си. — Всички сме мъртви. Въпросът е, защо ти си жив, Парзивал?

— Да, много сме любопитни. Какво се случи? — попита Аех.

Извадих монетата и я вдигнах пред очите си.

— Преди няколко месеца спечелих тази монета на Аркайда, след като преминах без грешка всички нива на Рас-Мап. Оказа се, че е артефакт, но не знаех за какво служи. Сега обаче знам. Тя ми даде допълнителен живот.

За миг те замлъкнаха, а после Аех се разсмя.

— Какъв късметлия си, кучи сине! По новините съобщават, че всички аватари в Зона 10 са загинали. Това е повече от половината население на ОАЗИС.

— Катаклизмът ли избухна? — попитах аз.

— Най-вероятно — отвърна Арт3мида. — Шестиците явно са го купили от онзи търг преди няколко години. И през цялото време са чакали най-подходящия момент да го използват.

— Но така са избили и цялата си войска — каза Шото. — Защо им е било да го правят?

— Мисля, че по-голямата част от тях и без това вече бяха мъртви — отвърна АртЗмида.

— Не са имали друг избор — поясних аз. — Само така можеха да ни спрат. Вече бяхме отворили Третата порта и тъкмо щяхме да влезем, когато детонираха артефакта… — замълчах за малко, защото се сетих нещо. — Но как са разбрали, че сме я отворили? Освен ако…

— Наблюдавали са ни — каза Аех. — Шестиците сигурно са имали камери, скрити около портата.

— Значи са ни видели как я отваряме — каза АртЗмида. — И сега знаят как и те да я отворят.

— И какво от това? — намеси се Шото. — Аватарът на Соренто и всички останали Шестици са мъртви.

— Грешиш — възрази АртЗмида. — Провери Класацията. В нея, след Парзивал, все още има двайсет аватара на Шестици. А резултатите им показват, че всички до един имат Кристален ключ.

— Мамка му! — възкликнаха в един глас Аех и Шото.

— Шестиците са били наясно, че е можело да се наложи да използват Катаклизма — обясних аз. — И са взели мерки да изтеглят част от аватарите си извън зоната. Сигурно чакат в кораб отвъд границата, където ще си в безопасност.

— Прав си — каза Аех. — Това означава, че още поне двайсет Шестици пътуват към теб, Зи. Размърдай си задника и влизай през портата. Това е единственият ти шанс. — Тя въздъхна сломено. — За нас всичко приключи и сега викаме за теб, амиго. Късмет.

— Благодаря, Аех.

— Gokouun о inorimasu — рече Шото. — Дай всичко от себе.

— Ще се постарая — отвърнах аз и изчаках и Арт3мида да ми даде благословията си.

— Успех, Парзивал — каза тя след дълго мълчание. Аех е прав. Няма да имаш втора възможност да спечелиш. Нито който и да било друг ловец — каза тя задавено, сякаш едва сдържаше сълзите си. После си пое дълбоко въздух и продължи: — Не прецаквай шанса си.

— Няма. Без напрежение, а?

Погледнах нагоре към отворената порта, която бе така недостижима. После сведох поглед и започнах да се оглеждам наоколо, като отчаяно се опитвах да измисля как да се кача до горе. И тогава нещо привлече погледа ми — просто няколко примигващи пиксела в далечината в другия край на кратера. Затичах натам.

— Не че искам да ти давам акъл — обади се Аех, — но накъде хукна?

— Всички предмети на аватара ми бяха унищожени от Катаклизма и сега няма как да полетя до портата.

— Шегуваш се! — въздъхна Аех. — Лошите новини не секват!

С приближаването си към предмета започнах да го виждам по-ясно. Беше Бета капсулата, която се рееше на няколко сантиметра над земята и се въртеше по посока на часовниковата стрелка. Катаклизмът беше унищожил всичко в района, което можеше да бъде унищожено. Аватари, постройки, кораби, предмети. Но не бе унищожил артефактите, които аватарите носеха, защото те не можеха да бъдат унищожени. Точно като портата.

— Това е Бета капсулата! — извика Шото. — Явно ударната вълна я е запратила там. Можеш да се превърнеш в Ултрамен и да отлетиш до портата!

Кимнах, вдигнах капсулата високо и натиснах копчето, за да я активирам. Не последва нищо.

— Мамка му! — промърморих, когато осъзнах защо не проработи. — Не става. Може да се използва само веднъж дневно. — Прибрах капсулата и отново започнах да се оглеждам. — Наоколо би трябвало да има и други артефакти. — Започнах да обикалям основите на замъка с поглед, вперен в земята. — Някой от вас носеше ли артефакт, който дава способност за летене?

— Аз нямах артефакти — отвърна Шото.

— Моят Меч на Ба Хир беше артефакт — каза Аех. — Той обаче няма да ти помогне да стигнеш до портата.

— Но моите Чък ще ти помогнат — обади се АртЗмида.

— Какво е това Чък?

— Кецовете ми. Черни Чък Тейлър. Те са артефакт, който дава на аватара възможност да тича много бързо и да лети.

— Идеално! — отвърнах аз. — Само трябва да ги открия. — Продължих да тичам напред и да оглеждам земята. Намерих меча на Аех след минута и го прибрах в инвентара си, но ми отне още пет минути да намеря вълшебните гуменки на АртЗмида в южния край на кратера. Обух ги и те паснаха идеално на краката на аватара ми. Когато завързах връзките, заявих:

— Ще ти ги върна, Арти. Обещавам.

— Гледай да удържиш на думата си, това са любимите ми кецове.

Направих няколко крачки тичешком, скочих във въздуха и полетях. Издигнах се нагоре, обърнах се към Третата порта и се насочих право към нея. Но в последния момент се дръпнах надясно и се спуснах от ново надолу. Спрях пред портата. Кристалната рамка висеше във въздуха точно срещу мен на няколко метра. Напомняше ми на летящата врата в началото на Зоната на здрача.

— Какво чакаш? — извика Аех. — Шестиците може да пристигнат всеки момент!

— Знам. Но искам да ви кажа нещо, преди да вляза.

— Хайде, изплюй камъчето! Времето тече, глупако — каза Артмида.

— Добре, добре! Исках само да ви кажа, че знам как се чувствате. Това, което се случи, не е честно Трябваше всички да влезем заедно. Затова преди да премина — искам да знаете едно. Ако стигна до Яйцето, ще разделя печалбата на четири равни части с вас.

Последва изумена тишина.

— Ало? — попитах след няколко секунди. — Чувате ли ме?

— Да не си полудял? Защо ще го правиш, Зи?

— Защото това е единственият достоен начин, по който мога да постъпя. Защото сам никога нямаше да стигна до тук. Защото и четиримата заслужаваме да видим какво има отвъд портата и да разберем как свършва играта. И, на последно място, защото се нуждая от помощта ви.

— Би ли повторил последното изречение, ако обичаш? — каза АртЗмида.

— Нуждая се от помощта ви. Прави сте. Това е единственият ми шанс да премина през Третата порта. Вече на никого няма да му се предостави тази възможност. Шестиците скоро ще пристигнат и щом дойдат, веднага ще влязат. Затова трябва да я премина преди тях от първия път. Ще имам много по-голям шанс да успея, ако вие тримата ми помагате. Е… какво ще кажете?

— Разчитай на мен, Зи — каза Аех. — И без това възнамерявах да те напътствам, глупако.

— Брой и мен. Нямам какво да губя — рече Шото.

— Нека се изясним — каза АртЗмида. — Ако ти помогнем да преминеш през портата, ще разделиш наградата с нас. Така ли?

— Грешиш. Ако спечеля, ще разделя парите с вас. Независимо дали ще ми помогнете. Така че във ваш интерес е да ми съдействате.

— Май няма време да дадеш писмено обещание, а?

Замислих се за миг и отворих менюто на телевизионния си канал. Включих на пряко излъчване, така че всички, които гледаха канала ми (според брояча за рейтинга в момента го гледаха над двеста милиона души), да могат да чуят какво ще кажа.

— Здравейте. Аз съм Уейд Уотс, известен още като Парзивал. Каня се да вляза през Третата порта. Преди това обаче искам целият свят да знае, че ако намеря Великденското яйце на Холидей, обещавам да разделя печалбата по равно с АртЗмида, Аех и Шото. Да пукна, ако лъжа. Честна ловджийска. Честна скаутска. Каквото се сетите. Ако излъжа, нека завинаги остана в историята като страхлив лакей на Шестиците.

Когато приключих с излъчването, чух АртЗмида да казва:

— Човече, полудя ли? Шегувах се!

— О, така ли — промълвих аз. — Да, разбира се, че знаех. Изпуках кокалчетата на пръстите си, след което влетях през портата и аватарът ми изчезна сред водовъртежа от звезди.

□□37

Озовах се сред необятно, черно празно пространство. Не виждах нито стени, нито таван, но явно имаше под, защото стоях върху нещо. Изчаках няколко секунди така, в несигурност. Тогава в бездната отекна гръмък електронен глас. Звучеше, сякаш беше генериран от примитивен синтезатор за реч, подобен на онези, използвани за игри като Q*Bert и Gorf. „Постигни по-добър резултат или умри!“ — заяви гласът. После се появи лъч светлина някъде отгоре. Пред мен, в основата на лъча, стоеше стар монетен автомат за игри. Веднага разпознах характерния ъгловат шкаф. Tempest, Атари, 1980 г.

Затворих очи и увесих нос.

— Мамка му — промърморих. — Хора, на тази игра не ме бива много.

— О, я стига — прошепна АртЗмида. — Трябваше да се досетиш, че Tempest ще да бъде застъпена по някакъв начин в Третата порта. Беше очевидно.

— О, нима? И защо?

— Заради цитата на последната страница на Алманаха — отвърна тя. — „Но аз по пътя им ще сложа спънки, че току-виж от лекия успех олекнала наградата им.“

— Чувал съм този цитат — казах раздразнено. — На Шекспир е. Но си мислех, че така Холидей просто иска да каже колко труден ще е Ловът.

— Освен това обаче цитатът е и следа — каза АртЗмида. — Той е от последната пиеса на Шекспир — Бурята.

— Мамка му! — изсъсках. — Как съм могъл да пропусна по-добно нещо?

— И аз не направих тази връзка — призна си Аех. — Браво, АртЗмида.

— Буря се появява за малко и във видеоклипа към песента Подразделения на Ръш — добави тя. — Една от любимите на Холидей. Няма как да я подмине човек.

— Еха, добра е! — възкликна Шото.

— Добре! — извиках аз. — Явно е било очевидно, няма нужда да ми го натякваш!

— Значи не си се упражнявал много на тази, Зи, така ли? — попита Аех.

— Съвсем малко, преди много време. Но не достатъчно. Вижте най-високия резултат — посочих към монитора. Пишеше 728 329. Инициалите срещу него бяха „Дж. Д. X.“ — Джеймс Донован Холидей. Както се и опасявах, броячът за кредити в долната част на екрана показваше единица.

— Да му се не види — каза Аех. — Имаш само един кредит. Като на Black Tiger.

Спомних си за монетата с допълнителния живот в инвентара, която вече не можех да ползвам, и я извадих. Но когато я пуснах в процепа, машината я върна. Взех я и видях до процепа за монети лепенка с надпис: Само жетони.

— Е, тази идея е безполезна. Не виждам никъде машина за жетони.

— Явно имаш право само на една игра — каза Аех. — Всичко или нищо.

— Не съм играл на Tempest от години. С мен е свършено. Няма как да бия резултата на Холидей от първия опит.

— Не е нужно — каза АртЗмида. — Виж годината на издаване.

Погледнах към долната част на екрана. @MCMLXXXATARI — 1980 г.

— С какво ще му помогне това? — попита Аех.

— Да, как ще ми помогне?

— Това означава, че играта е първата версия на Tempest — обясни АртЗмида. — Версията, която била разпространена с бъг в кода. Когато пуснали Tempest по игралните зали, децата открили, че ако умреш при даден резултат, машината ти дава шепа допълнителни кредити.

— О — казах, малко засрамен. — Нямах представа.

— Ако се беше интересувал колкото мен, щеше да го знаеш — отвърна АртЗмида.

— Да му се не види, момиче — подсвирна тихо Аех. — Доста си се постарала.

— Благодаря — каза АртЗмида. — Има някаква полза от това да си вманиачен по видеоигри. И да нямаш личен живот. — При тези думи всички се разсмяха. Без мен обаче, бях твърде нервен.

— Добре, Арти. Какво да направя, за да спечеля безплатните жетони?

— В момента преглеждам дневника си — отвърна тя. Чух шумолене на хартия. Като че ли прелистваше страниците на истинска книга.

— И просто случайно си носиш хартиено копие от дневника? — попитах аз.

— От край време си водя дневника в тетрадки, подвързани със спирала, което е много удобно, като се има предвид, че акаунтът ми в ОАЗИС и всичко в него преди малко бяха изтрити. — Чу се още шумолене от прелистване на страници. — Намерих го! Първо трябва да натрупаш над 180 000 точки. След това трябва да завършиш играта с резултат с последни цифри 06, 11 или 12. Ако успееш, ще получиш четирийсет безплатни жетона.

— Сигурна ли си?

— Абсолютно.

— Добре. Започвам.

Изпълних ритуала, който правех, преди да започна някоя игра. Протегнах се, изпуках кокалчетата на пръстите си и завъртях врат наляво и надясно.

— Боже, колко още ще се мотаеш? — попита Аех. — Напрежението ще ме убие.

— Тихо! — скастри ги Шото. — Оставете човека да се приготви!

Всички млъкнаха, докато не приключих с ритуала си. След като се почувствах достатъчно готов, казах:

— Нямам вече какво да губя — и натиснах бутона Играч 1.

Играта Tempest имаше стари векторни графики — сияещи неонови линии върху катраненочерен екран. Играчът гледа отгоре триизмерен тунел, а „стрелецът“, който върви по ръба на тунела, се управлява с въртяща се шайба. Целта е да стреляш по враговете, които изпълзяват от тунела към теб, като в същото време се пазиш от обстрела им и преодоляваш други препятствия. С всяко следващо ниво тунелите придобиват все по-сложни геометрични форми, а броят на враговете и на другите препятствия, които пълзят към теб, се увеличава драстично.

Холидей бе настроил машината в режим Турнир, затова не можех да започна играта на по-високо от 9-то ниво. Отне ми около петнайсет минути да достигна 180 000 точки, а през това време изгубих два живота. Бях още по-зле, отколкото си мислех. Когато натрупах 189 412 точки, умишлено надянах стрелеца си на едно острие и изразходих последния си живот. Играта ме подкани да въведа инициалите си и аз нервно ги написах: У-О-У. След това броячът за жетони изведнъж скочи от 0 на 40.

Радостните възгласи на приятелите ми едва не ми докараха инфаркт.

— АртЗмида, ти си гениална — казах, щом шумът утихна.

— Знам.

Отново натиснах бутона Играч 1 и започнах втората игра, вече съсредоточен да надмина резултата на Холидей. Още бях нервен, но в значително по-малка степен. Ако не успеех сега, имах още 39 възможности да бия резултата му.

По време на почивката, между две вълни от нашественици, АртЗмида се обади:

— Значи инициалите ти са У-О-У? „0“ от какво е съкратено?

— От „олигофрен“.

Тя се разсмя.

— Сериозно те питам.

— От Оуен.

— Оуен — повтори тя. — Уейд Оуен Уотс. Хубаво име. — Когато следващата вълна от врагове се появи, тя замълча. Завърших втората игра след няколко минути с резултат 219 584 точки. Резултатът не беше плачевен, но беше далеч от целта ми.

— Не е зле — каза Аех.

— Да, но не е и много добър — каза трезво Шото. В този момент той се усети, че го чувах, и каза: — Имам предвид, че е много по-добре, Парзивал. Чудесно се справяш.

— Благодаря за доверието, Шото.

— Хей, чуйте това — каза АртЗмида и започна да чете от дневника си. — Идеята за играта хрумнала на създателя ѝ Дейв Търнър, след като сънувал кошмар, в който чудовища излизали от дупка в земята и го гонели. — Тя се разсмя звънко — смях, който не бях чувал отдавна. — Не е ли яко, Зи?

— Наистина е яко — отвърнах аз. Дори само като чувах гласа ѝ, се успокоявах. Струва ми се, че тя долови това — и продължи да ми говори. Изведнъж се почувствах ободрен. Натиснах бутона Играч 1 и започнах третата игра.

Останалите ме наблюдаваха в пълно мълчание. Близо час по-късно изгубих и последния си живот. Резултатът ми беше 437 977 точки.

Щом играта свърши, чух гласа на Аех.

— Беше прав, амиго.

— За какво?

— Когато Катаклизмът избухна, Шестиците са имали резервна група аватари на позиция отвъд границата на сектора. Веднага след експлозията са влезли в сектора и са се насочили към Хтония. Те… — гласът ѝ замря.

— Какво?

— Влязоха през портата преди пет минути — отговори ми АртЗмида. — Портата се затвори, след като ти влезе, но когато Шестиците пристигнаха, използваха три от ключовете си и я отвориха.

— Искаш да кажеш, че вече са там?

— Осемнайсет бройки — отвърна Аех. — Когато минаха, всеки влезе в отделна симулация. В момента всичките осемнайсет аватара играят на Буря като теб. Опитват се да бият резултата на Холидей. И всички до един използваха номера с 40-те жетона. Повечето от тях не са особено добри, но един има сериозни умения. Смятаме, че го управлява Соренто. Тъкмо започна втората си игра…

— Чакайте малко! — прекъснах ги аз. Откъде знаете всичко това?

— Виждаме ги — отвърна Шото. — Всички, които в момента са в ОАЗИС, ги виждат. Виждат и теб.

— Какво, по дяволите, имаш предвид?

— В мига, в който някой влезе през Третата порта, над Класацията се появява прозорец, в който на живо се излъчва играта му — обясни АргЗмида. — Очевидно Холидей е искал преминаването през последната порта да е зрелищно спортно състезание.

— Чакайте, да не искате да кажете, че целият свят ме е гледал как играя на Tеmpest през последния един час?

— Точно так — отвърна Арт3мида. — Освен това те чуват какви глупости ни говориш, така че внимавай какво дрънкаш.

— Защо не ми казахте по-рано?

— Не искахме да те притесняваме и да разсейваме — каза Аех.

— Чудесно! Mного благодаря! — изкрещях истерично.

- Успокой се, Парзивал — рече Арт3мида. — Съсредоточи се върху играта. Тя вече се превърна в надпревара. Осемнайсет шестици ти дишат във врата. Следващата ти игра трябва да е перфектна, разбираш ли?

— Да — отвърнах аз и бавно издишах, — разбирам. — Поех си дълбоко въздух и за пореден път натиснах бутона Играч 1.

Както обикновено, тъй като имах пряка конкуренция, се представих най-добре. Този път успях да вляза в ритъм. Завъртане. Стрелба, супер стрелба, следващо ниво, бягай от остриетата. Ръцете ми започнаха да натискат копчета, без дори да мисля за тях. Забравих за залога и за милионите хора, които ме гледаха. Потопих се в играта.

Играех вече повече от час и тъкмо бях минал ниво 81, когато внезапно в ушите ми прогърмяха радостни възгласи.

— Успя, човече! — крещеше Шото.

Очите ми се стрелнаха към горната част на екрана Резултатът ми беше 802 488 точки.

Продължих да играя, инстинктивно устремен към още по-висок резултат. Но когато АртЗмида шумно си прочисти гърлото, осъзнах, че нямаше нужда да продължавам. Всъщност сега губех ценните секунди преднина, която още имax пред Шестиците. Бързо изразходих оставащите ми два живота и на екрана се изписа KPAЙ. Въведох инициалите си и те се появиха на първо място в класацията, над резултата на Холидей. След това мониторът почерня и в средата му се изписа:

БРАВО, ПАРЗ,ТАП 2!

Шкафът с играта изчезна, а с него изчезна и аватарът ми.

***

Галопирах по обгърнат от мъгла склон. Предположих, че яздя кон, защото подскачах нагоре-надолу и чувах звук от копита. Пред мен от мъглата изникна познат на вид замък.

Погледнах надолу, към тялото на аватара си, и установих, че изобщо не яздя кон. Тичах по земята. Аватарът ми беше облечен с ризница, а ръцете ми бяха протегнати леко напред, сякаш държах юзди. Но на практика юзди нямаше. Не държах нищо. Ръцете ми бяха празни.

Спрях да се движа напред — и тракането на копитата също спря, но чак след няколко секунди. Обърнах се и видях откъде идваше звукът. Не го издаваше кон, а човек, който удряше две половини от кокосов орех една в друга.

Тогава разбрах къде се намирам. Бях в сцена от Монти Пайтън и Свещеният Граал — друг от любимите филми на Холидей и може би един от най-обичаните от феновете за всички времена.

Това беше симулация на филм, както в Първата порта.

Осъзнах, че съм облечен като крал Артур. Носех костюма, който Греъм Чапман носеше във филма. А мъжът с кокосовия орех беше верният ми прислужник Патси, чиято роля се изпълняваше от Тери Гилиъм.

Патси се поклони угоднически, когато се обърнах с лице към него, но не каза нищо.

— Това е Свещеният Граал на Монти Пайтън! — прошепна развълнувано Шото.

— Здрасти — отвърнах аз, забравил се за секунда. — Знам какво е, Шото.

На дисплея ми се изписа съобщение: НЕПРАВИЛЕН ДИАЛОГ! В ъгъла на дисплея ми се появи резултат от — 100 точки.

— Браво на теб, глупако — обади се АртЗмида.

— Просто дай знак, ако имаш нужда от помощ, Зи — каза Аех. — Размахай ръце или нещо подобно — и ще ти кажем нужната реплика.

Кимнах и вдигнах палци. Но едва ли щях да имам нужда от помощ. През последните шест години бях гледал Монти Пайтън и Свещеният Граал точно сто петдесет и седем пъти. Знаех всички реплики наизуст.

Погледнах към замъка и вече знаех какво ме чакаше там. Отново тръгнах "в галоп", стиснал невидимите юзди, и си представях, че препускам напред. Патси отново започна да удря половините от кокосовия орех и запрепуска до мен. Когато стигнахме до входа на замъка, дръпнах "юздите" на "жребеца" си.

— Ехо! — извиках.

Резултатът ми се увеличи със 100 точки и отново стана нула.

Като по даден знак, иззад стената на замъка се показаха двама войници.

— Кой е? — провикна се един от тях към нас.

— Аз съм Артур, син на Утер Пендрагон от замъка Камелот — издекламирах аз. — Крал на бритите! Унищожителят на саксонците! Владетел на цяла Англия!

Резултатът ми скочи с още 500 точки и на дисплея ми се изписа съобщение, че съм получил бонус заради акцента и артикулацията. Отпуснах се и усетих, че започвам да се забавлявам.

— Да бе! — отвърна войникът.

— Истината казвам — продължих. — А това е верният ми прислужник Патси. Обходихме земята надлъж и нашир да търсим рицари за моя двор в Камелот. Искам да говоря с теб и господаря ти!

Получих още 500 точки. В ухото си чух как приятелите ми се кискаха и ме аплодираха.

— Какво, на кон ли? — попита войникът.

— Да! — отвърнах аз. Още 100 точки.

— Та вие използвате кокосови орехи!

— Моля? — 100 точки.

— Държите две празни половини от кокосов орех и ги удряте една в друга!

— Е, и? Яздим още откакто зимните снегове покриваха тази земя, през кралство Мерсия, през… — 500 точки.

— Откъде взехте косовите орехи?

И така нататък още час и половина. Във всяка следваща, сцена играех героя с най-много реплики. За своя изненада обърках само шест или седем изречения. Всеки път, когато се запънех, свивах рамене и вдигах длани — знакът, че се нуждая от от помощ — и Аех, АртЗмида и Шото с радост ми казваха вярната реплика. През другото време мълчаха, като изключим кискането и гръмкия смях. Единствената трудност за мен беше и аз да не се разсмея, особено когато АртЗмида започна да рецитира съвършено всички реплики на Каръл Кливланд от сцената в замъка Антракс. Няколко пъти не се сдържах и загубих точки. Иначе всичко мина като по вода.

Да играя във филма беше не просто лесно, а и истинско удоволствие.

По средата, след сблъсъка си с рицарите на Ни, отворих текстови прозорец и написах: ДОКЪДЕ СА ШЕСТИЦИТЕ?

— Петнайсет от тях още играят на Буря — отвърна Аех. — Но трима минаха резултата на Холидей и вече са в симулацията на филма. — Тя замълча за малко. — А най-бързият, онзи, който мислим, че е Соренто, е само на девет минути след теб.

— И засега не е объркал нито една реплика — добави Шото.

За малко да изругая на глас, но се усетих и написах „Мамка му!“.

— Именно — отвърна АртЗмида.

Поех си дълбоко дъх и се съсредоточих върху следващата сцена (историята на сър Ланселот). Аех продължи да ми съобщава как се движат Шестиците, когато се интересувах.

Когато стигнах до последната сцена във филма (нападението срещу френския замък), изведнъж отново се разтревожих за това какво ще последва по-нататък. В Първата порта трябваше да играя във филм (Военни игри), а във Втората трябваше да играя на видеоигра (Black Tiger). Досега Третата порта съдържаше и двата типа предизвикателства. Знаех, че ще има и трети етап, но нямах представа какъв можеше да е.

Научих отговора няколко минути по-късно. Щом завърших последната сцена от Свещения Граал, дисплеят ми угасна, а финалната весела мелодия на орган от края на филма звуча няколко минути. Когато музиката спря, се появи следният надпис:

ЧЕСТИТО!

СТИГНА ДО КРАЯ!

ИГРАЧ ПЪРВИ, ПРИГОТВИ СЕ!

И щом надписът изчезна, се озовах в огромна зала с дъбова ламперия, голяма колкото склад, с висок сводест таван и полиран дървен под. Нямаше прозорци и имаше само един изход — голяма двукрила врата на една от четирите голи стени. В самия център на залата стоеше остаряла конзола от висок клас за ОАЗИС. Тя беше заобиколена от над сто стъклени маси, подредени в елипса. На всяка маса имаше различен класически персонален компютър или видеоигра и етажерки, пълни с всякакви периферни устройства, контролери, софтуер и игри. Всички те бяха идеално подредени, като експонати в музей. Огледах системите в кръга и видях, че са подредени по година на издаване. Имаше PDP-1. Altair 8800. IMSAI8080. Apple I и Apple II. Atari 2600. Commodore PET. Intellivision. Няколко различни модела TRS-80. Atari 400 и 800. ColecoVision. TI-99/4. Sinclair ZX80. Commodore 64. Различни игрални системи Nintendo и Sega. Цялата поредица Мас и PC, PlayStation и Хbох. И накрая кръга завършваше конзола за ОАЗИС — свързана с терминала в центъра на залата.

Осъзнах, че стоя във възстановка на офиса на Джеймс Холидей. Стаята в имението му, в която беше прекарал последните петнайсет години от живота си. Мястото, на което бе създал последната си, най-велика игра. Играта, на която играех в момента.

Никога не бях виждал снимки на помещението, но разположението и обзавеждането му бяха описани подробно от хората от фирмата за превози, наети да почистят къщата след смъртта на Холидей.

Погледнах надолу към аватара си и видях, че вече не изглеждам като рицарите от Монти Пайтън. Отново бях Парзивал.

Първо реших да пробвам най-логичното действие и се опитах да изляза. Вратата не помръдна.

Обърнах се и пак огледах стаята и особено кръга от паметници на историята на компютрите и видеоигрите.

Тогава забелязах, че овалната форма, в която бяха подредени те, всъщност образуваше очертанията на яйце.

Мислено си припомних първата гатанка на Холидей от Поканата на Анорак:

Три ключа трите тайни порти пазят.

Зад тях премеждия ви дебнат там, във мрака.

И онзи, който най-достоен се окаже,

ще стигне Края, где наградата го чака.

Бях стигнал до Края. Яйцето на Холидей трябваше да е скрито някъде в тази стая.

□□38

— Виждате ли това? — прошепнах аз.

Не получих отговор.

— Ало? Аех? АртЗмида? Шото? Чувате ли ме?

Пак не получих отговор. Или Ог бе прекъснал връзката им с мен, или Холидей бе създал така последния етап от портата, че комуникацията с външния свят да бъде забранена. Бях почти убеден, че е вторият вариант.

Постоях притихнал за около минута, не знаейки какво да правя. После направих първото, което ми хрумна, и отидох до Atari 2600. Конзолата беше свързана с цветен телевизор Zenith от 1977 г. Включих го, но не се случи нищо. После пуснах играта. Пак нищо. Нямаше ток, въпреки че и телевизорът, и тя бяха включени в контакти на пода.

Опитах с Apple II на масата до тях. И този компютър не се включи.

След като експериментирах няколко минути, открих, че единственият компютър, който се включваше, беше най-старият — IMSAI 8080. Съшият модел, който героят на Матю Бродерик имаше във Военни игри.

Когато компютърът зареди, екранът му остана черен с изключение на една дума.

ПОТРЕБИТЕЛ:

Въведох АНОРАК и натиснах ENTER.

ГРЕШНО ПОТРЕБИТЕЛСКО ИМЕ — ВРЪЗКАТА ПРЕКЪСНАТА.

Компютърът се изключи и се наложи да го пусна отново, за да видя пак полето за влизане.

Написах ХОЛИДЕЙ. Нямах късмет.

Във Военни игри паролата, която даваше достъп до суперкомпютъра, беше ДЖОШУА. Професор Фалкън, създателят на компютъра, бе използвал за парола името на сина си — човека, когото бе обичал най-много на света.

Въведох ОГ. Не стана. И ОГДЪН не беше правилната парола.

Написах КИРА и натиснах ENTER.

ГРЕШНО ПОТРЕБИТЕЛСКО ИМЕ — ВРЪЗКАТА ПРЕКЪСНАТА.

Опитах с имената на родителите му. Опитах със ЗЕЙФОД — името на златната му рибка. После въведох ТИБЕРИЙ — името на хамстера му.

Всички те бяха грешни.

Погледнах колко е часът. Бях тук вече от десет минути, което означаваше, че Соренто ме е настигнал. Той сигурно беше в отделно копие на тази стая. С екип от учени, изучаващи живота на Холидей, които несъмнено шептяха предложения в ухото му. Те вече сигурно съставяха списък с възможни отговори и ги пробваха толкова бързо, колкото можеше да ги въведе.

Времето ми изтичаше.

Стиснах ядно зъби. Нямах представа какво име да пробвам.

И тогава изведнъж си спомних следния пасаж от биографията на Огдън Мороу зa Холидей и Кира: "Джим страшно се притесняваше от нежния пол и Кира беше единственото момиче, с което го бях виждал да говори спокойно. Но дори и с нея говореше така само в образ като Анорак, по време на игрите ни, при това се обръщаше към нея само с Левкозия, името на героинята ѝ в Dungeons & Dragons".

Отново пуснах компютъра. Този път въведох ЛЕВКОЗИЯ.

Изведнъж всички компютри и игри в залата се включиха. Звукът на бръмчащи харддисковс, тестови писукания и други звуци от стартиране отекнаха от сводестия таван.

Изтичах обратно при Atari 2600 и прегледах огромната етажерка с подредени по азбучен ред касети, докато не открих онова, което търсех: Adventure. Пъхнах касетата в машината, включих системата и натиснах копчето за рестартиране, за да започна играта.

Отне ми само няколко минути да стигна до тайната стая.

Грабнах меча и посякох всички дракони. Намерих черния ключ, с който се отваряха вратите на Черния замък, и влязох в лабиринта. Сивата точка бе скрита точно там, където си мислех. Взех я и я пренесох обратно през миниатюрното 8-битово кралство, а после я използвах, за да премина през вълшебната бариера и да вляза в Тайната стая. Но Тайната стая бе различна. В нея вече не стоеше името на Уорън Робинет, създателя на Adventure. Вместо това в центъра на екрана имаше голям бял овал с назъбени краища.

Яйцето.

За миг просто се взирах вцепенен в екрана. После дръпнах джойстика надясно и преместих аватара си под формата на малко квадратче по примигващия екран. Телевизорът изписука, когато пуснах сивата точка върху яйцето и го взех. В същия миг проблесна ослепителна светлина и видях, че аватарът ми вече не държеше джойстик. Сега в ръцете ми имаше голямо сребърно яйце. Виждах изкривеното си отражение в заоблената му повърхност.

Когато най-накрая успях да откъсна очи от него, вдигнах поглед и видях, че двукрилата врата в другия край на стаята беше заменена от изход — портал с кристална рамка, който водеше обратно до фоайето на замъка на Анорак. Той изглеждаше напълно възстановен, въпреки че сървърът на ОАЗИС щеше да се рестартира чак след няколко часа.

Погледнах за последно офиса на Холидей и стиснал Яйцето в ръце, прекосих стаята и излязох.

Щом минах през нея и се обърнах, Кристалната порта се преобрази в голяма дървена врата в стената на замъка.

Отворих я. Зад нея имаше спираловидно стълбище, което водеше до върха на най-високата кула. Там намерих кабинета на Анорак. Стените бяха обрамчени от високи етажерки, пълни с древни свитъци и прашни книги със заклинания.

Отидох до прозореца, от който се разкриваше зашеметяващата гледка. Наоколо вече не цареше пустош. Погромът, причинен от Катаклизма, бе заличен — и цяла Хтония се бе възстановила заедно със замъка.

Огледах стаята. Точно под познатата картина на черния дракон имаше богато украсен кристален пиедестал, върху който стоеше златен бокал, инкрустиран с мънички скъпоценни камъни. Диаметърът му бе точно колкото на яйцето в ръцете ми.

Поставих го в бокала и то пасна идеално.

В далечината чух фанфари и Яйцето засия.

— Ти спечели — обади се глас. Обърнах се и видях, че зад мен стои Анорак. Черната му като обсидиан роба сякаш поглъщаше слънчевата светлина в стаята. — Честито — протегна той дългите си пръсти.

Поколебах се, защото се зачудих дали това не е поредният трик. Или може би последното изпитание…

— Играта свърши — каза Анорак, сякаш бе прочел мислите ми. — Време е да получиш наградата си.

Погледнах към протегнатата му ръка. После, след миг колебание, я стиснах.

Изведнъж между нас изригна синя светлина, която се плъзна и ни обгърна, сякаш аватарът му даваше сила на моя. Когато светлината се стопи, Анорак вече не беше облечен с черната си магьосническа роба. Всъщност той вече изобщо не изглеждаше като Анорак. Беше по-нисък, по-слаб и не толкова красив. Сега аватарът изглеждаше като Джеймс Холидей. Блед. Слаб.

На средна възраст. Носеше износени джинси и избеляла тениска на Space Invaders.

Погледнах надолу към своя аватар и видях, че сега аз бях облечен с робата на Анорак. Тогава забелязах, че иконите и показателите за статуса в края на дисплея ми също се бяха променили. Всички показатели на аватара ми бяха на максимална степен, а имах и списък с магии, сили и вълшебни предмети, които сякаш нямаха край.

Броячите за ниво и бойни точки на аватара ми имаха след себе си знаци за безкрайност.

А броячът ми за кредити показваше число, дълго дванайсет цифри. Това означаваше, че бях мултимилиардер.

— Поверявам ОАЗИС на теб. Парзивал — каза Холидей. — Твоят аватар е безсмъртен и всемогъщ. Ако искаш нещо, трябва само да си го пожелаеш. Страхотно, нали? — Той се приведе напред и сниши глас. — Направи ми една услуга. Опитай се да използваш силата си само за добри дела. Разбрахме ли се?

— Да — отвърнах аз почти шепнешком.

Холидей описа жест с ръка.

— Сега това е твоят замък. Създадох тази стая така, че само твоят аватар да може да влезе в нея. Направих го, защото само ти трябва да имаш достъп до това… — Той отиде до една от етажерките и подръпна гръбчето на книга. Чу се изщракване, етажерката се плъзна встрани и разкри метална плоча в стената. В центъра на плочата имаше комично голям червен бутон, върху който бе изписана една-единствена дума: ИЗКЛЮЧВАНЕ.

— Наричам го „Големия червен бутон“ — каза Холидей. Ако го натиснеш, ще изключиш цялата ОАЗИС и ще стартираш червей, който ще изтрие всичко, което се съхранява на сървърите на ГСС, включително целия първичен код на изобретението ми. Така симулацията ще изключи завинаги. — Той се усмихна самодоволно. — Тъй че не го натискай, освен ако не си абсолютно сигурен, че се налага. — Холидей се усмихна загадъчно. — Вярвам на преценката ти.

При тези думи плъзна книгата обратно и бутонът се скри. После ме стресна, като ме прегърна през рамо.

— Слушай сега — заговори той с поверителен тон. — Преди да си тръгна, трябва да ти кажа още нещо. Нещо, което разбрах прекалено късно. — Той ме заведе до прозореца и посочи към пейзажа навън. — Създадох ОАЗИС, защото не се чувствах удобно в истинския свят. Не знаех как да общувам с хората в него. Страхувах се до смърт. Докато не усетих, че тя наближаваше. Тогава осъзнах, че колкото и страшна и болезнена да е действителността, това е единственото място, на което може да се постигне истинско щастие. Действителността е реална. Разбираш ли?

— Да. Мисля, че разбирам.

— Добре — намигна ми той. — Не допускай моята грешка. Не се крий тук завинаги.

Той се усмихна и се отдръпна на няколко крачки.

— Добре тогава. Май това е всичко. Време е да изчезвам.

И пред очите ми Джеймс Холидей започна бавно да изчезва. Усмихна се и ми помаха за сбогом, докато аватарът му бавно се стопяваше.

— Успех, Парзивал. И ти благодаря, че игра играта ми.

В следващия миг образът му изчезна напълно.

***

— Чувате ли ме? — казах на празното пространство няколко минути след това.

— Да! — обади се развълнувано Аех. — Ти чуваш ли ни?

— Да, вече ви чувам. Какво стана?

— Системата прекъсна гласовата ни връзка с теб, щом влезе в офиса на Холидей и престана да ни чуваш.

— За щастие, помощта ни не ти трябваше — каза Шото. — Браво на теб!

— Честито, Уейд — каза АртЗмида искрено.

— Благодаря. Но нямаше да се справя без вас.

— Прав си — рече АртЗмида. — Не забравяй да го кажеш и пред медиите. Ог каза, че насам вече пътуват няколкостотин репортери.

Хвърлих поглед назад към библиотеката, в която бе скрит Големия червен бутон.

— Видяхте ли всичко, което Холидей ми каза, преди да изчезне? — попитах аз.

— Не — отвърна АртЗмида. — Виждахме какво става, докато той ти каза да се опиташ да използваш силата си само за добри дела. След това видеовръзката прекъсна. Какво стана после?

— Нищо особено. По-късно ще ви разкажа.

— Човече, трябва да видиш Класацията — каза Аех.

Отворих я в прозорец. Беше права. Списъкът с резултатите бе изчезнал. Сега на уебсайта на Холидей имаше само снимка на аватара ми, облечен с робата на Анорак и с Яйцето в ръце, а под нея пишеше: ПАРЗИВАЛ СПЕЧЕЛИ!

— Какво стана с Шестиците, които влязоха в портата?

— Не знаем — отвърна Аех. — Видеосигналът от тях изчезна, когато Класацията се промени.

— Сигурно аватарите им са загинали или пък… — каза Шото.

— Може просто портата да ги е изхвърлила.

Отворих карта на Хтония и видях, че вече мога да се телепортирам навсякъде в ОАЗИС просто като избера желаното място на картата. Намерих замъка на Анорак, избрах стълбите пред входа и след миг аватарът ми се озова там.

Оказах се прав. Когато преминах Третата порта, осемнайсетте Шестици, които се намираха вътре, бяха изхвърлени пред замъка. Сега те стояха с объркани изражения, а аз се появих изведнъж пред тях в пълния си блясък с новото си облекло. Те ме зяпаха мълчаливо няколко секунди, след което наизвадиха пушки и мечове, готови да ме нападнат. Всички изглеждаха еднакво и не знаех кой аватар точно се управляваше от Соренто. Но вече не ме беше грижа.

С новия интерфейс на суперпотребител маркирах с едно движение всички Шестици на дисплея си. Очертанията им засияха в червено. После натиснах иконата с череп и кръстосани кости, която фигурираше в менюто ми. И осемнайсетте Шестици мигновено паднаха мъртви. Телата им бавно изчезнаха и оставиха след себе си купчинки оръжия и предмети.

— Да му се не види! — възкликна Шото в ухото ми. — Как го направи?

— Чу какво каза Холидей — каза Аех. — Сега аватарът му е безсмъртен и всемогъщ.

— Да, явно не се е шегувал — отвърнах аз.

— Холидей каза, че можеш и да си пожелаеш каквото поискаш — каза Аех. — Какво ще си пожелаеш първо?

Замислих се за миг, след което натиснах иконата за команди, която сега стоеше в ъгъла на дисплея ми и заявих:

— Искам Аех, АртЗмида и Шото да възкръснат.

На дисплея ми се появи диалогов прозорец, който искаше да потвърдя правописа на имената на аватарите им. След това системата ме попита дали искам да възстановя и всичките им изгубени предмети. Натиснах бутона Да. В центъра на дисплея ми се появи съобщение: ВЪЗКРЕСЯВАНЕТО ЗАВЪРШЕНО. АВАТАРИТЕ СА ВЪЗСТАНОВЕНИ.

— Опитайте се да влезете в акаунтите си — казах аз.

Секунди по-късно Шото влезе и аватарът му се материализира близо до мен на мястото, на което бе загинал няколко часа по-рано. Той дотича, ухилен до уши.

— Аригато, Парзивал-сан — поклони се той.

Аз също се поклоних, след което го прегърнах.

— Добре дошъл!

Миг по-късно Аех излезе от входа на замъка и дотича при нас.

— Като чисто нов е рече тя и се усмихна на аватара си. — Благодаря, Зи.

— Де нада. — Погледнах към отворената врата на замъка. — Къде е АртЗмида? Трябваше и тя да се появи до теб…

— Тя не влезе в акаунта си — отвърна Аех. — Каза, че иска да излезе навън на чист въздух.

— Ти си я видял? Какво… — Замислих се за подходящите думи. — Как изглеждаше?

Те двамата само ми се усмихнаха и Аех постави ръка на рамото ми.

— Каза, че те чака навън. Когато си готов да се срещнеш с нея.

Кимнах. Тъкмо щях да натисна иконата за изход, когато Аех вдигна ръка.

— Чакай малко! Преди да излезеш, трябва да видиш нещо — каза тя… той и отвори прозорец пред мен. — Дават това по всички новинарски канали. Федералните току-що са задържали Соренто за разпит. Нахлули в централата на ИОИ и го измъкнали направо от сензорния му стол!

Започна видеоклип, заснет с ръчна камера. Даваха екип федерални агенти, които водеха Соренто през фоайето в централния офис на ИОИ. Все още носеше сензорния си костюм, а по петите му вървеше костюмиран мъж с прошарена коса, който вероятно беше адвокатът му. Соренто изглеждаше най-вече раздразнен, сякаш цялата тази работа представляваше просто дребно неудобство. Надписът в долната част на прозореца гласеше: Висши служители на ИОИ арестувани за заговор и убийство.

— От един час по новините излъчват записа от разговора ти в чатрума на Соренто — каза Аех, след като натисна пауза на клипа. — Особено онази част, в която заплашва да те убие, а после взривява караваната на леля ти.

Аех натисна бутона и клипът продължи. Федералните продължиха със Соренто през фоайето, пълно с репортери, които се блъскаха и викаха въпроси. Журналистът, който снимаше клипа, се спусна напред и тикна камерата в лицето му.

— Лично ли дадохте заповедта за убиването на Уейд Уотс? — извика. — Как се чувствате, след като изгубихте състезанието?

Соренто се усмихна, но не отговори. Тогава адвокатът му застана пред камерата и се обърна към репортерите:

— Обвиненията срещу клиента ми са абсурдни. Записът, който се разпространява, очевидно е фалшификат. Нямаме какво друго да кажем за момента.

Соренто кимна и продължи да се усмихва, докато федералните го извеждаха от сградата.

— На проклетникът вероятно ще му се размине — казах аз. — ИОИ могат да си позволят да наемат най-добрите адвокати на света.

— Така е — отвърна Аех, след което се ухили широко. — Но вече и ние можем да си го позволим.

□□39

Когато излязох от кабината за достъп до ОАЗИС, Ог ме чакаше пред вратата.

— Браво на теб, Уейд! — дръпна ме той и ме прегърна мечешки. — Браво!

— Благодаря, Ог! — още бях замаян и едва се държах на краката си.

— Докато беше в ОАЗИС, тук пристигнаха няколко от директорите на ГСС, както и всички адвокати на Джим. Чакат те горе. Както сигурно предполагаш, нямат търпение да говорят с теб.

— Веднага ли трябва да се срещна с тях?

— Разбира се, че не! — засмя се Мороу. — Сега те са твои служители! Остави ги да чакат колкото си искаш! — Той се наведе напред. — Моят адвокат също е тук. Той е добър човек, истински питбул. Ще се погрижи да не те будалкат, искаш ли?

— Благодаря, Ог. Много съм ти задължен.

— Глупости! Аз трябва да ти благодаря. Не съм се забавлявал така от десетилетия! Справи се страхотно, малкия.

Огледах се несигурно. Аех и Шото все още бяха в кабинките си и даваха импровизирана онлайн пресконференция. Но кабината на АртЗмида беше празна. Обърнах се към Ог.

— Знаеш ли къде е АртЗмида?

Ог се усмихна и посочи с ръка.

— Качи се по стълбите и влез през първата врата, която ше видиш. Каза, че ще бъде в центъра на лабиринта от жив плет. — Той се усмихна загадъчно. — Лабиринтът е лесен. Бързо ще я намериш.

Излязох навън и примижах, докато очите ми свикнат със светлината. Въздухът беше топъл, а слънцето вече се бе вдигнало високо. В небето нямаше нито едно облаче.

Денят бе прекрасен.

Лабиринтът беше разположен върху няколко акра зад имението. На входа, подобен на фасадата на замък, имаше отворена порта. Стените от гъст жив плет бяха високи три метра и нямаше как да надникна над тях, дори да се качах на някоя от поставените тук-там пейки.

Влязох в лабиринта и безуспешно обикалях няколко минути. Накрая осъзнах, че дизайнът на лабиринта бе идентичен с този в Adventure.

След това ми трябваха само няколко минути, за да стигна до обширното празно пространство в центъра. Там имаше голям фонтан с каменна скулптура на трите дракона — онези с форма на патици от играта. Всеки от тях бълваше струя вода, вместо огън.

И тогава я видях.

Седеше на каменна пейка наблизо и се взираше във фонтана. Седеше с гръб към мен със сведена глава. Дългата ѝ черна коса се спускаше по дясното ѝ рамо. Виждах, че кърши ръце в скута си.

Страхувах се да се приближа. Най-накрая събрах смелост да заговоря.

— Здравей!

Тя вдигна глава, но не се обърна.

— Здравей — промълви в отговор. И гласът ѝ беше като на АртЗмида. Гласът, който бях слушал с часове. Това ми даде смелост да пристъпя напред.

Приближих се до фонтана и спрях пред нея. Тя обаче чу стъпките ми и извърна глава.

Но аз я виждах.

Изглеждаше точно като на снимката от досието. Имаше същите Рубенсови форми. Същата бледа кожа с лунички. Същите кристални сини очи и гарвановочерна коса. Същото красиво кръгло лице със същия червеникав белег. Но за разлика от снимката, сега не се опитваше да прикрие белега с косата си. Беше я отметнала назад, за да го видя.

Зачаках мълчаливо, но тя отказваше да ме погледне.

— Изглеждаш точно както си те представях. Красива.

— Наистина ли? — попита тя тихо. После бавно обърна лице към мен и ме заразглежда малко по малко, като започна от краката и постепенно стигна до лицето. Когато очите ни най-накрая се срещнаха, се усмихна нервно.

— Кой да се досети? Изглеждаш точно както си представях. Грозен като смъртта.

Разсмяхме се и напрежението във въздуха се разсея. После се взирахме дълго един в друг. Осъзнах, че се гледаме в очите за пръв път.

— Нямахме възможност да се запознаем официално. Аз съм Саманта.

— Здравей, Саманта. Аз съм Уейд.

— Радвам се най-сетне да се видим на живо, Уейд.

Тя потупа пейката до себе си и аз седнах.

След дълго мълчание каза:

— Какво ще стане сега?

Усмихнах се.

— Ще използваме всички мангизи, които току-що спечелих, за да нахраним цялата планета. Ще направим света по-хубав, нали?

Тя се ухили.

— Не искаш ли да построиш огромен космически кораб, да го заредиш с видеоигри, боклучава храна и удобни дивани и да се разкараш оттук?

— И това бих направил, ако означава, че ще прекарам остатъка от живота си с теб.

Тя се усмихна срамежливо.

— Ще видим. Все пак току-що се запознахме.

— Знаеш, че съм влюбен в теб.

Долната ѝ устна затрепери.

— Сигурен ли си?

— Да. Сигурен съм. Защото е истина.

Тя се усмихна, но видях и че се разплака.

— Съжалявам, че скъсах с теб и че престанах да ти говоря. Просто…

— Няма нищо. Сега разбирам защо постъпи така.

Тя изглеждаше облекчена.

— Наистина ли?

Кимнах.

— Постъпи правилно.

— Наистина ли го мислиш?

— Спечелихме, нали?

Усмихна се — и аз ѝ се усмихнах в отговор.

— Виж, няма да бързаме. След като ме опознаеш, ще видиш, че съм добро момче. Кълна се.

Тя се разсмя и избърса няколко сълзи, но не каза нищо.

— Споменах ли, че съм невероятно богат? Разбира се, ти също си богата, така че не е кой знае какво предимство.

— Не е нужно да се изтъкваш, Уейд. Ти си най-добрият ми приятел. Любимата ми личност. — При тези думи тя, с малко усилие, ме погледна в очите. — Много ми липсваше.

Сърцето ми сякаш пламна. Трябваше ми миг да събера кураж, но после я хванах за ръка. Пръстите ни се сплетоха. Поседяхме така известно време, хванати за ръце, наслаждавайки се на чудатото ново усещане да се докосваме наистина.

Малко по-късно тя се наведе към мен и ме целуна. Усещането беше точно както обещаваха във всички песни и стихове. Все едно ме удари гръм.

Тогава ми хрумна, че за пръв път, откакто се помнех, нямах никакво желание да вляза в ОАЗИС.

Бележки

1

Цитат от филма Ловци на духове (1984 г.). — Бел. прев.

2

Любителски ням филм, заснет от Ейбрахам Запрудер, уловил случайно покушението над президента Джон Кенеди през 196З г. — Бел. прев.

3

След внимателен анализ на сцената е установено, че всички тийнейджъри зад Холидей са всъщност статисти от различни младежки филми на Джон Хюз, които са били добавени дигитално в клипа.

4

Декорът всъщност е взет от филма Хедър от 1989 г. Изглежда Холилей е направил цифрова възстановка на погребалната зала и се е добавил в записа.

5

След като по-късно клипът е разгледан внимателно с висока разделителна способност, е установено, че и двете монети са изсечени през 1984 г.

6

Опечалените всъщност са актьори и статисти от погребалната сцена във филма Хедър. Сред тях се виждат и Уинона Райдър и Крисчън Слейтър, седнали на последния ред.

7

Анализите разкриват десетина интересни предмета, скрити сред съкровището а именно: няколко модела от най-ранните персонални компютри (Apple II, Commodore 64, Atari 800 XL и TRS-8 °Color Computer 2), десетки периферни устройства за различни игрални ситеми и стотици зарове като онези, използвани за стари настолни ролеви игри.

8

Когато този кадър се проследи на пауза, той изглежда почти идентичен с картината на Джеф Ийзли от наръчника с правила към играта Dungeons & Dragons, публикуван през 1983 г.

9

Непреводима игра на думи с английската дума eye (око). — Бел. ред.

10

MacGuffin (англ.) — термин, чието название и употреба са популяризирани от Алфред Хичкок и означава предмет (или събитие), който служи като стимул за главния герой и за който той е готов да пожертва почти всичко, но често не е от голямо значение за историята. — Бел. прев.

11

Ontologically Anthropocentric Sensory Immersive Simulation — сгъстено OASIS — Бел. прев.

12

Гийк (англ. geek) — понятие от попкултурата, означаващо човек със силен интерес в определена ниша, включваща комикси, видеоигри, филми, научна фантастика, компютърно програмиране, технологични устройства и др. Високият коефициент на интелигентност и слабите социални умения не са задължително условия, за разлика от нърдовете. — Бел. ред.

13

Нърд (англ. nerd) — понятие от попкултурата, означаващо обикновено високоинтелигентен човек с обширни технологични и научни познания, често обсебен от фантастика/фентъзи, видеоигри, наука, компютърно програмиране и др., и изпитващ затруднения в социални ситуации и в общуването. — Бел. ред.

14

ММО — Massive Multiplayer Online — Бел. ред.

15

Малка хавайска китара с четири струни. — Бел. ред.

16

Герой от телевизионния сериал "Макс Хедрум". — Бел. ред.

17

MUD — multi-user dungeon. — Бел. ред.

Content

Ърнест Клайн
Играч първи, приготви се

□□□□ Ловът започна една съботна сутрин

Първо ниво

□□□1

□□□2

□□□3

□□□4

□□□5

□□□6

□□□7

□□□8

□□□9

□□10

□□11

□□12

□□13

□□14

□□15

□□16

Второ ниво

□□17

□□18

□□19

□□20

□□21

□□22

□□23

□□24

□□25

□□26

□□27

Трето ниво

□□28

□□29

□□30

□□31

□□32

□□33

□□34

□□35

□□36

□□37

□□38

□□39

Бележки