Рушди Ахмед Салман

Флорентійська чарівниця

Салман Рушді

ФЛОРЕНТІЙСЬКА ЧАРІВНИЦЯ

її ходу величну не забути, і голос ніжний та дзвінкий: вона, як ангел, Богу милий, співає пісню вічну.

Небесну душу, сонце вишнє – ось що побачив я…

Франческо Петрарка

Якщо знавець у нас є мов, ведіть його чимдуж;

Прийшов у місто подорожній І хоче нам щось розповісти

Мірза Халіб

{I}

{1}

В останньому присмерку озера блиск

В останньому присмерку озера блиск біля підніжжя міста-палацу здавався морем розлитого золота. Подорожній, їдучи шляхом у призахідному сонці, а подорожній саме їхав шляхом уздовж озера, міг подумати, що він наближається до трону неймовірно багатого монарха, який, аби зачарувати і викликати благоговійний страх у прибульців, дозволяв собі вихлюпувати величезні скарби у велетенську земну влоговину. Золоте озеро, аж ніяк не мале, було краплею води у морі його багатства, тож подорожній навіть думкою не міг осягнути величі материнського океану! Жодного охоронця не бовваніло на краю золотого плеса; король, видно, був настільки щедрий, що дозволяв усім підданим, і, може, навіть прибульцям, і навіть таким незнайомцям як подорожній, безперешкодно черпати з озера рідкий дарунок. Це справді князь над князями, правдивий Іоан пресвітер,[1] у королівстві якого (надзвичайно багатому, але втраченому) можна було віднайти неймовірні дива. А що коли за міськими мурами, думав подорожній, постане фонтан вічної молодости, а неподалік – легендарні ворота Земного Раю? Однак сонце сіло за небокрай, золото вкрилося гладдю води і щезло. Русалки та змії стерегтимуть його до ранку. А єдиним доступним скарбом, єдиним дарунком буде вода, і спраглий подорожній прийняв його з вдячністю.

Незнайомець їхав на гарбі, запряженій волами, але замість того, аби сидіти на грубих подушках, він, ніби якийсь божок, стояв на повен зріст, безтурботно тримаючись однією рукою за ґратчасту дерев'яну раму. Котилася гарба не гладко, її обидва колеса весь час підстрибували і тряслися в ритм копит запряжених волів і вибоїн примхливого шляху. Тож чоловік, що стояв, міг упасти і враз скрутити собі в'язи. Але подорожній, не зважаючи на небезпеку, і далі стояв собі з удоволеним виглядом. Візник уже давно перестав кричати на нього, подумавши спочатку, що то якийсь блазень, і якщо йому захотілося вмерти в дорозі, то нехай собі помирає, бо в цьому краї за ним ніхто не заплаче! Проте дуже скоро зневага переросла у дратівливе захоплення. Так, незнайомець міг бути трохи недоумкуватим, можна було навіть сказати, що він має дивакувате, але досить симпатичне обличчя, до того ж був одягнений у чудернацький одяг – у плащ із шкіряного різнокольорового косокутника, і то в таку спеку! – але тримався він, на диво, впевнено. Гарба котилася далі, колеса потрапляли у вибоїни і наїжджали на каміння, а незнайомець граційно стояв і лишень злегка похитувався. От блазень, подумав візник, а може, і не блазень. Може, з ним треба буде рахуватися. І якщо він мав якусь ваду, то це – показність, тобто бажання бути не тільки самим собою, але також виставляти себе напоказ, і візник подумав, що в цих краях кожен другий на цьому схиблений, тож цей чоловік, може, вже і не такий дурень. Мандрівникові захотілося вгамувати спрагу, і візник мимовільно пішов до краю плеса, аби принести води у посудині із висушеного гарбуза, а тоді простягнув воду подорожньому так, ніби прислуговував шляхтичеві.

– Ти стоїш, наче вельможа, а я мушу метушитися і виконувати твої забаганки, – сказав візник, насупившись. – Навіть не знаю, чому я це роблю. Хто дав тобі право командувати мною? Хто ти? Уже ж, мабуть, не шляхтич, бо шляхтичі у гарбі не їздять. Але корчиш із себе пана. Скоріше всього ти – пройдисвіт.

Той перехилив гарбуза і жадібно пив воду. Вода витікала з куточків рота і, ніби рідка борода, стікала з поголеного підборіддя. Нарешті він повернув порожній дзбанок, задоволено видихнув повітря і витер бороду.

– Хто я такий? – казав він, ніби говорив сам до себе, але мовою візника. – Я – людина, що знає велику таємницю, саме так. І лишень імператорові вуха почують цю таємницю.

Тепер візник уже не сумнівався: чолов'яга все ж таки дурень. З повагою до нього не варто ставитися.

– Що ж, пильнуй свою таємницю, – сказав він. – Діти й пластуни бавляться у такі штуки.

З гарби прибулець зійшов біля караван-сараю, де починалися і закінчувалися всі подорожі. Він був навдивовижу високий і мав при собі подорожню сумку.

– А також мольфари та закохані. А ще королі.

Гамором і метушнею зустрів караван-сарай подорожнього.

За деякими тваринами, такими як коні, верблюди, воли, віслюки, кози, тут доглядали, а за іншими не те що не доглядали, на інших навіть уваги не звертали, і вони, себто верескливі мавпи та нічийні собаки, мали цілковиту волю. У небі, як зелені феєрверки, вибухали крикливі папуги. Працювали ковалі й теслі, а у невеликих крамничках, що тулилися по краях величезного чотирикутного майдану, готувалися в дорогу дрібні торговці, запасаючись бакалійними товарами, свічками, олією, милом та мотузками. Кулі[2] у тюрбанах, червоних сорочках та в дхоті[3] безупинно метушилися і бігали з неймовірно великими і важкими клунками на голові. Тут завжди щось навантажували і розвантажували, тут можна було знайти дешевий нічліг – мотузяні ліжка з дерев'яними рамами, накриті колючими матрацами з кінського волосся, вишикувалися у шеренгу на дахах одноповерхових будівель, що оточували величезний двір караван-сараю; на такому ліжку чоловік лежить собі, дивиться у синяву, і здається йому, що він – уже на небі витає поряд з богом. З таборів на захід від караван-сараю долинав гомін імператорського війська, що недавно повернулося з походу. Воїнам не дозволяли заходити на територію палаців, і вони отаборилися біля підніжжя королівського пагорба. З воїнами, які недавно повернулися з походу і сиділи тепер без роботи, треба бути обережним. Подумалося подорожньому про Рим, де імператор, окрім своєї преторіанської гвардії, не довіряв жодному війську. Подорожній знав про необхідність проходження випробування довіри, до того ж – дуже суворого випробування. А інакше смерти йому не уникнути.

Неподалік караван-сараю підносилася прикрашена слоновими бивнями вежа і вказувала на шлях до брами імператорського палацу. Всі слони належали імператорові, і він, встромивши бивні у вежу, демонстрував свою силу. «Остерігайся! – промовляла вежа. – Твоя нога ступає у царину Короля Слонів, монарха, настільки багатого на товстошкірих, що не пошкодує тисячі тварин лишень для того, аби прикрасити мене». У показній величі вежі подорожній упізнав погорду, що, як вогонь чи знак диявола, проступала і на його чолі; проте будівничий вежі перетворив на силу ту якість, яку в подорожньому часто вважали за слабкість. «А чи сила – це єдине оправдання для екстраверта?» – запитав себе подорожній і не зміг на нього відповісти, але сподівався, що краса може бути також таким оправданням, оскільки він, поза сумнівом, був вродливим і знав, що його зовнішність має неабияку силу.

За вежею з бивнями була величезна криниця, а над нею неймовірно складні й великі водогінні механізми, що обслуговували багатокупольний палац на пагорбі. Без води ми – ніщо, – подумав подорожній. – Навіть імператор, позбавлений води, дуже скоро перетвориться на порох. Вода – це справжня монархиня, а ми – її раби. Якось у Флоренції він зустрів чоловіка, що міг ховати воду. Штукар, бубнячи чарівні слова, наповнював дзбанок по вінця, перевертав його догори дном, і тоді із дзбанка замість води струменіло полотно та потоки різнокольорових шовкових стрічок. Зрозуміло, що то був трюк, і вже до вечора подорожній вивідав у чоловіка секрет того трюку і заховав його між своїми власними. Подорожній знав багато таємниць, але лишень одна вартувала короля.

Перш ніж дістатися міських мурів, він зійшов на крутий пагорб, і перед ним відкрилася вся велич палаців. Правду кажучи, це було одне із найвеличніших міст світу, більше, як йому здалося, за Флоренцію, Венецію чи Рим, більше геть за всі міста, в яких він побував. Якось він потрапив до Лондона, і навіть Лондон був меншою метрополією, ніж місто, яке розкинулося перед ним. Після заходу сонця місто оживало. Біля мурів почали товпитися мешканці густо заселених передмість, з мінаретів муедзини закликали вірних до молитви, а вдалині він побачив вогні пишних будівель багатіїв. У сутінках вогні світилися якось тривожно, ніби застережливо. А їм у відповідь з чорної бані неба замерехтіли зорі. Так, ніби земля і небо – це два військові табори, що готуються до битви, – подумалося йому. – І тепер, вночі, вони затихли в очікуванні нового дня. Ніде – ні на перенаселених вулицях передмість, ні в будинках могутніх світу цього, ні ген там далі на долах – не було людини, яка б чула його ім'я, яка б повірила у казку, що її він мав розповісти. Однак він таки розповість її. Півсвіту пройшов він, аби це зробити, і він це зробить.

Ішов сягнистими кроками, привертаючи до себе цікаві погляди, – був високим, а його довге і помітно брудне біляве волосся спадало вздовж обличчя, як золота вода озера. Стежка повела вгору попри вежу з бивнями до камінної брами з барельєфом двох слонів, що дивилися один на одного. Крізь відчинену браму долинали голоси людей, що забавлялися, їли, пили і гуляли. Неподалік Гатяпульської брами стояли вартові, але у їхній поставі вгадувався спокій. Справжні перешкоди були попереду. Він ішов громадською місциною – місциною для зібрань, покупок та відпочинку. Тим часом мандрівника минали чоловіки, зворохоблені голодом та спрагою. Обабіч вулиці, викладеної каменем-плитняком, між зовнішніми та внутрішніми брамами були заїжджі двори, пивні, закусочні, також стояли вуличні крамарі. Тут усе продавалося і купувалося. Полотно, посуд, іграшки, зброя, ром. Головний міський базар був за меншою південною брамою. Мешканці міста скуповувалися саме там і обминали це місце, де покупцями були необізнані прибульці, що не знали справжніх цін на товар. Це був шахрайський базар, злодійський базар, бурхливий, з надмірними цінами і тому заслуговував на презирство. Проте втомлені подорожні, не знаючи міста і не бажаючи йти у будь-якому разі далі вздовж зовнішніх мурів до більшого і чеснішого базару, не мали іншого вибору, як торгуватися з купцями біля воріт зі слонами. А потребували вони лишень необхідного.

Перелякано кричали підвішені головою донизу курчата, зі зв'язаними ногами махали крилами і дожидали горщика. На вегетаріанців чекали інші казанки; там мовчали овочі. А чи то жіночі голоси, що пищали, дражнили, спокушали і сміялися у присутності чоловіків, долинали до подорожнього з подувом вітру? А чи то були саме ті жінки, запах яких він відчув з подувом вечірнього бризу? В будь-якому разі, шукати імператора вже було надто пізно. У кишені мандрівник мав гроші, а до того ж він дуже втомився, подорожуючи манівцями. До мети він завжди йшов манівцями, багатьма обхідними шляхами, весь час відхиляючись від прямої дороги. Після того як зійшов на берег у Сураті[4], він через Баганпур, Гандію, Сірондж, Нарвар, Ґваліор[5] і Долпур дістався Аґри[6], а з Аґри – до цієї нової столиці. Тепер йому хотілося лягти у найзручніше ліжко, хотілося жінки, бажано без вусів, і нарешті забуття, втечі від самого себе, чого не зазнаєш у жіночих обіймах, але тільки коли споживеш хорошого міцного напою.

Невдовзі він задовольнив свої бажання і спав у сповненому пахощами будинку розпусти, похропуючи біля повії, яку діймало безсоння. Він міг бачити сни сімома мовами: італійською, іспанською, арабською, перською, російською, англійською і португальською. Він заражався мовами так само, як моряки заражалися хворобами; мови були його гонореєю, сифілісом, цингою, малярією і чумою. Щойно він заснув, у голові забриніли всесвітні голоси, розповідаючи незвичайні мандрівні історії. Кожен день у цьому наполовину розвіданому світі приносив нові захопливі враження. Зашорена, нудна щоденність ще не розбила примарної, мрійливої поезії відкриття. Він сам був умілим оповідачем різноманітних історій і також був покликаний у світ розповідями про всілякі дива, а ще більше історією, що могла його возвеличити або ж занапастити.

{2}

На борту піратського судна, що належало шотландському мілордові

На борту піратського корабля, що належав шотландському мілордові і мав назву Скатач на честь казкової богині-воїна з острова Скай[7], тобто на судні, команда якого успішно грабувала і плюндрувала кораблі вздовж і впоперек Карибського моря, а зараз ішла до Індії у державних справах, перебував також охлялий флорентієць, якого одразу не викинули як «зайця» у південноафриканську Вайт-Рівер лишень тому, що з вуха переляканого боцмана він вийняв живу водяну змію і викинув її за борт. Знайшли «зайця» під койкою у носовому кубрику за сім днів після того, як судно обігнуло мис Агульяс, на самому півдні Африки, одягненого у камзол гірчичного кольору та рейтузи, а також загорнутого у плащ арлекіна із клаптиків кольорового шкіряного косокутника; до грудей він притискав невелику полотняну сумку і солодко спав, час від часу похропуючи, навіть не намагаючись ховатися. Здавалося, він був готовий до того, що його знайдуть, і цілком переконаний у силі своєї привабливости, у вмінні переконувати й зачаровувати інших. Зрештою, везли вони його вже довго. До того ж він виявився справжнім штукарем. Умів перетворювати золоті монети на дим, а дим – на золоті монети. Із дзбанка, наповненого водою, перевернутого догори дном, виливався цілий струмок шовкових шарфів. Кількома помахами елегантної руки міг збільшити кількість риби і хліба, що було, поза сумнівом, богохульством, авжеж, але голодні моряки з легкістю йому це прощали. Швидко хрестячись, аби вберегтися від можливого гніву Ісуса Христа через незаконне захоплення його місця цим новочасним творцем див, вони жадібно поїдали неждано багатий, хоч і нездоровий, з погляду теології, обід і чекали на наступний фокус.

Навіть сам шотландський мілорд Джордж Льюіс Гоксбанк, Гоксбанк з містечка Гоксбанк, тобто, якщо казати на шотландський штаб, Гоксбанк Гоксбанський, будучи дворянином (не треба плутати з менш поважними і більш неблагородними Гоксбанками із менш вартих уваги місць), одразу піддався чарам, коли непроханого арлекіна привели до його каюти для винесення вироку. На той час молодий пройдисвіт називав себе «Уччеллом».

– Уччелло ді Фірензе, чарівник і вчений, до ваших послуг, – сказав він досконалою англійською, з низьким та швидким поклоном майже аристократичного характеру, і лорд Гоксбанк усміхнувся, нюхаючи свою напахчену хусточку.

– Я міг би цьому повірити, дорогий штукарю, – відповів він, якби не знав художника Паоло з тим самим прізвищем, який створив у соборі твого міста фрески trompe-l'oeil[8] на честь мого предка Джона Гоксбанка, відомого як Джовані Мілано, солдата фортуни, колишнього генерала Флоренції, переможця у битві під Полпетто; ну, звісно, і в тому випадку, якщо цей художник не помер за ці довгі роки.

Молодий пройдисвіт, не погоджуючись, нахабно заклацав язиком.

– Очевидно, я – не померлий художник, – заявив він, ставши в театральну позу. – Я взяв собі цей psevdonimo di viaggio тому, що в моїй мові це слово позначає «птах», а птахи – найбільші мандрівники.

Раптом із своєї пазухи він вийняв сокола у каптурі, десь із повітря дістав рукавицю сокольничого і подав їх приголомшеному поміщикові.

– Сокіл – для лорда Гоксбанка, – промовив він елеґантно, хоч і формально, а коли лорд Гоксбанк одягнув рукавицю й на рукавиці опинився птах, він, «Уччелло», клацнув пальцями, як та жінка, що кличе закоханого, після чого вони зникли, тобто птах у каптурі і рукавиця з птахом, що геть спантеличило шотландського мілорда.

– Отже, – продовжував маг, повертаючись до питання про своє прізвище, – оскільки у моєму місті, це неоднозначне слово і схований птах є дещо евфемістичним терміном для позначення органа чоловічого достоїнства, я пишаюся тим, що також його маю, але я не настільки нечемний, аби показувати цей орган.

– Ха! Ха! – вигукнув лорд Гоксбанк Гоксбанський, відновлюючи самовладання зі швидкістю, гідною поваги. – Здається, ми маємо дещо спільне.

Гоксбанк Гоксбанський багато часу провів у мандрах і мав вигляд чоловіка, старшого за свої роки. Очі його були жвавими, шкіра – чистою, але минуло вже сім, а може, й більше років, як він відсвяткував своє сорокаріччя. Він був уособленням фехтування, мав силу білого бика; на плоту здійснив подорож до витоків Жовтої ріки, що в озері Кар-Ку, де із золотої чаші їв тушкований пеніс тигра, а також полював на білого носорога коло кратера Нґоронґоро та піднімався на всі двісті вісімдесят чотири вершини Манро[9], від Бен-Невіса[10] і до Недосяжного піка у Сґурр-Деарґ на острові Скай, який був домом богині Скатач Грізної. Колись раніше у замку Гоксбанк він посварився зі своєю дружиною, невисокою сварливою жінкою з кучерявим рудим волоссям і щелепою, як у голландських щипців для горіхів, і лишив її в горах пасти чорних овець, а сам подався у світ шукати кращої долі і, так само як його предок, став капітаном корабля під орудою Дрейка, грабуючи американське золото з іспанських кораблів у Карибському морі. Тому вдячна королева призначила його головним послом місії, яку він зараз і виконував; а йшов він до Індії, де йому було дозволено, поки він доставлятиме особистий лист Ґлоріани до короля і везтиме відповідь Могола назад до Англії, збирати і привласнювати всяке багатство, на яке він тільки натрапить, себто коштовне каміння, опій, золото тощо.

– В Італії ми кажемо Маґор, – промовив молодий нахаба. – І хто знає, як це слово може видозмінитися і перекрутися в інших мовах.

Їхню дружбу скріпила книжка – Canzoniere Петрарки, що, як завжди, лежала під рукою шотландського мілорда на поверхні стола з виробного каменю.

– Ах, могутній Петрарка, – вигукнув «Уччелло». – Справжній маг.

І ставши у позу римського сенатора, почав декламувати:

Benedetto sia 'l giorno, et 'l mese, et l'anno,

et la stagione, e 'l tempo, et l'ora, e 'l punto,

e 'l bel paese, e 'l loco ov'io fui giunto

da’duo begli occhi che legato m’anno…

Після чого лорд Гоксбанк підхопив сонет англійською:

… благословенне будь страждання,

що їх я вперше відчув у Коханні.

Стріла із лука у мене влучила

і рану наскрізну у серці пробила.

– Людина, якій цей вірш подобається так само, як мені, мусить бути моїм господарем, – промовив «Уччелло», кланяючись.

– І людина, яка відчуває ці слова так само, як відчуваю я, мусить зі мною випити, – відповів шотландець. – Ти маєш ключ, що відмикає моє серце. Тепер хочу відкрити тобі секрет, але ти про це ні пари з вуст. Ходімо зі мною.

У невеликій дерев'яній скриньці, схованій за розсувною стінкою у спальній каюті, лорд Гоксбанк Гоксбанський зберігав цілу колекцію улюблених «предметів доброчесности» – чудових невеличких речей, без яких чоловік у постійних подорожах міг би вибитися з колії, а лорд Гоксбанк добре знав, що надмірна кількість ексцентричности та новизни може послабити спокій душі.

– Ці речі – не мої, – сказав він своєму новому флорентійському другові, – однак вони нагадують мені, ким є я. Якийсь час я виконуватиму роль їхнього хоронителя, а коли той час спливе, я їх віддам.

Він вийняв із скриньки кілька коштовних каменів вражаючого розміру і чистоти, відклав їх убік, а тоді, знизавши плечима, дістав зливок іспанського золота, який би забезпечив людині; що його знайшла, заможне життя і небідну старість.

– Це ще нічого, нічого, – бурмотів він.

І лишень тоді він дістав свої справжні скарби, ретельно загорнуті у полотно і вставлені у гнізда із зім'ятого паперу та клаптів тканини: шовкову хусточку поганської богині із стародавньої Соґгдії, яку вона подарувала забутому героєві на знак свого кохання; витончене різьблення на китовій кості, що зображувало полювання на оленя-самця; медальйон з портретом Її Величности Королеви; шестикутну книжечку в шкіряній палітурці із Святої Землі, на крихітних сторінках якої, прикрашених незвичайно яскравими мініатюрами, вмістився весь текст Корану; голову із відбитим носом, привезену з Македонії, про яку казали, що то зображення Олександра Великого; одну із таємних «печаток» з Індуської цивілізаційної долини, знайдених у Єгипті, на котрій було зображено бика та низку ієрогліфів, які так і не вдалося розшифрувати; предмет невідомого призначення; плаский відшліфований китайський камінь із зображенням гексаграми і темних природних знаків, що нагадували гірське пасмо у присмерках; розмальоване порцелянове яйце; всохлу голову, препаровану мешканцями амазонських вологих лісів; словник втраченої мови панамського перешийка, носії якої вже повимирали, а лишилася тільки одна стара жінка, що не могла як слід вимовляти слова через вибиті зуби.

Лорд Гоксбанк Гоксбанський відчинив засклену шафку з цінними виробами зі скла, що пережили не один океанський перехід, вийняв пару венеційських опалових випуклих склянок і налив у кожну добрячу порцію бренді. «Заєць» підійшов ближче і підніс склянку. Лорд Гоксбанк глибоко вдихнув повітря і випив.

– Ти – з Флоренції, – промовив він, – тому ти знаєш про величність найвищих монархів, про індивідуальність внутрішнього єства кожного чоловіка, про його палке бажання вгамувати голод краси й кохання.

Чоловік, що називав себе «Уччеллом», хотів щось відповісти, але Гоксбанк підніс руку.

– Дай мені сказати, – вів далі він. – Є питання, про які твої видатні філософи нічого не знають. Внутрішнє єство може бути королівського роду, але голодувати як останній лайдак. Воно може якийсь час підживлюватися спогляданням таких загорнутих чудес, як ось у цій скриньці, але воно залишається бідним, голодним, спраглим внутрішнім єством. Воно є королем, що перебуває у небезпеці, монархом, якому вічно загрожують повстання, наприклад страху, тривоги, ізоляції та збентеження, чи дивної невимовної гордости й дикого мовчазного сорому. Внутрішнє єство обсідають секрети, і ті секрети постійно терзають чоловіка, секрети незабаром розривають на шматки його королівство і залишають у пилюці зламаний скіпетр.

– Бачу, я заганяю тебе у глухий кут, – він зітхнув, – тож я говоритиму простіше. Секрет, якого ти нікому не розкриєш, не схований у цій скриньці. Він полягає, ні, не полягає, але направду лежить, ось він, дивись.

Флорентієць, котрий інтуїтивно відчув правду про приховані бажання лорда Гоксбанка дещо раніше, розсудливо виразив належну пошану до ваги та товщини вкритого плямами члена, що лежав перед ним на лордовому столі, відгонячи трохи солодким кропом, ніби finocchiona[11] в очікуванні бути покраяною на шматки.

– Якби ви покинули море і переїхали жити до мого рідного міста, – промовив він, – то ваші труднощі минулися б досить швидко, бо серед молодих франтів Сан-Лоренцо ви легко знайшли б чоловічу насолоду, якої так прагнете. Що стосується мене особисто, то, на превеликий жаль…

– Пий, – скомандував шотландський мілорд, почервонівши як буряк, і опорядився. – Ми про це більше не говоритимемо.

У його очах замерехтіли вогники, котрих його компаньйонові аж ніяк не хотілося бачити. Також його рука була значно ближче до руків'я шпаги, ніж того хотілося його компаньйону. А посмішка його була вищиром звіра.

Запала довга гнітюча мовчанка, і «заєць» розумів, що саме тепер вирішується його доля. Потім Гоксбанк допив склянку бренді й засміявся огидно і страдницьки.

– Ну, шановний, – крикнув він, – ти знаєш мій секрет, а тепер уже ти мені розкажеш про свій секрет, поза сумнівом, ти маєш якусь таємницю, яку я так необачно визнав за свою, а тепер давай відверто.

Чоловік, що називав себе Уччеллом ді Фіренце, намагався перевести тему розмови на інше.

– А чи не удостоїте ви мене, мій лорде, розповіддю про захоплення Cacafuego – галеона[12] з великими скарбами на борту? І чи були ви, а ви, мабуть, що були з Дрейком у Вальпараїсо та в Нобре-де-Діосі, де його поранили?..

Гоксбанк жбурнув склянку об стіну і вийняв шпагу.

– От негідник, – сказав він. – Або відповідай, або зараз і помреш.

«Заєць» добирав слів.

– Мій лорде, – промовив він, – я аж тепер збагнув, що мета мого перебування тут – це виконувати різні ваші доручення. Так, це правда, однак, – додав він швидко, щойно вістря торкнулося його шиї, – я маю й дещо інше на меті. Справді, я – людина, яку ви можете назвати такою, що почала пошуки, таємні пошуки, до того ж… але мушу попередити вас, що мій секрет несе на собі прокляття, накладене найбільшою чарівницею віку. Лишень одна людина може почути мою таємницю, а я не хочу бути винним у вашій смерті.

Лорд Гоксбанк Гоксбанський знову засміявся, але цього разу не огидним сміхом, а сміхом, що розганяв хмари і повертав сонце.

– Ти мене тішиш, пташко, – промовив він. – Ти що, гадаєш, ніби я злякаюся прокляття зеленолицьої відьми? Я танцював з бароном Самеді на День Мертвих і пережив його шаманські завивання. Я вважатиму образою, якщо ти мені негайно все не розповіси.

– Нехай буде так, – почав «заєць». – Колись жив принц-шукач пригод Арґалія, якого також називали Аркалія, великий полководець, що володів чарівною зброєю, а в своєму почті мав чотирьох велетів, а також з ним була жінка, Анжеліка…

– Стоп, – промовив лорд Гоксбанк Гоксбанський, мацаючи чоло. – Щось починає від тебе голова боліти. – А перегодя додав: – Продовжуй.

– Анжеліка принцеса голубої королівської крови з династії Чингісхана і Тамерлана…

– Стоп. Ні, продовжуй.

– …найпрекрасніша…

– Стоп.

І лорд Гоксбанк упав непритомний на підлогу.

Подорожній, збентежений легкістю, з якою він підлив опію у склянку свого господаря, обережно поклав невелику скриньку зі скарбом до схованки, укрив лорда своїм різнокольоровим плащем і поквапився на палубу кликати на допомогу. Плащ він виграв у карти від украй здивованого венеціанського торговця діамантами, який не міг повірити, що простий флорентієць приплив на Ріальто[13] і виграє від них у їхню ж гру scarabocion. Бородатий і пейсатий єврей на ймення Шалах Корморано мав плащ, спеціально пошитий у найвідомішій кравецькій майстерні Венеції, відомій як Il Moro Invidioso з огляду на зображення зеленоокого араба на вивісці над дверима, і це також був плащ окультиста, з катакомбами потайних кишеньок і прихованих складок, в яких торговець діамантами міг ховати свій цінний товар, а такий пристосуванець як «Уччелло ді Фіренце» міг ховати все необхідне для фокусів.

– Хутчіш, друзі, хутчіш, – гукав подорожній з переконливим виразом занепокоєння на обличчі. – Їх світлість потребує нашої допомоги.

Якщо між грубими матросами команди капера,[14] котрі наразі виконували роль дипломатів, не бракувало циніків з примруженими очима, а несподіваний колапс їхнього капітана викликав у них неабияку підозру, і вони вже почали було думати про прибульця у формі, несумісній з його добрим здоров'ям, але їх частково заспокоїло непідробне занепокоєння станом Гоксбанка з боку «Уччелло ді Фіренце». Він допоміг віднести знепритомнілого чоловіка на койку, роздягти його, одягнути в піжаму, також прикладав до лоба капітана гарячі і холодні компреси, відмовлявся їсти і пити, допоки не поліпшиться здоров'я шотландського мілорда. Корабельний лікар сказав, що «заєць» став у великій пригоді, після чого команда розійшлася, бурмочучи і стенаючи плечима.

Коли вони залишилися на самоті із непритомним, лікар зізнався «Уччелло», що його дивує відмова аристократа виходити зі своєї раптової коми.

– Слава Богу, наскільки я можу бачити, нічого страшного не сталося, за винятком того, що він не хоче прокидатися, – сказав він. – Хоч на цьому світі без любови, можливо, приємніше бачити сни, ніж прокидатися.

Лікар був простим, загартованим у битвах чоловіком на прізвисько Слава-Богу-Гокінс, добродушний хірург з обмеженими медичними знаннями, який більше звик до виймання іспанських куль із тіл своїх товаришів по плаванню та зашивання порізів, завданих абордажними шаблями після рукопашного бою з іспанцями, а не лікування загадкової сонної хвороби, що не знати звідки взялася, так само як «заєць» чи Божий суд. Токіне позбувся ока при Вальпараїсо, а півноги при Номбре-де-Діос, тому щоночі він співав сумну португальську (раду[15] про дівчину на балконі у передмісті Рібейра в місті Порто, акомпануючи собі на циганській скрипці. Слава-Богу-Гокінс, коли грав, гірко плакав, й «Уччелло» розумів, що добрий лікар уявляв собі, як йому зраджує його кохана, котра любить портвейн, і для більшого жалю бачив її у ліжку з чоловіками, які не мали каліцтв, себто з рибалками, що смерділи рибою, з облудними ченцями-францисканцями, з привидами перших мореплавців, а також з живими чоловіками усіх забарвлень та відтінків – з даго[16] й з англійцями, з китайцями і євреями.

Чоловіка, зачарованого коханням, думав «заєць», легко засмутити і спрямувати у потрібне тобі русло.

А тим часом Скатач минув Африканський Ріг та острів Сокотра, поповнив запаси води та їжі на Маскаті, тоді залишив перське узбережжя і, гнаний мусонними вітрами, пішов на південний схід до португальської гавані на острові Діу,[17] південний берег якого доктор Токіне називав «Ґузератом», а лорд Гоксбанк Гоксбанський собі мирно спав.

– Сон, слава Богу, спокійний, – вважав безсилий лікар Токіне, – що свідчить про чистоту його сумління й помислів і що душа перебуває у дуже доброму стані й готова зустрітися зі своїм Творцем у будь-який момент.

– Боже борони, – промовив «заєць».

– Так, так, Боже, ще не забирай його, – погодився другий.

Під час довгого чергування біля хворого «Уччелло» часто питав лікаря про його португальську кохану. А Гокінса багато разів не треба було питати. Тому «заєць» терпеливо вислуховував довгі захопливі пеани про її очі, вуста, груди, стегна, живіт, зад і ноги. Він дізнався про секрети любощів та виявів ніжности, до яких вона вдавалася під час статевих зносин і які наразі вже були відомі багатьом, він чув її обіцянки бути вірною і клятви про вічний шлюб.

– Ах, але це все брехня, брехня, – плакав лікар.

– А ви це точно знаєте? – допитувався мандрівник.

І коли розчулений Слава-Богу хитав головою, кажучи:

– То було так давно, а я вже – не чоловік, я – півчоловіка, тому мушу бути готовим до найгіршого, – тоді «Уччелло» знову спрямовував його до чогось веселішого:

– Ну що, слава Богу, що Слава-Богу, бо крий Боже, то най Бог боронить! Вона – вірна вам, я впевнений у цьому, і чекає на вас, жодних сумнівів; і те, що маєте на ногу менше, то вона матиме надлишок кохання, і любов, призначена для тієї ноги, може перейти до інших частин; а оскільки ви не маєте ока, то вціліле вдвічі більше тішитиметься тією, що дотримала клятви, і кохає вас так, як ви кохаєте її! Слава Богу! Заспівайте і більше не плачте.

У такий спосіб він щовечора розраджував Слава-Богу-Гокінса, запевняючи, що команда почуватиметься нещасною, якщо не почує його пісень, і щоночі, коли залишався на самоті з непритомним мілордом, перечекавши кілька хвиль, нишпорив по капітанській каюті, шукаючи схованки.

– Чоловік не побудує каюти лишень з однією схованкою, але щонайменше з двома або ж навіть з трьома, – міркував він, і до часу, коли на горизонті з'явився порт Діу, він обдер лорда Гоксбанка як липку, знайшовши сім схованок у розсувних стінах, а всі самоцвіти з усіх дерев'яних скриньок тепер лежали в іншому місці – в плащі Шалаха Корморано, так само як сім золотих зливків, проте плащ видавався легким, наче пір'я, бо зеленоокий Мавр з Венеції знав, як надати плащеві легкости, хоч би якими важкими були предмети, що ховалися у тому магічному предметові одягу. Що стосується інших «предметів доброчесности», то вони не цікавили крадія. Він залишив їх у гніздах висиджувати своїх пташенят. Але навіть під кінець свого шахрайства «Уччелло» був незадоволений, оскільки від нього вислизав найбільший скарб. Все, що він міг зробити – це приховувати своє хвилювання. Проте йому випала нагода, і він не мав права не скористатися нею чи змарнувати її. Але ж де лежала так потрібна йому річ? Він оглянув кожен дюйм капітанських кают, але все надаремно. Прокляття! А може, скарб перебував під охороною чарів? Може, він став невидимим для сторонніх?

Після короткої стоянки Скатач в Діу корабель узяв курс на Сурат[18] (нещодавно сам Акбар здійснив каральний візит до Сурата), з якого лорд Гоксбанк мав намір вирушити у подорож до столиці Могола. В ніч, коли вони досягли Сурата (який лежав у руїнах, усе ще димлячи гнівом імператора), коли Слава-Богу-Гокінс співав від щирого серця, а команда впивалася ромом і веселилася з нагоди закінчення довгої морської подорожі, нишпорка нарешті знайшов під підлогою те, що так уперто шукав: восьмий сховок – наступний за черговістю після магічного числа сім, тобто, як цього й очікував грабіжник, існував ще один сховок. За тими останніми дверима таки була річ, яку він так довго шукав. Тоді він одразу приєднався до гуляк на палубі й співав, і пив так щиро, як ніхто інший на облавку. Позаяк він володів даром довго не спати і ніхто інший не міг з ним у цьому змагатися, то слушний час настав одразу після півночі, коли він зміг прокрастися на берег в одному із корабельних яликів і, як фантом, зник на просторах Індії. Задовго до того, як, Слава-Богу-Гокінс здійняв тривогу, виявивши лорда Гоксбанка Гоксбанського з посинілими губами в його останньому підвісному ліжку і назавжди звільненого від болючих прагнень його ковбаси finocchiona, «Уччелло ді Фіренце» вже був далеко, залишивши по собі тільки своє ім'я, як покинуту зміїну шкуру. До грудей безіменний подорожній притискав скарб із скарбів, лист, написаний рукою Елізабет Тудор і скріплений її ж печаткою, себто послання королеви Англії імператорові Індії, яке було вірним засобом, його перепусткою до двору Могола. Наразі він став послом Англії.

{3}

На світанку у новому «місті перемоги» Акбара Великого

На світанку у новому «місті перемоги» Акбара Великого величні палаци, збудовані із червоного пісковику, видавалися червоним димом. Більшість міст справляють враження вічних уже від самого народження, а Сікрі завжди здаватиметься міражем. Сонце – в зеніті, і велика палиця денної спеки б'є по каменю-плитняку, заглушуючи чутливість людського вуха до всіх звуків, змушуючи повітря тремтіти, як перелякана чорна антилопа, і послаблюючи межі між свідомістю та маренням, між уявним та реальним.

Навіть імператор не встояв перед спокусою пофантазувати. У його палацах, наче привиди, плавали його дружини-королеви, бавилися у квача раджпутські й турецькі султани. Одного з цих королівських персонажів насправді не існувало. Вона була уявною дружиною, вигаданою Акбаром, так само як самотні діти вигадують собі уявних друзів; імператор, незважаючи на присутність багатьох живих, навіть якщо і плаваючих, дружин, вважав справжніх королев привидами, а неіснуючу кохану цілком реальною. Він назвав її Джодгою, бо так йому захотілося, і жоден чоловік не міг йому суперечити. В жіночих палатах, у самотніх шовкових коридорах палацу її вплив і влада дедалі міцнішали. Тансена вона надихала на пісні, також її вроді віддавали шану, малюючи портрети, а в палаті для переписування рукописів на її честь складали вірші. Портрет роботи перського майстра Абдуса Самада, намальований з пам'яті чи, радше, так, як вона йому вимріялася (насправді він навіть мигцем не бачив її обличчя), настільки сподобався імператорові, що він аж в долоні заплескав, захоплений красою, що сяяла з полотна.

– Вийшла як жива, – вигукнув Акбар, й Абдус Самад одразу розслабився, а неприємне відчуття, ніби голова надто слабо тримається на шиї, вмить залишило його; після виставлення твору уявного мистецтва майстра імператорської студії для загального огляду весь двір заговорив про реальність Джодги, а найвидатніші придворні, себто Навранта, або ж Дев'ять Зірок, одностайно визнали не тільки її реальність, але також висловлювали захват від її вроди, розуму, величі її рухів та ніжности її голосу. Акбар і Джодгабай? Аго-го-го! Любовна історія всього століття!

Будівництво міста завершилося до імператорового сорокаріччя. Минуло дванадцять гарячих років надсадної праці, але в імператора вже давно склалося враження, ніби місто зводиться само собою, рік за роком, ніби за помахом чарівної палички. Адже діяла заборона міністра праці на здійснення найменших будівельних робіт під час перебування імператора у новій столиці. Тож навіть упродовж дуже короткого візиту імператора у свою резиденцію раптом замовкали інструменти каменярів, теслі навіть не торкалися цвяхів, а художники, майстри мозаїчних робіт, оббивальники та різьбярі перегородок просто кудись зникали. Тоді, як то кажуть, наступав час оксамитової насолоди. Лунали лишень звуки радости. Ледь чутно побрязкували дзвіночки на щиколотках танцівниць, хлюпотіли водою фонтани, а над ледь відчутним вітерцем витала ніжна музика геніального Тансена. До імператорового вуха мусив долинати шепіт поезії, а в четвер у дворі на підлозі з квадратами довго грали у пачизі[19] живими фігурами, себто дівчатами-рабинями. В тиху післяполудневу пору віконниці зачинялися, і під розсувними віялами наступав тихий час кохання. Чуттєва міська тиша навіювалася всемогутністю монарха і денною спекою.

Однак місто – це не тільки палаци. Справжнє місто, зведене з дерева, глини, гною та цегли, а також з каменю, тиснулося за мурами з червоних камінних цоколів, де стояла королівська резиденція. Визначальним для околиць була расова приналежність, а також вид занять. Тут були вулиці сріблярів, ливарна, зброярська, а там далі за третім стічним колодязем – місце, де виготовляли браслети та одяг. На схід розташувалася колонія індуїстів, а за нею навколо міських мурів був перський квартал, а ген далі за ним – вихідці з Туркестану, а вже аж за ними неподалік велетенської брами до П'ятничної мечеті – будинки мусульман, що народилися в Індії. Сільську місцевість у передмісті оживляли вілли знаті, чиї художні студії та кімнати для переписування рукописів славилися на всю країну, як, зрештою, музичні й танцювальні павільйони. Більшості передмість Сікрі не доводилося довго бити байдики, бо з поверненням імператора з війни, ніби задуха, відчувалася команда про дотримання тиші. Аби не потурбувати короля над королями, що саме відпочивав, курчат змушували, приміром, замовкнути ще до того, як вони були зарізані. Якщо скрипіло в гарбі колесо, то за це могли відшмагати візника батогом, а якщо він кричав під час покарання, то міг заробити ще більше батогів. Жінки, народжуючи дітей, затуляли собі роти, а німий базар нагадував тихе божевілля:

– Коли король у місті, ми просто божеволіємо, – казали люди, а оскільки всюди були виказувачі та зрадники, квапливо додавали: – Для власної втіхи.

Глиняне місто любило свого імператора і наполягало на цьому, проте наполягало мовчки, бо слова складалися із забороненої матерії – звуку. Коли ж імператор у черговий раз вирушав у похід (а походи ніколи не закінчувалися і завжди були переможними), скажімо, на Ґуджарат, Раджастан, Кабул чи Кашмір, то в'язниця тиші відмикалася – звучали сурми і сміх, люди нарешті могли розповісти одне одному все те, про що були змушені мовчати впродовж місяців поспіль.

Я кохаю тебе. Моя мати померла. А твій суп – смачний. Якщо ти не заплатиш грошей, які ти заборгував мені, то я ноги тобі переламаю. Мила, я кохаю тебе теж. Ну, геть усе.

На щастя глиняного міста, воєнні справи дуже часто утримували Акбара поза містом, по суті, більшість часу він проводив поза межами міста, а за його відсутности галас юрм бідняків та грюкіт розкутих будівельників уже аж дратував знесилених королев. Вони лежали разом і стогнали, але про те, що саме вони робили, аби розважити одна одну, до чого вони вдавалися, аби потішити одна одну у своїх зашторених покоях, тут мова не йтиме. Чистою залишалася лишень уявна королева, і якось вона розповіла Акбарові про злигодні, яких зазнавали люди через бажання запопадливих начальників догодити Акбару. Щойно про це дізнався Акбар, то видав контрнаказ, замінив міністра праці менш суворим чоловіком і розпорядився їздити вулицями його скривджених підданих і вигукувати: «Кричіть, скільки хочете! Галас – це життя, а гучний галас – це ознака того, що людям живеться добре. Тиша для нас настане тільки тоді, коли повмираємо».

Місто вибухнуло радісним гамором. Того дня стало зрозумілим, що на троні сидів інший тип короля і що тепер геть усе в світі зміниться.

* * *

Нарешті все довкруж утихомирилося, але душа короля не була спокійною. Король щойно повернувся з останньої воєнної кампанії – довелось заткнути пельку одному шмаркачеві із Сурату, і тепер після довгих переходів і битв його розум не переставав битися над філософськими та лінгвістичними головоломками. Імператор Абул-Фатг Джалалуддін Мухамед, король над королями, відомий з дитинства як Акбар, що означає «великий», а віднедавна, незважаючи на тавтологію, його почали називати Акбар Великий, себто Великий Великий або ж великий у своїй величі, подвійно великий, настільки великий, що повторення в його титулі було не те що доречним, але навіть необхідним для того, аби підкреслити славність його слави – Великого Могола, запорошеного пилом доріг, втомленого боями, непереможного, печального, дещо огрядного, вільного від чар, вусатого, поетичного, дуже сексуального, абсолютного імператора, який видавався надто могутнім, надто всеосяжним, так що в підсумку його стало надто багато, аби бути однією людською особою, бо він був правителем, що охоплює всі повені, цим поглиначем світів, цим багатоголовим монстром, який називає себе в першій особі множини і починає медитувати під час довгої й нудної подорожі додому в супроводі голів розбитих ним ворогів, що підстрибують у запечатаних глиняних глечиках для маринаду; отож починає він розмірковувати над можливістю вживання щодо себе першої особи однини – «я».

Безкінечні дні повільного просування верхи навівали на чоловіка з умоглядним складом розуму багато млявих думок, тож імператор їхав і розмірковував про такі речі як мінливість всесвіту, розмір зірок, груди своїх дружин та природу Бога. А сьогодні ще й про граматичне питання займенників і їхні три особи – першу, другу й третю, як однини, так і множини. Він, Акбар, ніколи не казав про себе «я», навіть подумки, навіть у гніві чи сні. Він був «ми», а ким іншим він міг бути, як не «ми»? Він був визначенням, утіленням «ми». Він народився у множині. Коли казав «ми», то цілком природно і щиро мав на увазі себе як втілення всіх підданих, усіх міст, земель, річок, гір та озер, а також усіх тварин, рослин, дерев у межах королівства, а також птахів, що пурхали над головою, і дошкульних присмеркових комарів, і безіменних чудовиськ у підземних лігвах, що повільно гризли коріння; він уявляв себе сумою всіх своїх перемог, умістилищем характерів, здібностей, історій і, може, навіть душ усіх обезголовлених і просто утихомирених опонентів; і до того ж, він вважав себе апогеєм усього минулого і теперішнього свого народу, а також рушієм їхнього майбутнього.

Це «ми» було тим, ким має бути король, але ж і простолюдини, тут дозволив він собі вільнодумство в інтересах справедливости й з метою дискусії, також інколи думали про себе у множині.

Вони помилялися? А чи (о віроломна думка!), може, помилявся він? Бачити в собі цілу спільність було тим, чим є істота у світі, кожна істота; така істота, зрештою, неодмінно існує серед інших істот і є частиною «істотности» усіх речей. Множина, мабуть, не є виключним королівським правом, мабуть, не є і його небесним правом. Хтось може і далі твердити, що оскільки відображення монарха, хоч може у менш екзальтованій та рафінованій формі, безсумнівно існує у пізнанні його підданих, то звідси невідворотно випливало те, що чоловіки і жінки, якими він управляв, також усвідомлювали себе як багато «ми». Можливо, вони бачили себе як множинну річ плюс їхні діти, матері, тітки, роботодавці, одновіряни, товариші по роботі, клани та друзі. Вони також сприймали себе як множинне: з одного боку, чоловік є батьком своїх дітей, з другого боку, дитиною своїх батьків; вони знають, що вони відрізняються від своїх роботодавців інакше, ніж вони відрізняються від своїх дружин удома, коротше кажучи, вони є міхами, набитими особами, що вибухають множинністю, так само як і він. Тоді між правителем та тими, ким управляють, не існує якоїсь суттєвої різниці? І тепер його питання можна так сформулювати: якщо багатоосібні піддані спроможні думати про себе в однині, а не в множині, то чи може і він також стати «я»? Чи може бути «я», яке є просто самим собою? А чи такі голі, самотні «я» поховані під переповненими земними «ми»?

Це питання, коли він на білому коні їхав додому, безстрашний, непереможний і треба визнати дещо вже гладкий, його таки трохи полякало; щоразу, коли воно спадало йому на думку вночі, він довго не міг заснути. Що йому сказати, коли він знову побачить свою Джодгу? Якби він просто міг сказати: «Я повернувся», або ж «ось і я», чи відчула б вона, що у відповідь може його називати у другій особі однини, тобто на «ти», як звертаються до дітей, коханок та богів? І що би це означало? Що він – її дитина, чи богоподібний, а чи просто коханець, якого вона так само палко вимріювала? Чи може це коротке слово «ти» виявитися збудливішим словом у мові?

– «Я», – промовив він про себе. – Ось і «я». «Я» кохаю тебе. Іди до «мене».

Довелося ще раз перервати свої роздуми дорогою додому через уже останню воєнну сутичку, щоб причавити ще одного князька. Сталася ця невеличка забава на півострові Катхіявар з приведенням до тями впертого Рана з Куч-Нагіна, молодого чоловіка з великим ротом та ще більшими вусами (імператор любив похизуватися своїми вусами і не надто доброзичливо ставився до суперників), такого собі феодала, який полюбляв поговорити про свободу. Про свободу для кого і від кого, хмикав внутрішній голос імператора. Свобода – це дитяча забавка, жіноча фантазія. Жодна людина не може бути вільною. Лісом під назвою Ґір його військо просувалося, як мовчазна невідворотна чума, тож величава невеличка фортеця Куч-Нагіна, побачивши наближення смерти у шелестливих верхівках дерев, відчинила свої брами навстіж, підняла прапор капітуляції і стала смиренно просити пощади. Нерідко, аби не страчувати своїх переможених супротивників, імператор, бувало, візьме та й одружиться з котроюсь із їхніх доньок, а переможеному тестеві дасть роботу. Тож краще мати нового члена сім'ї, ніж смердючий труп. Однак цього разу він узяв і роздратовано відірвав з красивого обличчя вуси зухвалого Рана, а тоді посік мрійника на криваві кавалки, і зробив це особисто, своєю власною шаблею, так якби це зробив його дідусь, а тоді подався до своїх палат, аби дрижати і сумувати.

Імператорові очі були нерухомі й великі, дивилися кудись у безмежжя, як би це могла робити замріяна молода панна або ж моряк, що хоче побачити землю. Губи його були повними і по-жіночому надутими. Однак попри натяки на дівчачість, він мав вигляд могутнього представника чоловічого роду, був величезним і сильним. Ще хлопцем він голіруч задушив тигрицю, а тоді, ледь не збожеволівши від свого діяння, назавжди відмовився їсти м'ясо і став вегетаріанцем. Мусульманським вегетаріанцем, воїном, який прагне миру, королем-філософом – і все це суперечило одне одному. Таким був найбільший правитель, якого коли-небудь знала земля.

Після битви, в меланхолійному настрої, коли вечір опустився на німу тишу, трохи нижче сплюндрованої фортеці, що ставала криваво-червоною, а неподалік невеликого водоспаду співав свою пісню соловей – тьох-тьох, тьох-тьох – імператор у парчевому наметі посьорбував розбавлене водою вино і оплакував свою криваву генеалогію. Він не хотів бути таким кровожерливим як його предки, навіть незважаючи на те, що вони були найбільшими людьми в історії світу. Важким тягарем лягали на нього імена його мародерського минулого, імена, від яких каскадами людської крови спливало і його ім'я: дідусь Бабар, повелитель Фергани, котрий завоював «Індію», але завжди відчував відразу до цього нового домініону з його надмірними багатствами та з надто великою кількістю богів; Бабар, що був воєнною машиною з нежданим даром виголошувати промови, а до Бабара – криваві князі Монголії, і передусім могутній Темюджин – Ґенґгіс, Ченґез, Дженгіс або ж Чингісхан, завдяки якому він, Акбар, був змушений прийняти назву могола, мусив стати Монголом, хоч він таким не був, а чи, точніше, не почував себе таким. Він почував себе…. Індостанцем. Він не мав ні Золотої, ні Синьої, ані Білої орди. Для його тонкого вуха саме слово «орда» звучало як огидне, свинське, грубе. Він не хотів орд. Він не хотів заливати розплавлене срібло в очі переможених ворогів, не хотів розчавлювати їх помостами, на яких саме полуднував. Війна його втомлювала. З дитинства добре пам'ятав слова перса Міра, який казав, що коли чоловік хоче бути в мирі з собою, то він мусить бути в мирі з усіма іншими. Шул-і-кул, цілковитий мир. Жоден хан цього не зрозуміє. Він не хотів ханства. Він хотів країни.

Не тільки від Темюджина. Він також походив безпосередньо від чоловіка на ймення Залізо. Мовою його прабатьків залізо звучало як тимур. Тимур-е-Ланг, кульгавий залізний чоловік. Тимур, який зруйнував Дамаск і Багдад, залишив у руїнах Делі, який був одержимий п'ятдесятьма тисячами демонів. І тому Акбарові більше би сподобалося, якби Тимур не був його пращуром. Він уже не розмовляв мовою Тимура – мовою чаґгатай, названою так на честь одного із синів Чингісхана, бо прийняв спочатку перську, а потім і мішанину кочового війська – урду, тобто табірну мову, в якій півдюжини малозрозумілих мов белькотіли і свистіли, утворюючи, на подив усіх, якийсь прегарний новий звук, тобто прийняв мову поетів, народжену з уст воїнів.

А от той Рана з Куч-Нагіна, молодий, стрункий і смуглявий, упав навколішки до ніг Акбара, з безвусим і кривавим обличчям, чекаючи на фатальний удар.

– Історія повторюється, – промовив він. – Сімдесят років тому твій дід убив мого діда.

– Наш дід, – відповів імператор, вживши звичну королівську множину, оскільки час для проведення експерименту був непідходящий, і негідник не вартував стати свідком цього, – був варваром з мовою поета. Ми ж бо, навпаки, є поетом з варварською історією та варварською відвагою, які ми ненавидимо від усього серця. А це доводить, що історія не повторюється, але рухається вперед, і Людина спроможна змінюватися.

– Якось дивно розмірковує кат, – промовив тихо молодий Рана, – але сперечатися зі Смертю нема смислу.

– Ну що ж, ти помреш, – погодився імператор. – А скажи нам чесно, в який рай ти потрапиш, коли проминеш останню завісу?

Рана підвів своє спотворене обличчя і глянув імператорові просто у вічі.

– У Раю слова поклоніння і суперечка означають те саме, – заявив він. – Всемогутній Бог – не тиран. У Божому Домі кожен вільний говорити те, що він хоче, і це є формою їхнього поклоніння.

Він таки провокував брутальність, такий собі святіший ніж ти юнак, тут не могло бути жодних питань, але, незважаючи на роздратування, Акбара зворушили ці слова.

– Ми обіцяємо тобі, – промовив імператор, – що такий дім ми збудуємо на землі.

А тоді з вигуком «Аллаг Акбар», тобто Бог є великий, або ж, можливо, Акбар є Бог, він відітнув пихатому грубіянові зухвалу, що повчала, а тому несподівано непотрібну голову.

Упродовж години після вбивства Рани імператора охоплювало до болю знайоме диявольське почуття самотности. Щойно людина почала говорити з ним як з рівнею, він ставав несамовитим, і це було помилкою, хоч і розумів, що розгніваний король – завжди неправий, роздратований король – це все одно що бог, який помиляється. В цьому полягала ще одна його суперечливість. Він був не тільки філософом-варваром та вбивцею плаксіїв, а також егоїстом, що потребував догідливости та плазування з боку підлеглих, але водночас мріяв про інший світ, світ, в якому він знайде саме ту людину, котра буде рівнею йому, яку він зможе привітати, ніби свого брата, з котрим він говоритиме вільно, навчаючись і навчаючи, даючи й одержуючи задоволення, себто мріяв про світ, в якому він зможе відмовитися від зловтішного задоволення підкорення і вдовольнятиметься ніжнішими і витонченішими радощами бесід та розмов. А чи існує такий світ? Яким шляхом туди можна дістатися? Чи є десь у світі така людина, а чи він щойно її стратив? А що коли той вусатий Рана був єдиний у своєму роді? Чи не стратив він єдиного на світі чоловіка, який міг йому сподобатися? Імператорові думки ставали дедалі п'янішими і сентиментальнішими, його погляд затуманювали п'яні сльози.

Як міг він стати людиною, якою хотів бути? Акбаром, тобто великим? Як?

Але не було навіть з ким поговорити. Він наказав своєму глухому слузі Бгакті Рам Джейну вийти з намету, бо так йому питиметься спокійніше. Слуга, який не міг чути базікання свого господаря, був цінним подарунком, але віднедавна Бгакті Рам Джейн навчився читати слова по губах, а це значно зменшило його вартість і перетворювало на звичайного нишпорку. Король – божевільний. Так вони казали: всі так казали. Так казали його воїни, його піддані, його дружини. Мабуть, навіть Бгакті Рам Джейн казав це. В очі вони йому цього не казали, бо він був чоловіком-гігантом і видатним полководцем, подібним до героя зі стародавніх казок, до того ж він був королем над королями, і якщо такому забаглося бути трохи дурненьким, то хто міг йому заборонити. Однак король не був божевільним. Короля не влаштовувала його сутність. Він прагнув іншої.

Ну що ж. Тоді він дотримає обіцянки, даної покійному катхіяварському князькові. В самому серці свого міста перемоги він зведе дім поклоніння, що стане місцем диспутів, де кожен зможе говорити з кожним на будь-яку тему, навіть про неіснування Бога та скасування влади королів. У тому будинку він вчитиметься скромности. Ні, тепер він уже несправедливий щодо себе. Не «вчитиметься». Він нагадуватиме собі чи, радше, відновлюватиме у собі скромність, яка вже поселилася десь глибоко в серці. Смиренний Акбар, мабуть, найбільше відповідав його внутрішній сутності, що зародилася в умовах вигнання ще в дитинстві, і тепер, уже вбрана у величні шати, не залишала його; внутрішня сутність, що народилася не завдяки перемозі, а завдяки поразці. Тепер він тільки перемагав, але дуже добре пам'ятав також і про поразку. Поразкою був його батько. І його звали Гумаюн.

Йому не подобалося думати про батька. Його батько курив надто багато опію, втратив імперію і повернув її тільки після того, як прикинувся шиїтом (і позбувся Кохінора[20]) і король Персії надав йому військо, а тоді батько помер, упавши зі сходів у бібліотеці майже одразу після повернення на трон. Акбар не пам'ятав батька. Сам він народився у Синді після поразки Гумаюна під містом Чауса, коли королем став не Гумаюн, а Шер Шах Сурі й повалений імператор, покинувши сина, був змушений стрімголов утікати до Персії. Свого чотирнадцятимісячного сина. Якого знайшов і виховав батьків брат і батьків ворог – дядько Аскарі з Кандагара, несамовитий дядько Аскарі, що власноруч би вбив Акбара, якби наблизився до нього, чого йому не вдалося, позаяк на заваді завжди ставала дружина.

Акбар вижив, бо так хотіла його тітка.

У Кандагарі його навчили виживати, воювати, вбивати і полювати, він також багато чого навчився самотужки, скажімо, постояти за себе і стежити за словами, аби не сказати чогось зайвого, тобто не зробити того, що могло б призвести до смерти. Також навчився гідно програвати, і вміння програвати, як очищати душу гідністю, аби прийняти програш, як рухатися вперед, не потрапивши у пастку надмірного наближення до того, чого прагнув досягти, а також як вистояти у самотності, будучи безбатченком, будучи в малості батька і менш вартим без батька; навчився найкращих способів захисту «меншого» від «більшого»: замкнутости, завбачливости, хитрости, скромности, а також гарного периферійного зору. Багато чого він там навчився. Зокрема меншости, з якої бере початок більшість.

Однак були речі, на які його ніхто так і не напоумив і яких він ніколи не навчиться.

– Ми – імператор Індії, але ми не можемо, Бгакті Рам Джейне, навіть свого імени написати, – кричав він старому слузі на світанку, коли той допомагав йому вмиватися.

– Так, Найясніший батьку багатьох синів, мужу багатьох дружин, монарху світу, володарю світу, – підтакував Бгакті Рам Джейн, подаючи рушник.

Цього разу година королівського прийому була також годиною імперської догідливости. Бгакті Рам Джейн пишався своїм ранґом Найвправнішого імперського підлесника і був ще тим майстром пишномовности, майстром старої школи, відомої як накопичувальне підлещування. З огляду на необхідність повторення та точність послідовности цих повторень тільки чоловік з чудовою пам'яттю на хитромудрі вислови з надмірного вихваляння міг лестити накопичувально. А пам’ять Бгакті Рам Джейн мав непомильну. Лестити він міг годинами.

Імператор побачив своє обличчя, що, ніби знамення долі, хмурилося до нього з посудини з теплою водою.

– Ми король над королями, але ми не можемо, Бгакті Рам Джейне, читати власних законів. Що ти на це скажеш?

– Так, о Найсправедливіший суддя над суддями, батьку багатьох синів, мужу багатьох дружин, монарху світу, володарю землі, правителю всього довкілля, збирачу всього сущого, – промовляв Бгакті Рам Джейн, розігріваючись.

– Ми – Досконале Сяйво, Зоря Індії і Сонце Слави, – промовляв імператор, який також знав трохи щось про улесливість, – однак ми виросли у тій гівняній дірі міста, де чоловіки трахали жінок, аби наробити дітей, і трахали хлопців, аби зробити з них чоловіків; ми виросли, весь час будучи напоготові, виросли озираючись, аби боягуз не напав ззаду чи воїн спереду.

– Так, мерехтливий світочу, батьку багатьох синів, мужу багатьох дружин, монарху світу, володарю землі, правителю довкілля, збирачу всього сущого, Досконале Сяйво, Зоре Індії і Сонце Слави, – промовляв Бгакті Рам Джейн, який міг бути і глухим, але знав, як натякнути на ще вищу якість.

– Чи так повинен бути вихований король, Бгакті Рам Джейне? – ревів імператор, перевертаючи від гніву посудину з водою. – Неписьменний, який стереже свою дупу, лютий, правда? Такий має бути принц?

– Так, Найрозумніший над розумними, батьку багатьох синів, мужу багатьох дружин, монарху світу, володарю землі, правителю всього довкілля, збирачу всього сущого, Досконале Світло, Зоре Індії, повелителю людських душ, ковалю людських доль, – промовляв Бгакті Рам Джейн.

– Ти лишень удаєш, що можеш читати слова по наших губах, – прокричав імператор.

– Так, Найбільший провидцю над провидцями, батьку багатьох…

– Ти – баран, якому треба перерізати горло, аби ми мали що з'їсти на обід.

– Так, Милосердніший від богів, батьку…

– Твоя мати трахалася з кнуром і зачала тебе.

– Так, Пишномовний над пишномовними, б…

– Ну нічого, – сказав імператор, – тепер ми почуваємося краще. Пішов геть звідси. Живи…

{4}

І тут знову в яскравих тріпотливих шовках

І тут з нову в яскравих тріпотливих шовках, що розвівалися з вікон червоного палацу, ніби стяги, постав Сікрі, тремтячи, як опійне видіння у спекотний день. Нарешті – дім з бундючними павичами й танцюючими дівчатами. Якщо сплюндрований війною світ був грубою правдою, то Сікрі – прегарним обманом. Імператор повертався додому, як курець до прокуреної люльки. Він – Чарівник. На цьому місці він створить новий світ – світ, де віросповідання, місце народження, ранг чи етнічна належність не матимуть значення. Адже саме тут зібрано найвродливіших жінок світу, і всі вони – його дружини. Найвидатніших талантів також зібрано тут, і серед них Дев’ять Зірок, дев’ять найталановитіших із найталановитіших, а з їхньою допомогою йому геть усе під силу. З їхньою допомогою він зачарує всю землю, усе майбутнє і всю вічність. Імператор був чарівником реального, а з такими помічниками його чародійству не буде меж. Тансенові пісні можуть відкривати замки всесвіту і приносити святість у повсякденне життя. Вірші Фаїзі відчиняють вікна сердець і розуму, так що через них можна побачити темряву і світло. Управлінський талант Раджі Ман Сінґга та фінансові вміння Раджі Тодар Мала підтверджують, що економіка держави перебуває у надійних руках. До того ж був ще Бірбал, найкращий з дев’яти найкращих. Його перший міністр і перший друг.

Тож перший міністр і найбільший дотепник віку привітав його біля вежі слонових бивнів Гіран Мінар. І тут імператорові захотілося пожартувати.

– Бірбале, – промовив Акбар, спішуючись, – чи можеш ти відповісти на одне запитання? Ми вже давно хотіли поставити його тобі.

Перший міністр і легендарний дотепник покірно вклонився.

– Як забажаєте, Джаганпанаг, Захистку Світу.

– Тоді, – провадив далі Акбар, – що було першим – яйце чи курка?

Бірбал відповів одразу:

– Курка.

Це здивувало Акбара.

– А чому ти такий упевнений? – допитувався він.

– Гузоор, – відповів Бірбал. – Я обіцяв відповісти лишень на одне запитання.

Перший міністр й імператор стояли на міському кріпосному валу і дивилися на воронів, що кружляли.

– Бірбале, – почав Акбар, – як ти гадаєш, скільки воронів у нашому королівстві?

– Джаганпанаг, – відповів Бірбал, – рівно дев’ятсот дев'яносто дев'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто дев'ять.

Акбар дивувався.

– А уяви собі, що ми їх порахували, – промовив він, – і їх виявилося більше, то що ти скажеш?

– Це означатиме, – відповів Бірбал, – що до них із сусіднього королівства прилетіли гості.

– А якщо менше?

– Тоді трохи наших полетіло подивитися на закордоння.

Біля Акбарового двору на імператора чекав великий лінгвіст, гість з далекого західного краю – єзуїтський священик, який міг вільно розмовляти і диспутувати десятками мов. Він ніяк не зізнавався імператорові, якою була його рідна мова. А імператор ніяк не міг розгадати цієї загадки, тож перший міністр обійшов священика і дав йому добрячого копняка. Священик вибухнув прокльонами – не португальською, а італійською.

– Бачите, Джаганпанаг, – сказав Бірбал, – якщо когось добряче стусонути, то людина завжди вдається до рідної мови.

– Якби ти був атеїстом, Бірбале, – запитав імператор свого першого міністра, – що б ти сказав справжнім вірянам усіх великих релігій світу?

Хоч Бірбал був відданим браміном з Трівікрампуру, однак відповів не вагаючись:

– Я б сказав, що всі вони, на мою думку, також атеїсти, просто я вірю на одного бога менше, ніж кожен з них.

– І як це зрозуміти?

– Всі ревні віряни мають багато причин не вірити всім іншим богам, окрім свого, – промовив Бірбал, – а звідси випливає, що саме вони дають мені всі підстави не вірити в жодного з богів.

Перший міністр та імператор стояли неподалік Хвабґога, себто Палацу Мрій, дивлячись на спокійну гладь Ануп Талао – монаршої приватної водойми, Незрівнянної Водойми, найкращої з усіх можливих водойм, про яку казали, що у разі якихось негараздів у королівстві її води збурювалися.

– Бірбале, – промовив Акбар, – як ти, мабуть, знаєш, наша улюблена королева має нещастя не існувати. Навіть попри те, що ми її найбільше кохаємо, захоплюємося найбільше нею і цінуємо її більше за втрачений Кохінор, вона залишається невтішною.

Перший міністр порадив імператорові:

– Джаганпанаг, вам слід сказати, що її перемогу побачать усі саме в кінці, оскільки в кінці не існуватиме жодної з королев, а вона існуватиме, насолоджуючись вашим вічним коханням, а її слава триватиме ще віки. Отже, якщо це правда, що вона насправді не існує, то також правда, що вона є тією, що живе. Якщо ж вона не живе, тоді он там за високими вікнами ніхто не чекатиме на ваше повернення.

* * *

Сестри Джодги, тобто решта дружин імператора, обурювалися. Як же так, могутньому імператорові більше до вподоби бути з жінкою, якої не існує? В крайньому разі, коли його нема, її також не повинно бути; адже їй не потрібно вештатися у реальному світі. Вона повинна зникати, як та примара, якою вона була, їй треба заповзати у дзеркало чи в тінь і щезати. А її відмова зникати, вважали живі дружини, була порушенням поведінки, якої слід очікувати від уявного створіння. Адже звідки їй було знати про хороші манери, якщо вона взагалі ніде не виховувалася? Вона була неуком-вигадкою і заслуговувала на нехтування.

Імператор склав її з частин, украдених від них, сердилися вони. Він казав, буцімто вона донька принца з Джодгпура. Але то неправда! То була інша королева, і вона була не донькою, а сестрою. Також імператор вважав, що вигадана кохана була матір’ю його першого сина, його довгоочікуваного сина, зачатого з благословення якогось святого, того самого, під пагорбом якого було зведено місто перемоги. Але вона не була матір’ю принца Саліма, бо його справжня мати була Раджкумарі Гіра Кунварі, відома як Маріам-уз-Замані, донька Раджі Бігар Мала з Амера, що з роду Качгвага, про що вона журливо казала кожному уважному слухачеві. Отже, її небачена врода походила від одного консорту, її індуська релігія від іншого, а її незліченні багатства з третього. А от її темперамент був цілковитою вигадкою Акбара. Насправді такої жінки не могло існувати, настільки вона була дбайливою, настільки невимогливою, настільки безконечно доступною. Вона була неймовірністю, досконалою вигадкою. Тому вони побоювалися її, знаючи, що будучи неймовірною, вона стала непереборною, і тому король її так кохав. Вони ненавиділи її за викрадення їхніх історій. Якби могли, вони б її вбили, і вони так би і вчинили, але допоки імператор не втомився від неї і не помер, вона залишатиметься безсмертною. Що стосується ідеї імператорової смерти, то вона не була поза обговоренням, але про це королеви не говорили. Зносили свою образу мовчки.

– Імператор божевільний, – бурмотів їхній внутрішній голос, однак від слів уголос вони розсудливо утримувалися. І коли він гарцював на коні, убиваючи людей, вони давали їй спокій. Вони ніколи не вимовляли її імени. Джодга, Джодгабай. Жодного разу ці слова не зірвалися з їхніх уст. А вона самотньою блукала палатами палацу. Вона було самотньою тінню, що мигтіла за ґратчастими камінними перегородками. Одяг її розвівався на вітерці. Уночі вона стояла під невеликим куполом на горішньому поверсі Панч-Магалу і дивилася аж ген за обрій, виглядаючи короля, що оживляв її. Короля, що повертався додому з війни.

* * *

Ще задовго до тривожного прибуття до Фатегпур Сікрі білявого брехача з далеких країв з його розповідями про чарівниць та чари, Джодга добре знала, що в крові її славетного чоловіка, мабуть, тече щось чаклунське. Всі чули про некроманію Чингісхана, про його жертвоприношення тварин та використання окультних рослин, і як він за допомогою чорної магії зумів стати плідником восьми сотень тисяч нащадків. Усі чули легенду про те, як Тимур Кульгавий спалив Коран і після завоювання землі намагався піднестися до зірок і завоювати небо. Всі також знали розповідь про те, як імператор Бабар урятував життя вже вмираючого Гумаюна, обійшовши постіль хворого і приманивши Смерть від хлопчика до себе, пожертвувавши собою заради життя свого сина. Такі похмурі угоди зі Смертю та Дияволом лежали в основі спадщини її чоловіка, і навіть її власне існування підтверджувало, наскільки розвиненим було у ньому чаклунство.

Створення реального життя з мрії – не до снаги людям, це виключне право богів. У ті часи Сікрі кишів поетами та митцями, такими собі чепурними егоїстами, які проголошували, що за допомогою мови чи образів вони спроможні абсолютно з нічого викликати в уяві щось прекрасне, однак жоден з поетів, художників, музикантів чи скульпторів не підійшов так близько до звершень, яких досяг Досконалий Чоловік. Також королівський двір був повний іноземців, усілякої екзотики з напомадженим волоссям, купців із загрубілими обличчями, довголицими священиками з далекого Заходу, що своїми огидними мовами вихваляли велич своїх земель, богів та королів. Крізь кам'яну віконну перегородку горішнього поверху своїх покоїв вона споглядала, як в обнесеному муром дворі Громадських Аудієнцій поважно походжають юрми пихатих чужинців. Коли ж імператор показував привезені ними картини із зображенням їхніх гір та долин, то їй на думку спадали Гімалаї та Кашмір, і вона сміялася над дріб'язковою величчю їхніх дііл та гіір, над їхніми півсловами, що позначають напівречі. А їхні королі були дикунами, адже вони прибили до дерева свого бога. І чого можна хотіти від настільки сміхотворних людей?

Їхні розповіді також не вражали. Від імператора вона чула про те, як подорожні розповідали, буцімто якийсь стародавній грецький скульптор оживив жінку і закохався у неї. До того ж уся та історія з оживленням закінчилася не найкращим чином, а загалом це – казка для дітей. Ніщо не могло зрівнятися з її, можна навіть твердити, існуванням. Зрештою, вона є. Вона просто є. Лишень одній людині на землі за допомогою власної волі вдалося здійснити такий акт творення.

Її не цікавили іноземні мандрівники, хоч і знала, що ними захоплюється імператор. Вони приїздили в пошуках…чого? Нічого. Якби вони були мудрими, то марність їхніх подорожей була б для них очевидною. Всі вони подорожували даремно. Подорожі викрадають вас з місця, в якому ви щось означали і яке ви, у свою чергу, також означували, бо присвячували йому своє життя, і переносять вас до казкових країн, і, чесно кажучи, це видається абсурдним.

Так, Сікрі був для них казкою, так само як їхня Англія, Португалія, Голландія чи Франція перебували поза межами її розуміння. Світ не був однаковим.

– Ми – їхня мрія, – казала вона імператорові, – а вони – наша.

Вона кохала його, бо він ніколи не відкидав її поглядів, ніколи не відмітав її думок величчю своєї руки.

– Але уяви собі, Джодго, – казав він, коли вони одного вечора хляскали картами в ґанджіфа. – Якби ми могли прокидатися у сні інших людей і змінювати їх, якби ми, своєю чергою, мали відвагу запросити їх до наших снів. Тоді цілий світ був би сном наяву?

Коли він говорив про сни наяву, язик не повертався назвати його фантазером. Бо чим же тоді була вона?

Вона ніколи не залишала палаців, в яких десятиліття тому народилася, народилася дорослою у чоловіка, який був не тільки її творцем, але також і коханцем. Так, це була правда: вона – його дружина і дитина. Якщо вона залишить палаци, чи щось таке інше станеться, побоювалася вона, чари зникнуть – і вона перестане існувати. Можливо, вона могла б таке зробити, якби він, імператор, був побіля неї і підтримував її своєю вірою, але наодинці у неї не залишалося шансів. На щастя, вона не мала жодного бажання виходити з палаців. Довгі лабіринти обнесених стінами та закритих шторами коридорів, що сполучали різні будівлі палацового комплексу, давали їй усі потрібні можливості для подорожі. Це був її маленький всесвіт. І вона не мала вдачі першопрохідців. Нехай решта світу залишається для інших. А цей квартал фортифікаційного каменю належить їй.

Жінка без минулого, відірвана від історії, а чи, радше, жінка з історією, яку йому захотілося закласти в неї і яку інші королеви заперечували з усіх сил. Також, хотіла вона цього чи ні, постійно, раз-у-раз поставало питання її незалежного існування, питання існування як такого. Якщо Бог відвертає свій погляд від свого ж творіння, то Людина… чи Людина перестає існувати? Це було надто широкомасштабне питання, але її турбували егоїстичні дрібномасштабні версії цього питання. Чи її воля незалежна від чоловіка, з волі якого вона потрапила в буття? Чи вона існує тільки з огляду на відстрочку його зневіри у можливість її існування? Чи зможе вона існувати після його смерти?

Відчула, як закалатало серце. Щось мало статися. Відчула себе міцнішою, твердішою. Сумніви – геть. Він прибуває.

Імператор зайшов у палацовий комплекс, і вона відчула силу його жаги. Так. Щось мало статися. Відчула, як нуртує її кров, побачила його у собі, дедалі більшого в міру того, як він наближався до неї. Вона була його відображенням, такою, як він її створив, але вона також була сама собою. Так. Тепер, коли акт створення завершився, вона могла бути вільною особистістю – вільною, як усі інші, але в межах того, що було закладено в їхню природу. Якою сильною вона раптом стала, повнокровною та шаленою. Над нею його влада аж ніяк не була абсолютною. Все, що їй треба робити, так це бути послідовною. Вона ще ніколи не відчувала себе настільки послідовною. Її природа нахлинула на неї, неначе повінь. Ні, вона – не догідлива. Йому не подобаються догідливі жінки.

Насамперед вона його добряче висварить. Як він міг так довго не приїжджати додому? За його відсутности вона ледве уникла кількох інтриг. Тут нікому не можна довіряти. Навіть стіни повнилися поголосом. Вона дала гідну відсіч усім і вберегла палац до його приходу від усякої небезпеки, розкривши корисливі змови прислуги, порозганявши ящірок, що підглядали зі стін, припинивши змовницьку біганину мишей. І все це вона робила, коли почувалася геть кволою, коли сама боротьба за виживання вимагала застосування своєї волі у повну силу. Інші королеви… ні, вона не згадуватиме інших королев. Інших королев не існує. Існує лишень вона. Вона також чаклунка. Вона чаклує над собою. Їй потрібно причарувати лишень одного чоловіка, і він уже тут. Він не піде до інших королев. Він прийде до тієї, хто йому наймиліша. Вона переповнена ним, його бажанням та чимось, що має статися. Вона знавець усіх його потреб. Вона знає геть усе.

Відчинилися двері. Вона існує. Вона – безсмертна, бо створена коханням. На ньому був золотий тюрбан із кокардою та плащ із золотої парчі. Як військову відзнаку він ніс на собі порох завойованих земель.

– «Я» хотів прибути додому раніше, – промовив він. – «Я» трохи затримався.

У його мові було щось недоладне й незвичне. Що з ним? Вирішила не зважати на чужу йому нерішучість і діяти так, як замислила.

– Так, ви «хотіли», аякже, – сказала вона випростовуючись у повсякденному вбранні, прикриваючи шовковою хусткою нижню частину обличчя. – Чоловік не знає, чого він хоче. Чоловік не хоче того, що він сказав, що хоче. Чоловік хоче тільки того, що йому потрібно.

Він страшенно здивувався з її відмови помічати, що він перейшов на першу особу однини, а це ж бо вшановувало її, від радости вона мала аж зомліти, адже це було його чи не найсміливішим оновленням та проголошенням кохання. Був збентежений і дещо розгублений.

– І скількох чоловіків ти мала, що так добре все знаєш? – промовив він, насупившись і крокуючи до неї. – Ти що, понавигадувала собі чоловіків, коли «мене» не було вдома, а чи таки знайшла справжніх чоловіків для задоволення, чоловіків, що не були вигадкою? То що? Є чоловіки, яких «мені» треба вбити?

Авжеж, цього разу вона помітить революційну, еротичну новизну займенника. Чи тепер вона збагне, що він намагається сказати?

Ні, не помічає і не розуміє. Вона вважає, що достеменно знає, що його збуджує найбільше, і думає тільки про слова, які їй треба сказати, аби він належав їй і більше нікому.

– Загалом, жінки думають про чоловіків менше, ніж вони можуть собі уявити. Жінки думають про своїх чоловіків рідше, ніж їхнім чоловікам хочеться вірити, що саме так воно і є. Всі жінки потребують усіх чоловіків менше, ніж усі чоловіки потребують жінок. Тому дуже важливо гарну жінку тримати в покорі. Якщо ти її не триматимеш у покорі, то вона обов'язково піде від тебе.

Вона не одягнена для того, аби прийняти його.

– Якщо тобі потрібні ляльки, – промовила вона, – іди до лялькового дому, де вони на тебе вже чекають, причепурюючись, вищать і тягають одна одну за волосся.

Але це була помилка. Вона згадала інших королев. Його чоло вкрилося глибокими борознами, а очі захмарилися. Вона зробила неправильний крок. Чари майже розвіялися. Всю силу своїх очей вона перелила в його очі, і він повернувся до неї. Чари діяли. Підвищила голос і вела своє далі.

Вона не лестила йому.

– Ти вже виглядаєш, як старий чоловік, – промовила вона. – Сини подумають, що ти – їхній дід. – Вона не вітала його з перемогами. – Якби історія пішла іншим шляхом, – казала вона, – то старі боги і далі правили б світом, ті боги, яких ти розбив, – багаторукі, багатоногі та багатоголові боги, переповнені розповідями і вчинками, а не покараннями та законами, боги буття стояли б біля богів діяння, боги танцю, боги сміху, боги граду та боги сопілки, багато, багато богів, і тоді могло б статися зрушення на краще.

Вона знала, що була прекрасною, і тепер, скинувши тонку шовкову чадру, аж вибухнула красою, яку приховувала, і він оторопів.

– Коли хлопець мріє про жінку, він наділяє її великими грудьми й куцим розумом, – сказала тихо вона. – Коли король уявляє дружину, він мріє про мене.

Вона знала сім способів унґюкуляції, себто мистецтва використання нігтів з метою підсилення статевого потягу. Ще до того як він вирушив у далеку дорогу, вона залишила на його тілі Три Глибокі Знаки – подряпини, зроблені на його спині, грудях, а також на яєчках першими трьома пальцями правої руки, аби він не забував її. Тепер же, після повернення додому, вона могла змусити його здригатися, могла підняти його волосся дибки, лишень легенько доторкнувшись нігтями до щік, нижньої губи і грудей, не залишаючи жодних подряпин. Могла вона його і подряпати, залишивши знак півмісяця на шиї. Вона також могла повільно і довго впиватися нігтями в його обличчя. Могла робити довгі подряпини на його голові та стегнах і, знову ж таки, на його завжди чутливих грудях. Вона також могла зробити йому зайчика-побігайчика, легко торкаючись на його грудях навколо-пилкових кружків, але не торкаючись тіла в інших місцях. І жодна суща на світі жінка не вміла так, як вона, зробити павичеву ніжку, досить складний прийом: треба впертися великим пальцем у його ліву пипку, а рештою чотирма «йти» по грудях, глибоко впиваючись вигнутими, ніби пташині дзьоби, нігтями, які вона спеціально плекала і гострила в очікуванні саме цієї миті, встромляючи їх в імператорову шкіру дедалі глибше, аж поки вони не залишали подряпин, котрі нагадували сліди павичевих лап у грязюці. Вона знала, що він казатиме, коли вона голубитиме його. Він казатиме, що на самоті у своєму похідному наметі, бувало, заплющить очі й імітує її рухи, уявляє, що її нігті рухаються по його тілу, і його охоплює палке бажання.

Вона чекала, аби він сказав саме це, але він мовчав. Щось тут було не так. У ньому вгадувалась якась нетерплячість, навіть легке роздратування, незадоволення, якого вона не розуміла. Виглядало так, наче всі тонкощі мистецтва її любощів утратили свої чари, а йому хотілося одного – заволодіти нею, і по всьому. І раптом вона збагнула: він змінився. Тепер зміниться геть усе.

* * *

Що стосується імператора, то себе він більше ніколи не називав в однині у присутності іншої особи. В очах світу він був множинний, множинний навіть у баченні жінки, що кохала його, і множинним він залишиться. Свій урок він отримав.

{5}

Його сини, гасаючи на конях

Його сини, гасаючи на конях, цілилися списами у забиті в землі кілки для намету; його сини, сидячи на конях, вправлялися у грі, що називалася чауґан; вони розмахували довгими палицями з вигнутими кінцями і заганяли м'яч у ворота з сіткою; його сини грали в нічне поло люмінесцентним м'ячем; його сини – на полюванні, і найвправніший мисливець утаємничує їх у тонкощі полювання на леопарда; його сини беруть участь у «грі кохання», ішкбазі, себто беруть участь у голубиних перегонах… які ж вони прекрасні, його сини! Як добре вони грають! Тільки погляньте на принца-наступника Саліма; уже в чотирнадцять він настільки вправний лучник, що спеціально для нього довелося міняти правила змагань. Ах, Мураде, Даніяле, мої вершники, думав імператор. Як він їх любив і якими ж вони були дармоїдами і бевзями! Тільки погляньте на їхні очі: вони вже п'яні. Їм ще тільки по одинадцять та десять років, а вони вже п'яні, і то на конях, от йолопи. Хай би які суворі вказівки він давав, ніхто з прислуги не наважувався суперечити синам, бо вони були кровними принцами.

Аякже, за ними шпигували, і він знав про Салімову пристрасть до опію та його нічні пригоди із збоченою розпутністю. З одного боку, можна Саліма зрозуміти, що йому молодому парубкові із сильною потенцією припало до душі займатися з дівками содомією, але йому треба буде щось казати, якось впливати на нього, бо танцівниці починають скаржитися, що їхні сині сідниці і забиті, аж гранатові, пуп'янки, заважають їм потім бути вправними маленькими повіями.

На жаль, на превеликий жаль, його діти – дуже пусті діти, хоч і кровинка від кровинки, але успадкували від нього все найгірше і нічого найкращого! От хоча б узяти падучу хворобу принца Мурада; її все ще приховують від стороннього ока, але скільки це може тривати? А Даніял також нічого не вартий, геть чисто безвольний, хоч і успадкував родинну вроду, і, як марнославний чепурун, пишається цим, ніби власним досягненням. А чи варто засуджувати десятирічного хлопця? Ні, не варто, але то були не хлопці. То були маленькі боги, деспоти майбутнього: мали нещастя народитися, аби управляти. І він їх любив. Вони його зраджуватимуть. Вони – світло в його житті. Вони прийдуть до нього, коли він спатиме. Ці – пуцьвірінки. Він чекав на їхні кроки.

Сьогодні, як і щодня, королю дуже хотілося довіряти своїм синам. Він довіряв Бірбалу, і Джодалу, і Абул Фазлу, і Тодар Малу, але ніколи не спускав очей із хлопців. Йому хотілося довіряти їм, йому хотілося, аби вони стали його надійною опорою у старості. Він мріяв про те, як покладатиметься на їхні шість чудових очей, коли на його власні впаде пелена, як він дочекається допомоги від їхніх шістьох міцних рук, коли його власні стануть немічними, і чинитимуть вони все одностайно згідно з його заповітом, а він стане богом, багатоголовим і багаторуким. Він дуже хотів довіряти їм, бо вважав довір'я чеснотою і намагався розвивати цю рису у всякий можливий спосіб, але йому також була відома історія його пращурів, і він пам'ятав, що довір'я їм не було притаманне. Його сини виростуть і стануть осяйними героями з пишними вусами і повстануть проти нього, вже навіть зараз він це бачив у їхніх очах. У роді Чаґгатая з Фергани вже так повелося, що діти плели інтриґи проти своїх коронованих батьків, аби повалити їх з трону, ув'язнити їх у їхніх же фортецях чи на озерних островах або ж навіть власноруч скарати на горло.

Дякувати Богові, Салім, той кровожерливий негідник, уже розмірковував над витонченими методами позбавлення людей життя. Якщо хтось зрадить мене, тату, то я заріжу віслюка і накажу зашити зрадника всередину щойно зідраної і ще мокрої від крови шкури. А тоді посаджу його на осла задом наперед і поведу по вулицях, саме в полудень, аби гаряче сонце зробило свою справу. Жорстоке сонце висушуватиме шкуру, і вона збігатиметься, тож зрадник, зашитий у неї, від задухи повільно помре від задухи. І хто ж бо тобі розповів про таку огидну дурницю? питав імператор свого сина. Я сам придумав, збрехав хлопець. Тату, не тобі побиватися над жорстоко вбитими. Я на власні очі бачив, як ти вийняв меча і відрубав ноги чоловікові, що вкрав пару чобіт. Імператор знав, що то правда. Якщо темрява і заполонила уяву принца Саліма, то він це успадкував від самого короля над королями.

Салім був його улюбленим сином і найімовірнішим його вбивцею. Коли він помре, то троє братів гризтимуться між собою, як вуличні собаки за кістку з м'ясом. Досить було йому заплющити очі і почути тупіт кінських копит, як він бачив Саліма на чолі змови проти нього; але Салім приречений на поразку, як той кволий недомірок, яким він, до речі, і був. Ми його простимо, аякже, і дозволимо йому жити, нашому синові, адже він такий управний вершник, такий осяйний, з такою королівською усмішкою. Імператор зітхнув. Він не довіряв своїм синам.

Питання любови вирішувалося ще загадковіше. Королеві подобалося дивитися на дітей, коли вони гасали на конях по майдану. Якщо йому доведеться помирати на їхніх руках, то він полюбить ту руку, що завдасть фатального удару. Однак він аж ніяк не планував, що малі негідники зможуть здолати його, поки він дихатиме. В пеклі він їх спочатку побачить. Він – імператор, Акбар. І нікому не дозволено з ним жартувати.

Він довіряв містичному Чішті, чия могила стояла на подвір'ї П'ятничної Мечеті, але Чішті був мертвий. Він довіряв собакам, музиці, поезії, дотепному придворному і дружині, яку він створив з нічого. Він довіряв красі, живопису і мудрості своїх предків. Однак в іншому, скажімо, в релігійній вірі він, утрачав упевненість. Він був переконаний, що життю не варто довіряти, а на світ не варто покладатися. На брамі великої мечеті він викарбував девіз, який був не цілковито його, але належав, як казали, Ісусові Назаретянину. Світ – це міст. Перейди через нього, але не будуй на ньому будинку. Він не вірив навіть своєму девізу і за це дуже картав себе, бо збудував не те що будинок, але ціле місто. Хто сподівається на годину, той сподівається на вічність. Світ – це юдина. А що далі – не видно. Правда, він мовчки погоджувався, що його сподівання надто великі. Я сподіваюся на вічність, думав він. Години для мене – замало. Я сподіваюся на велич більшу, ніж дозволено бажати людині. (Тому «Я» було добре, коли він таке казав сам собі, бо ліпше розумів себе, але все це залишиться особистою справою, яку вже було вирішено.) Я сподіваюся на довге життя, думав він, на мир та смачну їжу пополудні. А найбільше я сподіваюся на молодого чоловіка, якому я довірятиму. І такий чоловік буде не моїм сином, але він мені стане більше ніж сином. Він стане моїм молотом і ковадлом. Він стане моєю окрасою і правдою. Він стоятиме на моїй долоні й затулятиме небо.

Того ж самого дня до імператора привели білявого чоловіка. Він був одягнений у недоречний довгий плащ із різнобарвних шкіряних косокутників і тримав у руці лист від королеви Англії.

* * *

Рано-вранці Могіні – повія, яка страждала від безсоння, розбудила свого відвідувача у гатяпульському борделі. Він одразу прокинувся, грубо схопив її рукою, не знати звідки дістав ніж і приставив їй до шиї.

– Май клепку в голові, – сказала вона. – Уночі я могла вбити тебе сотні разів, і не думай, що я не помишляла про таке, бо ти так хропів, що міг розбудити імператора у палаці.

Вона запропонувала йому дві ціни, одну за одноразовий акт, а другу, трохи вищу, за цілу ніч.

– А що краще? – запитав він.

– Кажуть, що краще заплатити за цілу ніч, – відповіла вона похмуро. – Але більшість моїх клієнтів настільки старі, п'яні, обкурені або ж недосвідчені, що навіть один раз для багатьох із них є непосильною працею, тому, заплативши за один раз, ти зекономиш гроші.

– Я заплачу вдвічі більше за ніч, – сказав він, – якщо ти пообіцяєш не відходити від мене впродовж усієї ночі. Я вже давно не був з жінкою цілу ніч, а жіноче тіло, що лежить поряд зі мною, робить мій сон солодшим.

– Трать свої гроші, як тобі заманеться. Я тебе не відтворюватиму, – сказала вона з холодним серцем, – але в мені вже давно нема нічого солодкого.

Вона була настільки худою, що повії між собою називали її Костомахою, а клієнти, якщо могли собі дозволити, вчащали одночасно і до неї, і до її протилежности, гладкої повії на прізвисько Перина, і насолоджувалися двома крайнощами форм жіночого тіла – спочатку ледь не самі кістки, а тоді пухке тіло. Костомаха їла як вовк, жадібно і швидко, і що більше вона їла, то гладкішою ставала Перина, аж поки у багатьох не закралося підозра, що вони уклали з Дияволом угоду про потойбічну довічну гладкість Костомахи, тимчасом як Перина трястиме кістками, а пилки на її плоских грудях стирчатимуть, як маленькі дерев'яні затички.

Вона була у Гатяпулі повією долі-арті, і в умовах її найму буцімто передбачалося буквальне одруження з роботою і можливість вийти на пенсію хіба що на арті, чи то, пак, на катафалку. Їй довелося пройти крізь посміховисько одруження, коли вона на радість вуличного натовпу прибула на гарбі, запряженій віслюками, а не на долі, тобто паланкіні[21].

– Тішся весіллям, Костомахо, це єдине весілля, яке ти матимеш, – крикнуло якесь вайло, але повія, що стояла на балконі, вилила йому на голову горщик сечі, і він одразу стулив пельку. «Нареченим» був сам дім розпусти, який символічно представляла мадам Ранґілі Бібі – повія настільки стара, беззуба і косоока, що вже своїм виглядом заслуговувала на повагу, і до того ж була настільки навіжена, що її всі боялися, навіть поліцейські, завдання яких теоретично полягало у тому, аби закрити її заклад, але вони так і не наважувалися на цей крок, побоюючись, аби вона своїми відьомськими очима не накликала на них нещастя. Іншим, правдоподібнішим поясненням довголіття будинку розпусти було те, що ним володів якийсь впливовий придворний, або ж, як подейкували у місті, навіть не придворний, а священик, може навіть той загадковий, що без упину молився на могилі Шішті. Проте придворні часто потрапляють у немилість, у тому числі священики. А от накликане лихо – це назавжди: тому страх перед схрещеними очима Ранґілі Бібі був щонайменше таким же сильним, як перед невидимим святошею або вельможею-покровителем.

Могіні журилася не тим, що була повією, тобто мала роботу, яка забезпечувала їй дах над головою, давала їжу та одяг, без чого вона була б не ліпшою за бродячого собаку, і так само як собака, десь би померла у канаві. Свою лють вона спрямовувала на одну жінку, колишнього роботодавця, чотирнадцятирічну Леді Ман Бай з Амера, яка тепер мешкала у Сикрі, тобто її лють була націлена на таку собі юну потіпаху, що таємно вже одержувала знаки уваги з боку свого кузена принца-наступника Саліма. Леді Ман Бай мала сотню рабів, а Могіні Костомаха була однією із її улюблениць. Коли спекотного дня спітнілий принц повертався на коні з виснажливого полювання, то Могіні була на чолі свити, до обов'язків якої входило знімання з нього всього одягу та натирання його блідої шкіри пахучими й охолоджувальними оліями. Саме Могіні вибирала парфуми, сандалове дерево або ж мускус, пачулі або ж ружу, а також саме Могіні доручалося натиранням готувати його до зустрічі з коханою. Інші раби махали віялами, розтирали руки й ноги, але тільки Костомаха могла торкатися його королівського статевого органу. Вона дуже добре зналася на приготуванні мазей, необхідних для підвищення статевої хіті та подовження коїтусу, себто статевого акту. Вона готувала мазі з тамаринду, чи з кіноварі, або ж сухого імбиру, чи перцю, які, змішані з медом великих бджіл, давали жінці багато втіхи без надмірного напруження з боку чоловіка, а також дозволяли чоловікові зазнати відчуття теплоти і щось на зразок стискувальних рухів, що особливо були приємні. Інколи вона змащувала мазями хазяйчину піхву, інколи принців член, а найчастіше і те, і друге. Чудовий результат було гарантовано обом партнерам.

Її підвело знання рецепту лікарського засобу, що «перетворював чоловіка на коня». Одного дня вона взяла та й зварила свіжі козлячі яєчка у молоці, посолила та поперчила їх, підсмажила у топленому маслі, гарненько посікла, приготувавши з них смачний фарш. Ту мішанину треба було їсти, а не втирати у тіло, і вона годувала нею принца зі срібної ложки, пояснюючи, що, прийнявши ліки, він зможе кохатися, як кінь, п'ять, десять чи навіть двадцять разів, не втрачаючи при цьому сили; а у випадку з особливо статево зрілими парубками навіть до ста послідовних вивержень сімені.

– Смачно, – казав принц і завзято їв.

Наступного ранку він вийшов із будуару, залишивши свою кохану майже непритомною.

– Так, таки так – сказав він Могіні, коли виходив, – ох і помічні були ліки!

Минуло сорок сім днів і ночей, перш ніж Леді Ман Бай змогла знову подумати про статеві зносини, і принц упродовж усього часу, коли заходив до неї, усвідомлюючи, що він накоїв, поводився так, ніби кається і дуже дбає про неї, і тому немилосердно трахав рабинь, а крім того дуже часто вдавався до послуг худого створіння, що наділило його надлюдською чоловічою силою. Леді Ман Бай не могла відмовити йому, але ревнощі не давали їй спокою. Коли сумно відомої ночі після ста і однієї копуляції з'ясувалося, що витривалість Могіні Костомахи у статевих зносинах безмежна і що принц не спроможний зламати її, а це майже вдалося зробити йому зі своєю коханою, доля дівчини-рабині була вирішена. Ревнощі Леді Ман Бай невблаганно зростали, і Могіні витурили з маєтку, залишивши її тільки зі знанням препаратів, від яких у чоловіків з'являється страшенна хіть. Вона впала дуже низько – з палацу до борделю, але вміння чарувати стало їй у пригоді і зробило її у гатяпульському борделі найпопулярнішою жінкою. Вона сподівалася на помсту.

– Ох, як зведе мене доля з тією сучкою, то я її так намащу мастикою, що її шакали трахатимуть. Вона буде махана круками і крокодилами, прокаженими та водяними буйволами, і зрештою від неї нічого не залишиться, лише смердюче пасмо волосся, яке я неодмінно спалю, і на тому буде їй кінець. Вона одружується з принцом Салімом, і їй не до мене. Для жінки у моєму становищі помста – це недосяжна розкіш, як сірі куріпки чи дитинство.

Не знати чого, але вона чомусь говорила це білявому прибульцеві, хоч раніше ніколи і нікому не розповідала про свої витівки, – може, на неї справила враження його екзотична зовнішність, його біляве волосся чи довірлива чужість.

– Ти мусив навіяти на мене якусь ману, – сказала вона стурбованим голосом, – раніше я не дозволяла клієнтам бачити себе при денному світлі, а тим паче розповідати про себе.

Батьків брат позбавив її цноти в одинадцять років. А дитина, що народилася у неї, була виродком, якого її мати взяла і втопила, навіть не показуючи її, побоюючись, що вона зненавидить своє майбутнє.

– Їй не треба було переживати, – сказала Могіні, – бо виявилося, що я мала спокійну вдачу і була схильна до статевих зносин. Навіть той бугай не змарнував мене. Але мені завжди бракувало теплоти, а після несправедливости, якої я зазнала від Леді Ман Бай, я стала ще холоднішою. Влітку чоловікам навіть подобається моя прохолодна близькість, але взимку я маю менше роботи.

– Підготуй мене, – сказав білявий чоловік, – бо сьогодні мені треба потрапити на прийом до імператора, тож мушу виглядати якнайкраще.

– Якщо маєш гроші, – відповіла вона, – то пахнутимеш як схочеш, пахнутимеш як король.

Вона сказала, що це коштуватиме один золотий магур, а тоді почалося перетворення його тіла на симфонію для носа.

– Я беру трохи більше, аякже, – застерегла вона його, але він лишень махнув лівим зап'ястям, і вона аж рот роззявила від подиву, коли побачила між його чотирма пальцями три золоті монети.

– Зроби якнайкраще, – сказав він і дав їй усі три монети.

– За три золоті магури, – сказала вона, – люди думатимуть, що ти ангел з раю, якщо ти хочеш, аби саме це вони подумали, а коли залагодиш свою справу, то зможеш кохатися зі мною та з Периною впродовж тижня, задовольняючи свої найбільші примхи без жодних доплат.

Вона послала за залізними ночвами і власноруч наповнила їх, змішуючи теплу і холодну воду у відношенні одне відро до трьох. Потім намилила його милом з алое, сандаловим деревом та камфорою, «аби твоя шкіра була свіжою і відкритою для королівських запахів». А відтак дістала з-під ліжка незвичайну охайно загорнуту в ніжну тканину скриньку з парфумами.

– Поки дістанешся до імператора, тобі доведеться переконати не одного вартового, – сказала вона. – Тож пахощі, призначені для імператора, ховатимуться під запахами, що подобатимуться менш важливим особам і вивітряться до часу, коли постанеш перед імператором.

Вона взялася до роботи, намащуючи його цибетином і фіалкою, магнолією і лілеєю, нарцисом і калембиком, а ще краплями інших окультних екстрактів, назви яких йому навіть не хотілося питати, екстракти із соку турецьких, кіпріотських та китайських дерев, а також кишок кита. Коли ж закінчила, він пах, як дешевий бордель, в якому він зараз був, і шкодував, що вдався до послуг Костомахи. Але із ввічливости нічого не сказав. Із дорожньої течки вийняв вбрання настільки пишне, що Костомаха аж ахнула.

– Ти що, заради цього одягу когось уколошкав, а чи справді якийсь вельможа? – поцікавилася вона. Він не відповів. Мати дорогий одяг у дорозі – це означає привертати увагу грабіжників; а мати у королівському дворі вигляд волоцюги – це ще одна дурість.

– Мені треба йти, – сказав він.

– Повертайся до мене, – сказала вона, – пам'ятай про безплатне кохання.

Незважаючи на вранішню спеку, він одягнув свій незмінний плащ і вирушив на здійснення своїх планів. Якимось дивом парфуми Костомахи ішли попереду нього і прокладали йому дорогу. Вартові замість того, аби нагнати його і наказати йти до воріт у далекому кінці міста, де він мав би чекати у черзі на одержання дозволу на перебування у Дворі Публічних Аудієнцій, коли зачули запах, що ніби леліяв добрі новини, розступилися і навіть допомагали йому, а тоді неправдоподібно добродушно шкірилися. Старший у вартівні відправив посильного за королівським ад'ютантом, який прийшов із невдоволеним виглядом, бо його потривожили. Але коли він наблизився до гостя, то вітерець подув з іншого боку, і цілком інший запах розлився у повітрі, запах, який був занадто тонкий для нечутливих носів вартових, але змусив ад'ютанта мимоволі подумати про першу дівчину, яку він кохав. Він зголосився особисто піти до будинку Бірбала, аби все влаштувати як годиться, а тоді повернувся, кажучи, що всі необхідні дозволи одержано, і він уповноважений запросити гостя увійти до палацу.

Його, як це заведено, запитали, хто він такий, і той без вагань відповів:

– Можете називати мене Маґором, – відповів він бездоганною перською мовою. – Маґор дель'Амор до ваших послуг. Добродій з Флоренції, а зараз тут у справі королеви Англії. – На голові у нього був оксамитовий капелюх з білим пером, пришпиленим шпилькою із самоцвітом гірчичного кольору, і скинувши цей капелюх, він схилився у низькому поклоні, що показувало всім (річ у тому, що він зібрав навколо себе цілий натовп роззяв, замріяні й усміхнені очі яких ще раз доводили високу професійність Костомашиної роботи), що він обізнаний з придворними манерами, ввічливістю та витонченістю.

– Пане посол, – сказав ад'ютант, – сюди, будь ласка.

Коли попередні запахи вивітрилися, повіяло третім ароматом, і цей запах леліяв повітря фантазіями хіті. Йдучи чарівним світом палаців, чоловік на ймення Маґор дель'Амор наразі помітив якесь тріпотіння за запнутими вікнами та ґратчастими ширмами. У темряві вікон, йому здалося, він розгледів безліч миґдалевих очей. Один раз він навіть побачив руку із коштовним камінням у неясному жесті, але його можна було зрозуміти як запрошення. Він недооцінив Костомаху. Вона, як митець своєї справи, спокійно могла конкурувати з будь-ким із міських художників, поетів та співців.

Ану ж бо подивимося, що вона приготувала для імператора, подумки сказав собі він. Якщо запах буде таким же спокусливим, як попередні, то я – живий і здоровий. У руці він дедалі міцніше стискав пергаментний сувій, кроки ставали сягнистішими, а його впевненість – більшою.

У центрі головної Палати Приватних Аудієнцій стояло дерево з червоного пісковику, з якого, як здалося незвиклому окові гостя, звисала ціла в'язка стилізованих бананів. Широке «гілля» червоного каменю спадало з верху стовбура дерева на всі чотири кути кімнати. Між тим гіллям висіли вишиті сріблом та золотом шовкові балдахіни; а під балдахінами та бананами, спиною до товстого камінного стовбура, стояв найстрашніший у світі чоловік (за одним винятком): невисокий улесливий чоловік з величезним інтелектом і кругозором, улюбленець імператора, об'єкт ненависти заздрісників, підлесник, підлабузник, щоденний пожирач тридцяти фунтів їжі, людина, що може замовити кухарям приготувати на вечерю тисячу різних страв, для якого всезнання – це не просто фантазія, а життєва необхідність.

Це – Абул Фазл, людина, котра знала все (за винятком іноземних мов і багатьох незграбних говірок Індії, які йому ніяк не давалися, а тому він був незвичайною моноглотною постаттю у багатомовному стовпотворінні двору). Знавець історії та шпіонажу, світлішим за Дев'ять Зірок і друга найближча довірена особа найстрашнішої людини у світі (без жодного винятку), Абул Фазл знав справжню історію створення світу, яку, за його словами, він почув від самих ангелів, а також знав, скільки фуражу дозволено щоденно з'їдати коням в імператорських конюшнях, усі інгредієнти удосконаленого рецепту біряні,[22]знав, чому рабів перейменували в учнів, знав історію євреїв, порядок небесних сфер, Сім Рівнів Гріха, Дев'ять Шкіл, Шістнадцять Скрут, Вісімнадцять Наук та Сорок Дві Нечисті Речі. Йому також ставала відомою, завдяки власній мережі інформаторів, найменша подія, про яку обмовилися будь-якою мовою у стінах Фатегпур Сікрі, про геть усі таємниці та зради, факти потурання й безладу, тому будь-яка людина у межах стін була в його владі або ж у владі його пера, про яке король Бохари Абдула сказав, що його треба більше боятися, ніж меча Акбара: за винятком найстрашнішого чоловіка у світі (без жодного винятку), який нікого не боявся і який, зрозуміло, був імператором, його повелителем.

Абул Фазл, наче король, стояв боком і не повертався, аби поглянути на прибульця. Він так довго мовчав, що вже стало ясно – це спроба образи. Посол королеви Єлизавети розумів, що це його перше випробування, і він мусить його з честю пройти. Він також мовчав, і у страшному мовчанні вони багато чого дізнавалися один про одного.

Гадаєш, що ти мені нічого не кажеш, міркував собі подорожній, але твоя пишність і грубість, твоя огрядність і суворий вираз обличчя свідчать, що ти представник світу, де прагнення насолоди співіснує з підозрою, а насильство, адже ця мовчанка – це форма насильницького нападу, іде у парі зі спогляданням прекрасного, до того ж слабкість всесвіту надмірної м'якости й мстивости полягає у марнославстві. Марнославство – це ті чари, в чиїх тенетах ти зараз перебуваєш, і саме завдяки моїй обізнаності у сфері марнославства я досягну своєї мети.

А тоді найстрашніший чоловік у світі (за одним винятком) нарешті почав говорити, ніби відповідаючи на думки іншого.

– Ваша світлосте, – промовив він насмішкувато, – чую, що ви напахалися парфумами, призначеними спокушати королів, і я роблю висновок, що ви не цілком безневинний за нашими мірками, фактично, цілковито не безневинний. Я не повірив вам, коли вперше почув про вас кілька хвилин тому, а тепер, коли чую цей запах, то вірю вам ще менше.

Білявий Маґор дель'Амор інтуїтивно відчув, що Абул Фазл був автором книжки про рецепти чародійних мазей, відомих Могіні Костомасі, і тому нюхові чари на нього не діють, а як наслідок – вони втратили вплив на всіх присутніх. Вартові з дурнуватими посмішками на всіх чотирьох входах до Палати Приватних Аудієнцій раптом очуняли, а запнуті серпанком наложниці, чекаючи на обслуговування шановного товариства, втратили свою еротичну замріяність, і тут до прибульця прийшло усвідомлення, що він тепер скидається на чоловіка, якого роздягли догола перед всевидючим оком фаворита короля, і що лише правда або щось настільки ж переконливе як правда зможе врятувати його.

– Коли посол іспанського короля Філіпа прибув до нас з візитом, – пригадував Абул Фазл, – то прибув не сам, а з почтом та зі слонами, навантаженими дарунками, а ще він подарував двадцять одного скакуна найкращої арабської породи і багато коштовних каменів. Він не приїхав на гарбі і не ночував у борделі з жінкою, настільки худою, що відразу і не скажеш, що то жінка.

– Вельмишановний пане, лорд Гоксбанк та інші, на превеликий жаль, вступили у славу Божу та його ангелів, коли ми висаджувалися в Сураті, – відповів прибулець. – На смертному ложі він доручив мені виконати покладену на нього Її Величністю місію. На жаль, корабельна команда складалася з багатьох негідників; ще тіло його не захололо, як вони заходилися все плюндрувати і нишпорити по його каютах у пошуках коштовностей, які міг мати мій добрий господар. Зізнаюся, що тільки завдяки фортуні мені вдалося уникнути смерти й зберегти лист, бо, знаючи, що я – чесний слуга свого господаря, вони б одразу перерізали мені горло за найменшої спроби боронити власність лорда Гоксбанка. Дуже шкодую, що його прах не був похований у землі за християнським обрядом, але гордий з того, що зумів прибути до вашого чудового міста, аби виконати його обов'язок, що став моїм.

– Королева Англії, – розмірковував Абул Фазл, – не була у дружніх стосунках з нашим другом, славетним королем Іспанії.

– Іспанія – хвалькувата обивателька, – викрутився прибулець, тоді ж бо як Англія – це країна мистецтва, краси і сама Глорія. Не будьте засліплені лестощами Філіпа Тупого. Великі мають говорити з великими, і саме королева Англії Єлизавета є втіленням імператорської величі та смаку. – Увійшовши в роль, він пояснив, що далека рудоволоса королева – це не що інше, як імператор Заходу, вона – Акбар у жіночій подобі, і він, Шаганшах, король над королями, можна сказати, є Єлизаветою Сходу, вусатим, і не цнотливим, але у сенсі величі вони однакові.

Абул Фазл перемінився.

– Ви не хочете поставити мого правителя вище за жінку, – сказав він тихо. – Добре, що ви тримаєте той сувій, як я бачу, з автентичною печаткою корони Англії, і тому ми змушені гарантувати вам безпеку. В іншому разі за таку зухвалість, аби позбутися непроханої свині, я б кинув вас на поталу дикому слонові, якого ми тримаємо прив'язаним неподалік на лужку.

– Імператор – відомий у всьому світі як великий шанувальник жінок, – сказав Маґор дель'Амор. – Я переконаний, що він не почуватиметься ображеним, коли самоцвіт Сходу порівнюють з іншим великим самоцвітом, незалежно від статі.

– Мудреці-назаретянці, послані до нашого двору португальцями з Ґоа[23], не дуже хвалять ваш самоцвіт. – Абул Фазл знизав плечима. – Кажуть, що вона стає на прю з Богом, і до того ж слабенька правителька, тож не довго чекати, коли вона залишиться без влади. Також кажуть, що нація – це самі злодії, а ти, мабуть, шпигун.

– Португальці – пірати, – сказав Маґор дель'Амор. – Вони – морські розбійники й огидні падлюки. Мудра людина ніколи не повірить у те, що вони кажуть.

– Отець Аквавіа з Товариства Ісуса – італієць, як і ти, – відповів Абул Фазл. – Отець Монсеррате, його компаньйон, родом з Іспанії.

– Якщо вони сюди прибули під прапором задрипаних португальців, – наполягав прибулець, – тоді вони – не хто інші, як португальські собаки.

Десь згори, з-над їх голів, почувся голосний сміх, ніби засміявся якийсь бог.

– Змилостися, великий мунші, – загримів гучний глос. – Нехай юнак живе хоча б до того часу, поки прочитаємо його послання.

Шовкові балдахіни впали по кутах палати, а там, високо над ними, на оббитій м'якою тканиною верхівці камінного дерева у Позі Королівського Вдоволення, регочучи на повні груди, сидів Абул-Фатг Джалалуддін Мухамед Акбар, сам Великий Могол, відкритий для загального огляду, схожий на велетенського папугу на здоровезному сідалі.

* * *

Він прокинувся у незвичайно дражливому настрої, і навіть надзвичайно умілі ласки коханої не заспокоїли його. Серед ночі дезорієнтована ворона якимсь чином проникла до спальні королеви Джодги, і королівське подружжя пробудилося від страхітливого каркання, що спросоння здалося імператорові знаком кінця світу. В якусь мить чорне крило черкнуло його щоку. Допоки слуги виганяли ворону, імператорові нерви вже аж дзвеніли. Надалі його сон наповнився передвістями. В якусь мить він бачив, як чорний дзьоб тієї апокаліптичної ворони дотягувався до його грудей і виривав серце, аби з'їсти, так само як батрак з Мекки у битві під Угудом з'їв серце убитого Хамзи, дядька Пророка. Якщо такий могутній герой міг бути вбитий підступним дротиком, то він також може загинути у будь-яку мить від стріли, що летітиме з темряви, як та ворона – гидка, смертельна і чорна. Якщо ворона може проникнути крізь усі рівні охорони і бити в його обличчя крильми, то чи не може те ж саме зробити і зловмисник?

Отак, переповнений передчуттями смерти, він був безборонний перед приходом кохання.

* * *

Прибуття пройдисвіта, що називав себе англійським послом, дуже зацікавило його, і після того, як він наказав Абул Фазлу трохи побавитися з «послом», настрій у нього почав покращуватися. Абул Фазлу, в житті надзвичайно товариській людині, чи не найліпше у всьому Сикрі вдавалися різного виду жорстокі витівки, і коли імператор, схований від обох чоловіків, допитувача і допитуваного, слухав виставу внизу під собою, хмари ночі нарешті розійшлися і забулися.

– Ох, і викручується той дурисвіт, – думав він, коли тягнув кутаси шнурків шовкових балдахінів, аби відкритися чоловікам внизу; він був у доброму гуморі, але не підготовлений до емоцій, що охопили його, коли його очі зустрілися з очима прибульця.

Це була любов або щось схоже на любов. Серце закалатало, як у закоханої дівчини, віддих став глибшим, а щоки зарум'янилися. Який вродливий був цей парубок, наскільки впевнено тримався, як пишався собою! І в ньому було щось таке, чого й не збагнеш одразу: якась таємниця, що робила його цікавішим за сотню придворних. Скільки йому років? Імператор не дуже добре розбирався у віці фаранґі. Йому могло бути двадцять п'ять, або ж тридцять, тобто «старший, ніж наші сини», подумалося імператорові, або «надто дорослий, аби бути нашим сином», а тоді аж подивувався, що така думка прийшла йому в голову. А чи той іноземець, бува, не чарівник? – запитав він сам себе. І чи він тепер, часом, не перебуває під впливом його окультних чарів? Ну що ж, він не зупинятиметься, в цьому нема нічого лихого, він надто хитрий, аби стати жертвою схованого ножа чи напитися отрути з аптечної філіжанки. Він простежить за своїми почуттями і зрозуміє, що викликало їх. Відсутність подиву – це невідворотне покарання сильних світу цього, а імператор уже давно розробив складну систему і механізм того, як нічому не дивуватися, а тут якийсь Маґор дель'Амор, випадково чи навмисно, заскочив його зненацька. І хоч би з цієї причини йому необхідно бути більш обізнаним у цьому питанні.

– Прочитай нам листа королеви, – скомандував Акбар, і «посол», театрально помахуючи зап'ястям, вклонився до смішного низько, а коли підвівся, то сувій уже звисав з його рук, хоч ні Акбар, ні Абул Фазл не бачили розпечатування листа.

– Ну й спритник, – здивувався імператор. – Таке нам до вподоби.

Пройдисвіт читав листа англійською мовою, а тоді швидко перекладав перською. «Найнепереможніший і наймогутніший принце, – писала королева Єлизавета, – лорде Зелабдіме Екебаре, королю Камбейу, вітаю». Абул Фазл пирхнув, немов кінь.

– Зелабдім? – глузливо пирхнув він.

– І що ж це за Екебар? – імператор з утіхи аж плеснув себе по стегні. – Це ж бо ми, – знову фиркнув він. – Ми і є падишахом Екебаром, лордом казкового королівства Камбей. От темна Англія, як нам шкода народ, що має таку дурну королеву.

Читальник зробив паузу, аби стих сміх.

– Продовжуй, продовжуй, – махнув рукою імператор. – Король «Зелабдім» наказує. – Знову почувся сміх, з'явилася хусточка, щоб витерти сльози.

«Посол» вклонився ще раз, навіть ще нижче, ніж раніше, і читав далі; а поки закінчив, пролунала ще одна хитрість.

– З метою розвитку торгівлі та в інших взаємовигідних цілях ми просимо бути нашим союзником, – читав він. – Нам стало відомо, що Ваша Величність оголосила себе Непогрішимим, і ми запевняємо вас, що не ставимо під сумнів auctoritas цієї могутньої заяви. Однак є ще один, хто також вважає себе таким, і поза всяким сумнівом ми переконані, що цей інший є самозванцем. Ми маємо на увазі, великий монарше, того недостойного священика, єпископа Риму Григорія, тринадцятого у безславному ряду, чиї інтриги, які плете він проти Сходу, з огляду на Вашу Мудрість ви не применшуватимете. Якщо він посилає священиків до королівства Камбей, Китаю та Японії, то запевняємо Вас, це – не просте місіонерство. Саме цей єпископ хоче йти проти нас війною, а його католицькі слуги, що зрадницьки присутні у вашому Дворі, готують ґрунт для його приходу.

Остерігайтеся лакеїв Вашого суперника! Укладіть з нами союз, і ми розіб'ємо ворога. Я усвідомлюю, що маю тіло слабкої й кволої жінки, але я також маю серце і тіло короля Англії, і я вважаю великою зневагою те, що якийсь Папа Римський наважується ганьбити мене чи моїх союзників. Бо я маю не тільки auctoritas, але також potestas, міць якої принесе мені перемогу у битві. І коли ворог буде розбитий і розвіяний на всі чотири сторони, тоді Ви зрадієте, що були разом з Англією.

Коли «посол» закінчив читати листа, імператор усвідомив, що за якихось кілька хвилин закохався вдруге, бо тепер у ньому палахкотів огонь жадання до авторки листа, королеви Англії.

– Абул Фазл, – вигукнув він, – а чи не можемо ми одружитися з цією видатною леді без зволікань? Із цнотливою королевою Рані Зелабат Джілоріана Пеглаві? Думаємо, що ми негайно мусимо це зробити.

– Чудова ідея, – сказав «посол» Маґор дель'Амор. – А ось медальйон з її портретом, який вона надсилає вам з ніжним побажаннями, який зачарує вас її вродою, що перевершує навіть красу її слів. Тріпочучи мереживом манжетів на зап'ястях, він вийняв золотий медальйон, який Абул Фазл прийняв з великою підозрою. Абул Фазл мав передчуття, що вони заходять у глибоку воду, а Маґорова присутність може мати величезні наслідки, і не обов'язково корисні для них, але коли він спробував застерегти свого повелителя проти нового заміру, найстрашніший у світі чоловік (без жодного винятку) розвіяв його сумніви.

– Що ж, лист – чарівний, так само як і його подавець, – сказав Акбар. – Приведіть його завтра вранці до мене, і ми продовжимо розмову.

На цьому аудієнція закінчилася.

* * *

Раптове захоплення імператора Зелабдіна Екебара своїм дзеркальним жіночим відображення, тобто королевою Зелабатою Джілоріаною Першою, вилився у потік листів, які доправлялися до Англії акредитованими королівськими посланцями, але на які не надійшло жодної відповіді. Пишномовні листи були запечатані особистою печаткою імператора і наповнені емоційною силою і сексуальною виразністю, що було дивиною для Європи (та Азії) тих часів. Багато з тих листів не доходили до адресата, бо вороги так і чатували на посланців, і на шляху від Кабула до Кале[24] перехоплені звіряння почуттів давали неабияку втіху вельможам та принцам від читання послань імператора Індії з божевільними заявами про невмируще захоплення вродою жінки, якої він ніколи не бачив, та з маніакальними фантазіями про створення єдиної величезної імперії, яка б об'єднала східні та західні півкулі. Листи, що доходили до Вайтхоллу[25], вважалися підробкою або ж справою рук якогось анонімного дивака, а з їхніми подавцями швидко розправлялися, багато з них потрапляли до в'язниці, що було платою за їхню довгу й небезпечну мандрівку. А згодом їх просто перестали пускати до королеви, а тим, кому вдавалося добитися через увесь світ назад до Фатегпур Сикрі, поверталися з озлобленими словами. «Королева не втрачає цноти через те, що жоден чоловік не захоче лягти у ліжко з тією холодною гадюкою», – доповідали вони, і через рік і один день любов Акбара розвіялася так само раптово і загадково, як і виникла, можливо, через заколот між його королевами, які ополчилися проти його неіснуючої коханої й погрожували припинити вдовольняти його, якщо він не перестане посилати любовні листи англійці, або через мовчанку, яка запала вже після її перших лестощів, що розбурхали почуття імператора, і підтвердила нещирість її характеру та безглуздість намагання зрозуміти чужу й непривабливу особу, тимчасом як багато коханих і жаданих жінок були у нього під боком.

Уже під кінець свого правління, коли минуло багато років з часу появи пройдисвіта Маґора дель'Амора, літній імператор з ностальгією згадав ту дивну історію з листом від королеви Англії і наказав показати його. Коли принесли і витлумачили листа, то виявилося, що багато тексту кудись зникло. А в тексті, що лишився, не було сказано про його непогрішимість чи про непогрішимість Папи Римського; також не йшлося про союз проти спільних ворогів. По суті, це було буденне прохання надати хороші торговельні умови для англійських купців із звичайними виразами поваги. Коли імператор довідався правду, то ще раз збагнув, наскільки зухвалого чарівника він зустрів давноминулого ранку після того, як йому наснилася ворона. Однак на той час знання йому вже були не потрібні; він хотів лишень нагадати собі те, чого він ніколи не забував, – чарівникові не потрібне зілля, знайомі духи, ані чарівні палички. Для чаклунства вистачає слів на срібному язику.

{6}

Коли виймають меч язика

Коли виймають меч язика, думав імператор, він робить глибші рани за найгостріше лезо. Якби йому були потрібні докази, він би їх легко знайшов у війні філософів, яка щодня точилася у розшитому золотом і прикрашеному дзеркалами величному Наметі Нового Поклоніння. Тут завжди панували шум і гам, галасували найкращі мислителі королівства, що безжалісно кололи один одного словами. Акбар виконав клятву, дану в день, коли порубав нахабного Рану з Куч-Нагіна; він створив дискусійну палату, де поклоніння божественному зводилося до інтелектуальної боротьби і не заборонялися жодні борецькі захвати. До Намету він привів Маґора дель'Амора, аби похвалитися своїм новим винаходом і вразити прибульця чудовою незвичайністю та прогресивністю двору Могола, а також, принагідно, показати португальським єзуїтам, що вони не єдині європейці, які мають доступ до імператорського вуха.

Присутні у наметі спиралися на килими та подушки і, сидячи обличчями один до одного, гуртувались у двох таборах – у таборі Прихильників Води і таборі Шанувальників Вина, а між ними був порожній неф з місцями для імператора та його гостя. До партії манґул входили релігійні мислителі та містики, що пили лишень воду, а от їхні опоненти з макул сповідували чисту філософію та науки й увесь день дудлили вино. Сьогодні були присутні Абул Фазл і Раджа Бірбал і, як завжди, сиділи між винолюбами. Принц Салім також був присутній на зібранні, похмуро сидів біля лідера водолюбів пуританина Бадауні, геть сухенького чоловічка, одного з тих, що, як здавалось, вже народився старим і мав відразу до старшого Абул Фазла, а натомість наражався на таку ж щиру огиду з боку опецькуватого достойника. Обзиваючи один одного, вони не добирали слів («Товстий блюдолиз!» – «Нудний терміт»), тож імператор не переставав думати, чи такий розбрат коли-небудь зможе привести до омріяної ним гармонії; свобода – це справжній шлях до єдности, а чи її невідворотним наслідком є хаос?

Акбар вирішив, що революційний храм не міститиметься у стаціонарній будівлі. Єдиним богом тут має стати аргумент і ніяке божество, хай би скільки воно мало рук чи ніг і яким би могутнім воно було. Проте розум – це смертне божество, а померлий бог, навіть якщо він знову народжується, невідворотно помирає знову. Ідеї, як і припливи в морі чи фази місяця, народжуються, підносяться і розвиваються у належний час, а тоді з поворотом великого колеса зменшуються, тьмянішають і зникають. Вони тимчасові мешканці, ніби намети, а звідси випливало, що намету найбільше личило бути їхнім домом. Могольські будівничі наметів, створивши розбірні будинки великої складности й краси, були по-своєму геніями. Під час воєнних кампаній військо супроводжувалося ще одним військом, чисельністю щонайменше у дві з половиною тисячі (вже не кажучи про слонів та верблюдів), яке зводило і розбирало наметове місто для проживання короля та його воїнів. Переносні пагоди, павільйони та палаци навіть надихали каменярів, що зводили Сикрі, проте намет все ж таки був наметом з полотна, тканини та дерева, що дуже добре передавав непостійність думки. Одного чудового дня, через сотні років від сьогодні, коли вже не буде навіть його великої імперії – так, він би хотів навіть передбачити руйнування свого творіння!

– Його нащадки побачать, як намет згорнуть, і зникне вся його велич.

– Лишень коли ми приймемо істину смерти, – проголошував імператор, – ми зможемо почати вивчати істину життя.

– Парадокс, Ваша Величносте, – зухвало відповідав Маґор дель'Амор, – це вузол, що дозволяє людині видаватися розумною навіть тоді, коли він зв'язує її розум, як ту курку, що має піти на юшку. «У смерті – значення життя!» «Багатство чоловіка породжує убогість його душі!» Так насильство може стати доброчинністю, потворність – красою, тобто кожна благословенна якість може стати своєї протилежністю. Насправді, це кімната з дзеркалами, повна ілюзій та перевернутости. І чоловік може борсатися у болоті парадоксу до кінця своїх днів, так і не висловивши думки, гідної уваги.

Імператор відчув приплив сліпої люті, як тоді, коли відірвав огидні вуси Рани з Куч-Нагіна. Чи, може, йому тільки вчулося?

– Яке право має цей чужинський покидьок?.. – Як тільки сміє?.. – Імператор геть чисто побагровів і тепер від злості плювався та бризкав слиною. Зібрання заціпеніло від страху, бо розлючений Акбар міг зробити що завгодно, міг голими руками розірвати небо або ж усім присутнім вирвати язики, аби переконатися, що вони ніколи не розповідатимуть того, що побачили, або ж міг випити вашу душу і втопити її у кубку вашої ж киплячої крови.

І тут не хто інший, як принц Салім, підбурений Бадауні, порушив гнітючу мовчанку.

– Ти хоч усвідомлюєш, – звернувся він до порушника спокою у чудернацькому плащі, – що за сказане ти можеш накласти головою?

Маґор дель'Амор, хоч, може, не геть чисто, але розгубився.

– Якщо у цьому місті я за такі речі позбудуся голови, – відповів він, – тоді це місто не вартує, аби в ньому жити. До того ж я вважав, що в наметі править не король, а розум.

Тиша густішала, як молоко, що скипілося. Акбарове обличчя потемніло. А тоді, ні сіло ні впало, хмари розійшлися, бо імператор почав голосно реготати. Він плескав Маґора дель'Амора по спині й енергійно хитався.

– Добродії, а цей сторонній дав нам гарний урок, – сказав він. – Хтось має стояти збоку від кола і пильнувати, аби воно було круглим.

Тепер настала черга принца-наступника відчути громадський осуд, але він сів, так нічого й не сказавши. Абул Фазлу вираз обличчя Бадауні, свого суперника, так сподобався, що він полагіднішав до білявого іноземця, який несподівано зачарував короля. Прибулець же втямив, що гра йому вдалася, але досяглій цього, він нажив собі сильного ворога, який був ще небезпечніший через свою незрілість та очевидну юнацьку дратівливість. Отже, принцова дама серця ненавидить Костомаху, а тепер принц ненавидить мене, думав він. І в цій суперечці ми не переможемо. Проте він не виказував своїх тривог і з найвишуканішими поклонами і помахами рук прийняв пропозицію Раджі Бірбала випити склянку хорошого червоного вина.

Імператор також думав про свого сина. Якою радістю було його народження! Може, не варто було віддавати його під опіку містиків, послідовників і наступників шейха Саліма Чішті, на честь якого було названо принца. Хлопець був хитромудрим сплетінням суперечностей – шанувальник витончености, любитель садівництва і пуританин, не цурався куріння опію і зваблювання жінок, а будучи гедоністом, цитував «непримиренних» мислителів і висміював Акбарових фаворитів, кажучи: не шукай світла в очах незрячих. Зрозуміло, це не його слова. Хлопець був, як той шпак-передражнювач, як та лялька, яку можна використати проти нього, Акбара, кожному, хто смикатиме за мотузки управління.

З іншого боку, ось цей іноземець, навпаки, наскільки відданий дискусії, що наважився кинути ущипливі слова у вражене імператорське обличчя і, тільки подумати, він зробив це привселюдно. З таким чоловіком король, мабуть, може поговорити про все те, чого він не розуміє і від чого нудьгує. Після вбивства Рана з Куч-Нагіна він запитував себе, чи не вбив він того єдиного, хто зміг би його зрозуміти і якого він зміг би полюбити. А тепер доля пропонує, ніби у відповідь на його журбу, другого звірника, може, навіть кращого, ніж перший, бо він був не тільки гідним співбесідником, але також і великим шукачем пригод. Чоловік здорового глузду, котрий заради здорового глузду йде на безглуздий ризик. Чоловік парадоксів, який зневажливо висловлюється про парадокс. Негідник був не менш суперечливий, ніж принц Салім, можливо, не менш суперечливий, ніж будь-яка суща людина, але його суперечливість припала королеві до душі. Чи міг би він відкрити своє серце Маґорові і розповісти речі, які він ще нікому не розповідав, навіть Бхаті Рам Джейну, глухому підлеснику, або ж розумникові Бірбалу, або всезнаючому Абул Фазлу? Може, нарешті, з'явився його сповідальник.

Назбиралося стільки різних речей, про які він хотів поговорити і які до кінця не були зрозумілими навіть Абул Фазлу чи Бір Балу, речі, які він донедавна не наважувався озвучувати під час відкритих дебатів у Наметі Нового Поклоніння. Наприклад, йому хотілося з'ясувати, чому хтось має дотримуватися релігії не тому, що вона правдива, а тому, що її дотримувалися чиїсь батьки. Тоді віра – не віра, а лишень сімейна традиція? А може, взагалі правдивої релігії як такої не існує, а має місце передавання нащадкам звичаїв і традицій? У такий спосіб не тільки доброчесність, але також огріх можна передати. А що коли віра була не чим іншим, як помилкою наших пращурів?

А може, взагалі не існує правдивої релігії? Так, так, він дозволяв собі думати і в такому напрямі. Він хотів мати можливість поділитися з кимось своїми підозрами з приводу того, що саме люди вигадали своїх богів, а не навпаки. Він хотів мати можливість сказати, що у центрі всього перебуває людина, а не Бог. Що людина є серединою, вершиною і підніжжям, передом, задом і боком, ангелом і дияволом, дивом і гріхом, людина і ніхто інший, але людина, і тому надалі нам не потрібно мати інших храмів, аніж ті, що присвячуватимуться людству. Його найпотаємнішим прагненням було заснувати релігію людини. У Наметі Нового Поклоніння Шанувальники Вина і Прихильники Води називали одне одного єретиками і дурнями.

Імператорові дуже хотілося зізнатися у своєму внутрішньому розчаруванні всім містикам і філософам. Він хотів відмести всі суперечки набік, стерти століття успадкування та рефлексій і дозволити людині постати голою, як дитя, на троні Всевишнього. (Якщо людина створила бога, то вона може й знищити його. А чи може так статися, щоб створене не піддалося силі творця? Чи може так бути, що тепер неможливо зруйнувати колись створеного бога? Чи у такий спосіб фікції перетворюються на автономну волю і стають безсмертними? Імператор не мав відповідей, але вже самі запитання були до певної міри і відповідями.) А чи спроможний іноземець збагнути те, чого його земляки збагнути не в змозі? Якщо він, Акбар, вийде за межі кола, чи зможе він жити без його затишної завершености у жахливій ексцентричності нової думки?

– Ми підемо, – сказав він своєму гостеві. – На один день розумного досить.

* * *

Оскільки моторошна ілюзія спокою простиралася по всьому імператорському комплексу, що мерехтів під спекотним сонцем, виникала необхідність шукати справжню природу часу у знаках та прикметах. Коли ставалися затримки у поставках льоду, то це означало, що не все спокійно у провінціях. Коли зелені водорості вкривали чисті води Ануп Талао, Найкращої із Найкращих Водойм, то це означало, що у дворі зріла зрада. І коли король покинув палац і його у паланкіні понесли до озера Сикрі, то це було знаком його внутрішнього неспокою. То були водяні передвістя. Також існували повітряні, вогняні та земляні прикмети, але водяні пророцтва були найнадійніші. Вода давала імператорові знання, своєю течією приносила йому правду і заспокоювала. Вона текла вузькими каналами і широкими руслами навколо і через двори палацу, охолоджувала знизу камінні будівлі. Хоч, правди ніде діти, вона була символом твердолобих пуритан, таких як партія манкул Бадауні, але імператор мав глибший зв'язок з життєдайною рідиною, ніж релігійні бузувіри.

Бхаті Рам Джейн приніс королеві паруючий горщик води для щоденного омивання, і Акбар дивився углиб пари, що підносилася і вказувала на правильні дії впродовж дня. Коли він купався у королівському гаммамі[26], то відкидав голову назад і якийсь час, як риба, лежав у воді. Вода у гаммамі, шепочучи у занурені під воду вуха, розповідала про найпотаємніші думки кожного, хто купався у радіусі трьох миль. Однак інформаційна потужність стоячої води була обмежена; аби одержати інформацію з великої відстані, необхідно було зануритися у річку. Проте дієвість гаммаму не варто недооцінювати. Саме у гаммамі він почув, наприклад, про сховану книжку обмеженого Бадані – книжку, настільки критичну щодо імператорських ідей і звичок, що Акбар, якби зізнався, що знає про її існування, мусив би негайно стратити Бадауні. Натомість він приховував таємницю свого критика, ніби власну, і щоночі, коли Бадауні засинав, посилав до кабінету озлобленого автора найвідданішого нишпорку, Умара Айяра, аби той читав і запам'ятовував останні сторінки таємної історії правління імператора.

Умар Айяр мав для Акбара таке значення як вода, він був настільки важливим, що, крім самого імператора, про нього ніхто не знав. Навіть Бірбал не знав про його існування, і навіть начальник усіх нишпорок Абул Фазл. То був молодий євнух, такий худий і безволосий на обличчі й тілі, що міг здатися жінкою, і за наказом Акбара анонімно жив у гаремі, вдаючи покірну служницю наложниць, на яких він так був схожий. Вранці, ще до того як Акбар повів Маґора дель'Амора у Намет Нового Поклоніння, в Акбарові палати через потаємні двері, про існування яких не знав навіть Бхаті Рам Джейн, зайшов Умар і поінформував свого повелителя про шепіт, який він почув у повітрі, маленький обривок чутки, що виходив з гатяпульського борделю. А чутка полягала у тому, що білявий прибулець хоче розказати таємницю настільки дивовижну, що може сколихнути всю династію. Проте Умарові не вдалося довідатися про зміст таємниці, й осоромлений, по-дівочому пригнічений, він настільки засмутився, що впродовж кількох хвилин імператорові довелося його заспокоювати, аби він не розплакався.

Позаяк Акбара дуже зацікавила нез'ясована таємниця, він поводився так, ніби для нього вона нічого не важила, і все відкладав справу з її вивідуванням. Він дозволяв незнайомцеві бути близько побіля нього, але завжди у чиїсь присутності. Скажімо, вони пішли з ним до голубника, аби подивитися на найшвидших королівських листонош, також він дозволив йому іти поряд з імператорським паланкіном слідом за особистим носієм імператора, коли спускалися до краю блискучого озера. Правда, душа його була неспокійна. Річ не тільки у таємниці, на якій зійшовся клином увесь світ, але також і у вчорашніх любощах з коханою Джодгою, яка вже не так, як колись, збуджувала його, і він уже було подумав, чи її не замінити на якийсь час іншою, вродливішою наложницею. Й окрім усього його охопило ще більше розчарування у Богові. Цього вже було занадто. Настав час поплавати.

Під впливом ностальгії він зберіг, відновив і спустив на воду чотири улюблені човни дідуся Бабара. На найбільшому човні, плоскодонній баржі, що називалася Ґунджаїш, себто Потуга, переправляли кашмірський лід, який долав останній відтинок своєї подорожі з високих Гімалаїв до придворних склянок на облавку судна, що було подарунком його тезки султана Джалалудддна жорстокому природолюбові першому королю Моголу. Сам же Акбар надавав перевагу прогулянкам на Асаїші, що означало Затишку, у супроводі невеликого кур'єрського човна Фармаїш, себто Команда, яким перевозили гостей з одного берега на інший. Четвертим човном був пишно оздоблений Араїш, або ж Прикраса, що призначався для романтичних подорожей і використовувався тільки вночі. Акбар провів Маґора дель'Амора до головної каюти Асаїша і з насолодою зітхнув, а саме це він завжди робив, коли ніжна хиткість води заміняла під ногами банальність суходолу.

Іноземець був настільки переповнений ненародженим дитям своєї таємниці, наскільки буває переповнена жінка напередодні пологів, і був настільки ж наляканий небезпекою цього явища. Акбар трохи помучив свого гостя, наказуючи команді судна якнайшвидше виконати низку дій, передбачених протоколом двору, пов'язаних з подушками, вином та книжками. Так, напій куштували тричі, перш ніж його торкалися губи імператора, і хоч така практика добряче набридла імператорові, він не перечив їй. Що стосується книжок, то Акбар таки змінив протокол. За старих часів кожна книжка, що потрапляла на очі імператорові, мала бути прочитаною трьома різними експертами і тільки тоді оголошувалася вільною від смути, непристойностей і брехні.

– Іншими словами, – сказав молодий король, зведений на трон, – ми читатимемо лишень найнудніші книжки, що коли-небудь писалися. Так справа не піде.

Нині дозволялося читати всі книжки, але імператорові, перш ніж він відкривав книжку, подавали на неї три різні рецензії трьох різних експертів, оскільки існував загальний верховний протокол про недоречність королівського здивування. Що стосується подушок, то вони перевірялися на наявність лез та шпильок, які міг сховати якийсь зловмисник. І все це імператор мусив терпіти. А тоді він дозволив собі усамітнитися з іноземцем поза межами чутности вух помічників.

– Ваша Величносте, – промовив Маґор дель'Амор, і його голос, здається, трохи затремтів, – я прошу дозволу дещо вам розповісти, і тільки вам одному.

Акбар голосно розреготався.

– Нам здається, що якби ми змусили тебе ще трохи почекати, то ти б умер, – посміювався він. – Уже понад годину ти ніби той фурункул, що має прорватися.

Іноземець спалахнув рум'янцем.

– Ваша величність знає все, – сказав він кланяючись. (Імператор не запропонував йому сісти.) – Однак я маю сміливість припустити, що природа моєї інформації вам невідома.

Акбар заспокоївся і набрав серйозного вигляду:

– Так, так, продовжуй, – промовив він, – уже кажи, що маєш сказати.

– Нехай буде ваша воля, Ваша Величносте, – почав іноземець. – Колись у Туреччині жив принц на ймення Арґалія чи Аркалія, великий воїн, що володів чарівною зброєю і в чиєму почті було чотири страхітливі велетні, і він мав з собою жінку, Анжеліку…

З ялика Фармаїш, який на повному ходу йшов до Асаїша з Абул Фазлом і гуртом чоловіків на борту, долинув голосний крик:

– Стережіться! Рятуйте імператора! Стережіться!

Водночас команда королівського судна кинулася до королівської каюти і безцеремонно скрутила Маґора дель'Амора. М'язиста рука схопила його за горлянку, а три шаблюки спрямували свої вістря простісінько йому в серце. Імператор підвівся на ноги і дуже швидко був оточений озброєними людьми.

– Анжеліка, принцеса Індії та Китаю… – іноземець намагався продовжити розповідь. Рука ще міцніше стиснула його дихальне горло, – …найпрекрасніша… – додав він з болем, але горло було знову здушене, після чого Маґор дель'Амор знепритомнів і замовк.

{7}

Кайдани в пітьмі в'язниці

Кайдани в пітьмі в'язниці гнітили його не менш ніж нерозказана історія. Його обвивало так багато кайданів, що іноді у темряві здавалося, ніби його запроторили у більше тіло – тіло залізної людини. Рухи були сковані. Про світло тільки мріялося. В'язницю було видовбано у природній скелі на пагорбі трохи нижче імператорських палаців, у камері стояло затхле тисячолітнє повітря, і мабуть стільки ж років мали ті створіння, які повзали по його ступнях і волоссі, що залазили навіть у пах, – ці таргани-альбіноси, сліпі змії, безбарвні щури, водяві скорпіони і воші. Він помре, так і не розповівши своєї історії. Думка видавалася нестерпною, і вона ніяк не полишала його, вона заповзала і виповзала з його вух, зачаювалася у кутиках очей, прилипала до піднебіння рота і до м'якої тканини під язиком. Кожен чоловік хоче, аби його історія була почута. А він був чоловіком. Якщо ж він помре, так і не розповівши своєї історії, то перетвориться на щось огидне, на якогось таргана-альбіноса чи вошу. В'язниця не розуміла ідеї історії. В'язниця була нерухомою, вічною, чорною, а історія потребувала руху, часу і світла. Відчував, як історія вислизала з його рук, стаючи недоречною, перестаючи існувати. Він не мав історії. Не було історії. Він не був людиною. Тут не було людей. Тут була лишень в'язниця і липка темрява.

Коли за ним прийшли, він не усвідомлював, чи то минув день, а чи ціле століття. Він не бачив грубих рук, що знімали з нього кайдани. На якийсь час утратив дар слуху і мови. Вони зав'язали йому очі й повели голим до іншого місця, де його мили і скребли. Так, ніби він був мерцем і його готували до поховання, думав він, закляклий мрець, що не зміг оповісти своєї історії. У цій нехристиянській країні не було домовин. Його загорнуть у саван і опустять безіменного в яму. Або ж його спалять. Він не спочине у мирі. І після смерти, як і за життя, його переповнюватимуть невимовлені слова, і вони стануть його пеклом, і терзатимуть цілу вічність. Він почув якийсь звук. Був собі одного разу принц. Відчув, як знову забилося серце і побігла жилами кров. Язик був слабкий, але міг рухатися. А серце у грудях гупало, як гармата. Який володів чарівною зброєю. У нього з'явилося тіло і слова. Вони зняли з очей пов'язку. Чотири страхітливі велетні й жінка. Історія рятувала йому життя.

– Побережи силу, – сказав охоронець. – Завтра постанеш у суді за вбивство.

Він спробував щось запитати. Але не міг добути слів. Охоронець змилостивився над ним.

– Я не знаю імени людини, що звинувачує тебе, – сказав він, – але такий самий безбожний іноземець, як і ти. Він не має ока і півноги.

Перший суд над Маґором дель'Амором відбувся у будинку з банановим деревом з пісковику, а його суддями були найповажніші придворні – всі Дев'ять Зірок, присутности яких вимагав винятковий імператорський декрет: Абул Фазл, мудрець і гладун, Раджа Бірбал, блискавичний розум, а також фінансовий міністр Раджа Тодар Мал, начальник у справах війська Раджа Ман Сінґг, неземний містик Факір Азіауддін і дещо більше земний священик Мулла До Піаза, якому куховарство подобалося більше, ніж молитва, і, відповідно, він був улюбленцем Абул Фазла, великі поети Фаізі та Абдул Рахім і, нарешті, музикант Тансен. Імператор, як завжди, сидів на дереві, але мав незвичайно пригнічений настрій. Його голова схилилася, а сам він мав вигляд аж ніяк не імператорський, а звичайної смертної людини, яка страждала від страшного особистого горя. Довший час він не говорив, дозволяючи суду розпочати розгляд справи.

Команда піратського судна Скатач стояла збоку тісним буркотливим гуртом одразу за своїм речником, похмурим одноногим лікарем з пов'язкою на оці. То не був Слава-Богу-Гокінс, котрого пам'ятав звинувачений як сентиментального рогоносця, якого він так легко підпорядковував своїй волі. Цей Токіне був одягнений зі смаком і мав упертий вираз обличчя, а коли побачив в'язня, що зайшов до суду, показав пальцем на нього і вигукнув істеричним голосом:

– Он він стоїть, той підлий Уччелло, який убив посла і забрав його золото!

– Шановний суде! – закричали моряки і вже не так хоробро продовжили: – Нехай поверне наше золото!

Обвинувачений, лишень у білій довгій сорочці й зі зв'язаними за спиною руками, оглядав грізну залу, себто імператора, дев'ятьох суддів, обвинувачів та невелику галерею, де юрмилися менш важливі придворні, що мали виступити у ролі свідків, серед яких (а їх можна було впізнати з чорних єзуїтських ряс) переминалися з ноги на ногу два християнські священики – отець Родольфо Аквавіва та отець Антоніо Монсеррате; саме вони, вочевидь, мали переконатися, що над людиною із заходу буде вчинено справедливий суд, а може, все ж таки прийшли домагатися грошей. Обвинувачений усвідомлював усю помилковість свого розрахунку. Йому і в голову не могло прийти, що ця потолоч буде його переслідувати навіть після смерти свого капітана, тож він не намагався замітати свої сліди. Високий білявий чоловік, що стояв у гарбі у строкатому шкіряному плащі, не міг залишитися непоміченим на індійських шляхах. Їх – багато, а він – один, тож він був приречений.

– У нас, – промовив Абул Фазл, – він називає себе інакше.

Через перського тлумача дозволили взяти слово отцеві Аквавіві.

– Маґор дель'Амор – це ніяке не ім'я, – сказав він осудливо. – Воно означає Могол, народжений поза шлюбом. Воно – надто зухвале й для багатьох образливе. Прибравши таке ім'я, він хоче, аби його вважали незаконнонародженим принцом.

Заява викликала заціпеніння у суді. Голова імператора опустилася ще нижче, аж поки підборіддя не торкнулося грудей. Абул Фазл повернувся до обвинуваченого.

– То як тебе звати? – наполягав він. – Я майже переконаний, що Уччелло – ще одна вигадка.

В'язень мовчав. А тоді згори раптом заревів імператор:

– Твоє ім'я! – кричав він гучним голосом, який був громовою версією лементу Слава-Богу-Гокінса через невірність коханої у Португалії.

– Пішов ти під три чорти! Твоє ім'я, фаранґі, або заподію тобі смерть.

В'язень заговорив.

– Мене звати Веспуччі, – сказав він тихо. – Ніколо Веспуччі.

– Знову бреше, – через тлумача кинув репліку отець Аквавіва. – Аякже, Віспуччі, – він голосно засміявся, грубо, по-західному, так, як може сміятися народ, що вважає себе хранителями усього сміху на світі. – От вража личина, брехливий злодюга, тепер він привласнив відоме флорентійське ім'я.

Тут утрутився Раджа Бірбал.

– Сер, – звернувся він до єзуїта, – ми вам вдячні за ваше попереднє зауваження, але, будь ласка, утримайтесь від таких заяв. Ми розглядаємо непросту справу. Шотландський вельможа загинув, і це вже відомо достеменно, як достеменно відомо, що всі сумують з цього приводу. Лист, який він привіз для Його Високости, був переданий обвинувачуваним; це також ми знаємо, але листоноша не стає убивцею тільки тому, що приносить лист мертвої людини. Команда корабля стверджує, що після тривалих пошуків вони виявили сім схованок у капітанській каюті і що всі сім були порожніми. Але хто спорожнив їх? Нам важко відповісти. Можливо, вони і справді не виявили у них золота чи самоцвітів, але знову ж таки, можливо, вони просто були порожніми. Судновий лікар Токіне дав свідчення під присягою, згідно з яким він вважає, що покійний мілорд помер від фатальної дії опійної настоянки, але з огляду на те, що аж до кончини хворого він цілодобово стежив за його здоров'ям, то може бути таке, що він звинувачує іншого, аби приховати власну вину. Обвинувачі вважають підсудного винним у скоєнні крадіжки, однак нам добре відомо, що одну річ він все ж таки доставив, а саме пергамент від королеви Англії; а щодо золота, то його серед речей звинуваченого не виявлено, так само як і опію. – Він плеснув руками, і зайшов хтось із прислуги, несучи одяг підсудного, серед іншого й строкатий шкіряний плащ. – Ми обшукали його одяг, а також течку, яку він залишив у гатяпулському будинку з недоброю славою, і виявили всіляке ошуканське причандалля: карти, гральні кості, усіляку облуду, навіть живу пташку, але аж ніяк не золото та самоцвіти. Що ж нам тоді думати? Що він управний злодій і сховав украдені речі; що він не злодій, бо там не було що красти; що злодії стоять тепер перед нами, звинувачуючи невинну людину? Ось такі можуть бути варіанти. Тягар обвинувачення – проти нього, але навіть якщо багато хто обвинувачує його, то так само багато хто може бути і негідником.

Згори гнітюче заговорив король.

– Чоловік, що збрехав про своє ім'я, збреше й про все інше, – сказав він. – Нехай вирішує слон.

Залом прокотилася хвиля голосного ремства – передбачуваний гул вражених людей. Раджа Бірбал мав нещасний вигляд.

– Джаганпанаг, – сказав він, – Захистку Світу, заждіть, пригадуєте притчу про пастуха та тигра?

– Наскільки ми пам'ятаємо, – відповів Акбар, – брехливий пастух так часто вигукував тигр, аби дошкулити мешканцям села, що коли тигр одного разу справді напав на нього, йому на допомогу ніхто не прийшов.

– Джаганпанаг, – промовив Бірбал, – це – розповідь неосвічених селян. А я переконаний, що король над королями не хотів би, щоб хлопець був з'їдений тигром, навіть якщо б він і був брехливим позашлюбним негідником.

– Може, і не хотів би, – відповів дратівливо імператор, – але у нашому випадку ми були б раді побачити його під ногами слона.

Бірбал, розуміючи, що імператор поводився як людина, улюбленець якої виявився не вартий його любови, для поблажливости наводив інші аргументи, аж раптом обвинувачений зробив заяву, що цілковито позбавила його шансів на порятунок.

– Перш ніж ви вб'єте мене, великий імператоре, – сміливо промовив іноземець, – я мушу зробити одне застереження: якщо ви вчините так, то на вас спаде прокляття, а ваш стольний град розсиплеться. Надзвичайно могутня сила благословила мене, і всі мої захисники процвітатимуть, а кривдники нидітимуть.

Король глянув на нього, якби дивився на повільну нікчемну комаху, перш ніж розтоптати.

– Дуже цікаво, – відповів він, – оскільки, пане Уччелло, чи Маґор, чи Веспуччі, ми збудували це величне місто навколо святині шейха Саліма Чішті, найбільшого святого в усій Індії, і його благословення захищає нас і зводить нанівець усі ворожі сили. Ми бажаємо знати, чия сила більша – твого мольфара чи нашого святого?

– Мене благословила наймогутніша чарівниця на світі, – сказав іноземець, і зібрання не змогло втриматися від сміху.

– Ага, жінка, – сказав імператор. – Це справді жахливо. Все, годі! Киньте негідника до божевільного слона, а тоді побачимо, що вдіють хитрощі жінки супроти слона.

Другий суд над чоловіком з трьома іменами відбувався у Гірановім Саду. Імператорові, не знати чого, забаглося назвати свого улюбленого слона гіраном, тобто сохатим, і може саме через цю назву після багатьох років гідної служби бідна тварина втратила розум, її навіть довелося тримати в обмеженому просторі, адже відомо, що імена мають потужну дію, і коли вони не відповідають названому об’єктові, то перетворюються на зловісну згубу. Навіть коли слон геть чисто збожеволів (а тоді осліп), імператор відмовлявся дати дозвіл на його вбивство. Слона тримали і доглядали у спеціальному стійлі з оббитими повстю стінами, аби він не поранив себе у нападі люті, і час від часу виводили на свіже повітря, і, знову ж таки, так забаглося імператорові, слон виступав у двох іпостасях – судді й екзекутора.

А тут ще й було дуже доречним, аби людину, яка назвалася іншим іменем, судив слон, який збожеволів саме через своє незвичайне ім'я. Божевільного сліпого слона Гірана тримали на прив'язі в саду покарань, де його завбачливо, аби він не втік, прив'язали грубезною мотузкою до захованого у траві каменя з отвором. Він трубив, стогнав і хвицав ногами, а бивні зблискували, як шаблюки. Весь двір зібрався подивитися, що станеться з чоловіком з трьома іменами, також було допущено публіку, оскільки охочих стати свідками дива не бракувало. Чоловіка розв'язали, але його відносна свобода не давала йому шансів на порятунок, хіба що дозволяла померти з більшою гідністю. Він простягнув руку до слона, і всі присутні побачили, як слон став спокійним і сумирним, дозволивши чоловікові навіть погладити себе; присутні, вельможі й простолюд, аж ахнули, коли слон ніжно обвив хоботом в'язня і підніс його вгору. Всі бачили, як білявий іноземець, ніби принц, опустився на широку Гіранову спину.

Імператор Акбар споглядав за цим дивом з п'ятиповерхового павільйону, що називався Панч-Магал, разом з раджею Бірбалом, й обидва чоловіки були невимовно зворушені побаченим.

– Це ми – божевільні й сліпі, а не слон, – сказав Акбар міністрові. – Негайно заарештуйте ту банду негідників і, щойно безневинна жертва добре вимиється і належно одягнеться, приведіть його до наших палат.

– Слон його не вбив, так, це правда, – промовив Бірбал, – але чи це означає, що він безневинний, Джаганпанагі Чи йшли б моряки аж від океану, аби звинуватити його лишень тому, що самі були винні? Чи не краще їм було просто відплисти?

– Завжди пливеш проти течії, Бірбале? Так? – відповів Акбар. – Ще якусь хвилю тому ти був найбільшим захисником хлопця. Тепер, коли з нього знято обвинувачення, ти сумніваєшся в іншому. А ось аргумент, який ти не зможеш спростувати. Рішення слона зростає у силі, якщо його схвалює імператор. Якщо Акбар погоджується з Гіраном, то здоровий глузд слона зростає настільки, що навіть перевищує твій.

* * *

Умар Айяр, одягнений у жіночій одяг, відвідав команду судна Скатач у їхніх камерах. Він був у паранджі, його тіло рухалося легко, ніби жіноче, а моряки були страшенно здивовані, що між цим камінням і тінями звідкись узялася жінка. «Вона» не назвала свого імени і не пояснила своєї присутности, а лишень зробила пропозицію. Імператор не переконаний у їхній вині, сказав Айяр, і, звісно, готовий тримати сеньйора Веспуччі під пильним наглядом, аж поки той не видасть себе, як, зрештою, видають себе всі злочинці. Якщо вони справді хочуть вшанувати пам'ять свого покійного лорда, то вони погодяться на сувору перспективу перебування у в'язниці, аж поки настане день ув'язнення Веспуччі. Якщо вони схиляться перед лихою долею, казав їм Умар, то тим самим підтвердять свою невинність, а імператор переслідуватиме Веспуччі усією своєю міццю і, поза сумнівом, свого доможеться. Але якби то знати, скільки доведеться чекати – довго чи ні, а в'язниця є в'язницею, ніде правди діти; тож якогось легшого вибору не було. Однак Умар заявив, що найблагородніше все ж таки залишатися. Бо в іншому разі, казав далі Умар, він («вона») уповноважений влаштувати їхню «втечу». Якщо вибрати цей варіант, то їх відведуть до їхнього корабля і відпустять, але тоді унеможливиться повторний розгляд справи Веспуччі, оскільки їхня втеча означатиме, що саме вони винні; і якщо вони повернуться до свого королівства, то їх стратять без довгих зволікань за вбивство лорда Гоксбанка.

– Ось що пропонує вам розсудливий імператор, вибирайте, – пісенно-велично вимовив євнух.

Команда судна Скатач негайно виявила брак чести.

– Тримайте собі того мерзотника-вбивцю, – сказав Слава-Богу-Гокінс, – а ми хочемо додому.

Умар Айяр ледве стримував наплив зневаги. Англійці не мають майбутнього на цій землі, сказав він собі. Недалеко той день, коли раса, що відкидає ідею особистої жертовности, кане у минуле.

* * *

Коли тепер уже Ніколо Веспуччі привели до імператорських палат, одягненого у свій власний одяг і незмінний строкатий плащ, хвацько накинутий на плечі, він уже повністю відновив сили і пустотливо усміхався, як той штукар, котрому вдався неможливий трюк, як от зникнення палацу, або перехід неушкодженим крізь вогняну стіну, або ж приборкання божевільного слона аж настільки, що слон закохався у нього. Бірбал та імператор були вражені його відвагою.

– Як тобі вдалося це зробити? – запитав імператор. – Чому Гіран не вбив тебе?

А Веспуччі лишень широко всміхався.

– Ваше Величносте, це була любов з першого погляду, – сказав він. – Ваш слон служив Вашій Величності вірою і правдою, тож, поза сумнівом, ваш друг і компаньйон відчув від мене подув знайомих парфумів.

– А хіба ми не так чинимо? – запитав сам себе імператор. – Ця звичка чарівливої брехні, це постійне прикрашування реальности, це пригладжування правди. А може, шахрайство цієї людини з трьома іменами є ні чим іншим, як нашим власним цілком очевидним безглуздям? А може, правда є надто неприємною річчю для нас? Чи ж існує людина, яка б не прикрашала її і хоча б іноді зовсім не відмовлялася від неї? А, може, «я» нічим не кращий за нього?

А тим часом Веспуччі розмірковував над довір'ям. Той, хто не вірив нікому, повірив жінці, і вона врятувала його. Врятований Костомахою, подумав він. Справді, дивна історія. І він дістав зі схованок свої скарби: золото, що знову заблищало, самоцвіти, що приємно тиснули на долоню його руки, і все віддав Костомасі.

– Отже, я віддаю себе у твої руки, – сказав він. – Якщо ти захочеш мене пограбувати, я не зможу цьому протидіяти.

– Ти не розумієш, – сказала вона, – ти маєш наді мною більшу владу, ніж я спроможна перебороти.

По суті, він не відразу зрозумів, а вона не відразу знала, як сказати слово «кохання» чи як пояснити появу несподіваних емоцій. Отже, велика загадка врятувала його від тавра злодія, а коли його привели до слона, розв'язали руки і залишили молитися, аби не потрапити у немилість Творця, коли постане перед ним, він усвідомив, що вона передбачила і такий розвиток подій; вийняв зі схованки не виявлену під час обшуку невеличку пляшечку парфумів – досконалий синтез аромату самого імператора, який ввівши в оману старого сліпого слона, врятував йому життя.

Заговорив імператор. Настав давно очікуваний час.

– Послухай хлопче, хай як тебе звуть, – сказав Акбар. – Годі натяків і штовхання ліктем, розкажи нарешті свою історію. Давай не тягни, поки ми в доброму гуморі.

Коли Гіран, той слон, посадив іноземця собі на спину, ніби принца-могола, вершник раптом збагнув, як йому розпочати розповідь. Людину, що завжди розповідає одну і ту саму історію, думав він, викривають як брехуна через наперед завчені слова. Важливо почати з іншого місця.

– Ваша Величносте, – сказав він, – королю над королями, Захистку Світу. Маю честь повідомити вам, що я… – слова завмерли на його устах, і він стояв перед королем, як людина, приголомшена богами.

Акбара охопило роздратування:

– Продовжуй, хлопче, – сказав він. – Раз і назавжди виплюнь ту мерзоту.

Іноземець прокашлявся і знову почав.

– Річ у тому, що я, мій повелителю, я – не хто інший, як…

– Що таке?

– О Боже, боюся, що не скажу.

– Мусиш сказати.

– Ну добре, та я боюся, що Ви розсердитеся.

– Не зважай ні на що.

– Тоді, мій повелителю, знайте, що я, по суті…

– Так?

(Глибокий вдих. Тоді – видих.)

– Ваш кревний родич. Фактично, ваш дядько.

{8}

Коли ускладнюється життя чоловіків

Коли ускладнюється життя чоловіків у могольському дворі, вони звертається за допомогою до літніх жінок. Щойно «Ніколо Веспуччі», який називав себе «Маґором дель'Амором», розповів про свою спорідненість, імператор наказав покликати свою матір Гаміду Бано і тітку Ґульбадан Беґум.

– Наскільки нам відомо, – сказав він Бірбалу, – ми не маємо безвісти пропалих дядьків, до того ж претендент на титул дядька на десять років молодший за мене, білявий, і без жодної прикметної риси чаґгатай, яку би можна було помітити, але перш ніж зробити подальші кроки, ми запитаємо жінок, Берегинь Історій, які нам усе достеменно й розкажуть.

Акбар та його міністр так заглибилися в дискусію в кутку палати й настільки очевидно ігнорували самозванця, що той відчував, як смисл його існування захитався. Чи справді тут, у присутності Великого Могола, він хотів домогтися підтвердження кровної споріднености, а чи це була тільки опійна галюцинація, з якої йому треба якнайшвидше виходити? Навіщо йому, уникнувши слонової розправи, чинити самогубство кількома хвилинами пізніше?

Бірбал сказав Акбарові:

– Воїна на ймення Арґалія чи Аркалія, про якого говорив хлопець я не знаю, а от Анжелікою називають дівчат у країні іноземця, а не у нас. Нам також нічого не відомо про їхню роль у цій величній історії, цій «золотій історії». Але давайте не списувати осіб лишень з огляду на їхні імена, оскільки ім'я можна змінити.

Раджа Бірбал почав своє життя як бідний брахманський хлопчик, якого назвали Магеш Дасем, і саме Акбар узяв його до двору й зробив з нього принца. Чекаючи на величних жінок, обоє друзів поринули у спогади й були молодими знову, а Акбар саме пригадав, як він полював і заблукав.

– Гей, ти! Малий! Який з цих шляхів іде на Аґру? – вигукнув імператор, а Бірбал, якому тоді було шість чи сім років, відповів цілком серйозно:

– Вельмишановний пане, дороги нікуди не йдуть.

– Це неможливо, – обурився Акбар, а малий Бірбал широко усміхнувся.

– Шляхи не рухаються, а отже, нікуди не йдуть, – сказав він. – А люди, що мандрують до Аґри, зазвичай ідуть цією.

Цей жарт привів хлопця до двору, дав йому нове ім'я і змінив життя.

– Дядько? – промовив Акбар замислено. – Нашого батька брат? Або нашої мами брат? Чоловік нашої тітки?

– Або ж, – запропонував Бірбал заради справедливости, – якщо піти трохи далі, то син ваших дідусевих братів та сестер.

За їхньою показною серйозністю вгадувалася розвага, й іноземець розумів, що з ним бавляться. Імперія бавилася, вирішуючи його подальшу долю. Справи стояли не найкраще. Переходи розгалуженої імператорської резиденції були завішені шторами, і жінок, що рухалися ними, не могло побачити жодне зайве око. Вздовж одного такого переходу королева-мати Гаміда Бано і літня леді двору принцеса Ґульбадан пливли, як два великі човни по вузькому каналу, а за ними йшла найближча повірниця королеви Бібі Фатіма.

– Дзю, – сказала королева (це так вона любовно називала свою старшу братову дружину), – що за дурницю вигадав малий Акбар? Хоче мати ще більше родичів?

– Ще більше родичів, – повторила Бібі Фатіма, яка мала кепську звичку повторювати, мов луна, все за господинею. Принцеса Ґульбадан захитала головою.

– Він же ж знає, що світ повний незвіданого, – сказала вона, – і дивна історія може виявитися правдивою.

Зауваження було настільки нежданим, що королева замовкла, й обидві жінки та служниця аж до самих імператорських палат не перекинулися й словом.

Було вітряно, і цупка тканина, що захищала їх від чоловічих очей, тріпотіла, як стривожене вітрило. Вітер також дразнив їхній багато прикрашений одяг, широкі спідниці, довгі сорочки, тканину скромности, що закутувала їхні голови й обличчя. Що ближче підходили до Акбара, то дужчав вітер. Може, це знамення, подумала королева. Всю нашу певність здуває вітром, і ми муситимемо жити у всесвіті загадок і непевности Ґульбадан. Гаміду Бано, несамовиту й владну жінку, аж ніяк не приваблювала непевність. На її думку, вона знала все достеменно (так її було виховано), аби знати і це, і тепер її обов'язок полягав у тому, щоб якнайдоступніше довести цю інформацію до відома всіх і кожного. Якщо імператор не розуміє що до чого, то його мати вже поспішає йому на допомогу. Але ж Ґульбадан, як не дивно, мабуть, мала іншу думку.

З часу повернення з прощі до Мекки Ґульбадан видавалася дедалі менш впевненою у собі. Виглядало так, ніби після подорожі її віра у давно встановлені й незмінні істини Всевишнього космосу не те, що не зміцнилася, а навіть ослабла. На думку Гаміди Бано, в самій ідеї організованого Ґульбадан жіночого хаджу, а в ньому брали участь переважно літні жінки двору, містилися ознаки небажано революційної природи на кшталт синового стилю в управлінні державою. Жіночий хадж? – питала вона свого сина, коли цю тему порушувала Ґульбадан. Як він може дозволити таке? Ні, відповіла королева, ні за яких обставин, у жодному разі вона не візьме участи в ньому. Але, знову ж таки, її співкоролева Саліма пішла, а також Султанам Беґум, дружина Аскарі Хана, яка врятувала життя Акбарові, коли батьки покинули його, втікаючи від переслідування, так, так, та Султанам, яка була малому Акбарові більше мамою, ніж сама Гаміда; а також ота Бабарова черкеска, й нерідні двоюрідні сестри, і внучка Ґульбадан та всілякі слуги. Три з половиною роки у святих місцях! Довге перське вигнання більш ніж задовольнило прагнення Гаміди до подорожей, якій навіть подумати було страшно про три з половиною роки далеко від дому. Нехай Ґульбадан іде до Мекки! Королева-мати правитиме вдома.

Само собою було зрозуміло, що впродовж тих трьох років спокою і тиші без невпинного сестриного тарахкотіння, з яким треба було миритися, вплив Гаміди Бано на короля над королями ставав прямим і безперешкодним. Коли були потрібні жінки для залагодження миру чи одруження, вона була єдиною високопоставленою жінкою, що добре зналася на цьому. Власні Акбарові королеви були ще дівчатками, звичайно, за винятком Фантоми, тієї примарної секс-бомби, що запам'ятовувала всі негідні книжки, тож про неї навіть мови не могло бути. А тут повернулася Ґульбадан, і тепер вона була Ґульбадан-Паломниця, тож відбулося зміщення владного балансу. Дошкульнішим було те, що літня принцеса тепер дуже мало говорила про Бога, а більше про жінок, їхній невикористаний потенціал, їхню спроможність довести до кінця все, за що вони візьмуться, а також що вони не повинні миритися з обмеженнями, накладеними на них чоловіками, але влаштовувати для себе своє життя. Якщо вони змогли здійснити хадж, то можуть лазити по горах, складати вірші й правити світом. Назрівав очевидний скандал, але імператорові це сподобалося, все новеньке було йому до вподоби, так ніби він і далі лишався дитиною й закохувався у будь-яку новацію, ніби це був срібний передзвін голосів у дитячій кімнаті, а не серйозна справа дорослого життя.

Хай там як, але принцеса Ґульбадан – старша за неї, і королева-мати завжди віддавала їй шану. До того ж, направду, Ґульбадан неможливо не любити, вона завжди усміхалася й розповідала смішні історії про того чи того схибленого на чомусь родича, а її серце було добрим люблячим серцем, навіть якщо її голова тріщала від нового незалежного мотлоху. Однак люди залежать одне від одного, любила казати Гаміда Бано Ґульбадан, вони взаємопов'язані, їхнє життя складається із взаємозалежних сил, і якщо ти захоче потрясти одну з гілок дерева, то хто знає, який фрукт упаде на твою голову. Але Ґульбадан лишень усміхалася і, знай, робила своє. Всі любили її. Мати-королева також любила її. Це було найдошкульніше, а також її, Ґульбадан, тіло молодої жінки, струнке й гнучке у її літньому віці, таке, яким воно було в молодості. Тіло ж королеви-матері мінялося поступово і відповідно до її років, розширюючись в ногу з імперією її сина, а тепер її тіло було, ніби континент з горами і лісами, а над усі цим – стольний град її розуму, який ні трішки не перехнябився. Моє тіло таке, яке має бути у старої жінки, думала Гаміда Бано. Так заведено. А прагнення Ґульбанан і надалі молодитися лишень підтверджувало її небезпечний брак поваги до звичаїв.

Вони, як заведено, ввійшли до палат імператора дверима для жінок, сіли за філігранною горіхового перегородкою із мармуровою інкрустацією, і стара Ґульбадан із самого початку все зіпсувала. Їй не треба було звертатися безпосередньо до незнайомця, але почувши, що він розмовляє їхньою мовою, їй захотілося відразу взятися до справи.

– Гей, ти! Іноземцю! Що то за байка, з якою ти пройшов півсвіту, аби нам розповісти?

* * *

Саме так йому і розповідали, клявся іноземець. Його мати була принцесою зі справжнього чаґгатайського роду, прямим нащадком Чингісхана з династії Тимура, сестрою першого Могола, імператора Індії, якого вона називала «Бобром». (Коли він це сказав, Ґульбадан Беґум випростала за перегородкою спину.) Йому нічого не було відомо про точні дати чи місця, а лишень те, що йому розповіли і що він зараз мав честь повторити. Його мати називалася Анжелікою, і вона, як він твердив, була могольською принцесою, найвродливішою жінкою, яку коли-небудь хтось бачив, незрівнянною чарівницею, яка неперевершено зналася на зіллі й страхітливих для всіх замовляннях. За її молодости, у Самарканді, її брата, короля Бобра, взяв в облогу узбецький полководець на ймення Повелитель Полин, який вимагав віддати її як викуп за Гарантію недоторканности Бобра після здачі міста. А тоді, бажаючи скривдити її, Повелитель Полин передав її як подарунок на поталу своєму молодому водоносові Баші Сако. Двома днями пізніше на тілі Баші Сако почали з'являтися чиряки, чумні бубони, що звисали з-під пахв та промежини, а коли вони лопнули, він помер. Відтоді ніхто навіть пальцем не смів торкнутися чаклунки, аж поки вона нарешті все ж таки не прийняла незграбне залицяння Полина. Минуло десять років. Повелителя Полина розбив перський король Ізмаїл у битві біля Марва на березі Каспійського моря. Принцеса Анжеліка знову стала трофеєм.

(А тепер уже й Гаміда Бано відчула пришвидшене серцебиття. Ґульбадан нагнулася до неї й прошепотіла їй на вухо якесь слово. Королева-мати кивнула головою, і на очах з'явилися сльози. Служанка Бібі Фатіма також заплакала, просто так, для годиться.)

Перський король, своєю чергою, був розбитий Османлі, або ж Оттоманом, Султаном…

Жінки за перегородкою вже не могли стримувати почуттів. Королева Гаміда Бано була не менш схвильована, ніж її вразливіша братова.

– Мій сину, ходи до нас, – промовила вона голосно.

– До нас, – повторила, як луна, Бібі Фатіма.

І король над королями підкорився. Потім Ґульбадан щось шепотіла йому на вухо, а він непорушно слухав. Затим він повернувся до Бірбала з трохи здивованим виглядом.

– Жінки підтвердили, – повідомив він, – що частина цієї історії їм відома. Бабур, а треба казати «Бабар» – це старе чаґганайське слово, що означає бобер, а цей «Полин» також перетворюється у Шібан або Шайбані Хана, а сестру мого дідуся Бабара, яку всі знали як одну з найбільших красунь, захопив Шайбані після поразки Бабара під Самаркандом; а Шайбані через десять років розбив перський Шах Ізмаїл коло містечка, що називалося Марв, і сестра Бабара потрапила до перських рук.

– Перепрошую, Джаганпанаг, – промовив Бірбал, – але це ж була принцеса Ханзада, якщо я не помиляюся? Аякже, історія Ханзади відома. Наскільки я знаю, Шах Ізмаїл повернув її Шахові Бабару на знак дружби, і вона жила у великій пошані в колі королівської сім'ї аж до своєї кончини. Дивовижно, що цей іноземець знає про її долю, але він не може бути її нащадком. Так, вона народила Шайбані сина, але хлопчик загинув від рук перського Шаха того ж самого дня, що й тато. Отже, розповідь цієї людини неправдива.

Тут знатні королівські дами за перегородкою закричали:

– Там була ще одна принцеса!

А служанка відлунювала:

– …цеса!

Ґульбадан заспокоїлася.

– О світлий королю, – сказала вона, – у нашій родинній історії є темна пляма.

Чоловік, що назвав себе «Маґором дель'Амором», тихенько стояв у серці могольської імперії, а найвисокопоставленіші жінки у найменших подробицях вели мову про генеалогічну історію роду.

– Дозвольте мені, всезнаючий королю, нагадати вам, що були різні принцеси народжені у різних дружин та в різних подружжях, – сказала Ґульбадан. Імператор ледь чутно зітхнув; Ґульбадан же, ніби сполохана папуга, почала підніматися по гілках родинного дерева, і вже важко було сказати, на скількох із них їй треба посидіти, перш ніж вона зупиниться. Зате його тітка була майже приголомшливо небагатослівна.

– Був Мігр Бану, і Шагр Бану, і Ядґар Султан.

– Але Ядґарова мати Аґга не була королевою, – у розмову пихато втрутилася королева Гаміда. – Вона була тільки наложницею.

– …жницею, – слухняно промовила Бібі Фатіма.

– Однак, – додала королева, – треба визнати, що хоч Ханзада була першою за роками, проте аж ніяк не першою за вродою, хоч офіційно всі визнавали, що була. Деякі з наложниць були значно вродливіші.

– О найсвітліший королю, – не вгавала Ґульбадан, – я мушу повідомити вам, що Ханзада, на жаль, була дуже ревнивою.

І тут почалася історія, яку Ґульбадан так довго тримала у таємниці:

– Люди казали, що Ханзада була найгарнішою тільки тому, що була найстаршою, і ніхто не хотів їй ні в чому перечити. Але насправді найгарнішою була наймолодша принцеса, і вона мала вродливу подружку по дитячих забавах, що також прислуговувала їй, молоду рабиню, яка була настільки ж вродливою і настільки схожою на свою господиню, що люди почали називати її «дзеркалом принцеси». А коли Ханзаду захопив Шайнбані, то з нею у полон потрапили мала принцеса та її Дзеркало, а коли Ханзаду звільнив Шах Ізмаїл і відправив додому до Бабарового двору, захована принцеса і Дзеркало залишилися у Персії. Ось чому вона була стерта з нашої родинної історії; бо їй з власної волі схотілося жити між іноземцями, а не на почесному місці у себе вдома.

– La Specchia, – раптом промовив іноземець. – Слово, що означає «дзеркало» – чоловічого роду, але вони зробили з нього жіночий рід. La Specchia, дівчина-дзеркало.

Тепер історію розповідали так швидко, що навіть забули про протокол, не звертали уваги і докоряли чужинцеві за втручання. Оповідачем була Ґульбадан, яка говорила швидко і на підвищених тонах.

А Гаміда Боно поринула у спогади. Королева знову бачила себе молодою з маленьким хлопчиком на руках і з чоловіком Гумаюном, коли в годину поразки їй довелося втікати від най-небезпечніших чоловіків на світі – його братів. На безплідних землях Кандагару було так холодно, що коли вона насипала суп з каструлі у чашку, він замерзав і його неможливо було пити. Одного дня вони настільки зголодніли, що вбили коня, розрізали на шматки і варили те м'ясо у шоломах воїнів, бо іншого посуду в них не було. А тоді на них напали, і їй довелося тікати, залишивши дитину без догляду, і хлопчик мусив виживати у зоні воєнних дій; її сина виховувала інша жінка, дружина Аскарі, що доводився братом і ворогом її чоловіка. Султанам Беґум зробила все, що не могла зробити для свого сина імператора Гаміда Боно.

– Пробач мені, – прошепотіла вона («…мені», промовила Бібі Фатіма), але імператор того не чув, а разом з принцесою Ґульбадан стрімголов занурювався у незвідані води. «Схована принцеса не повернулася з Ханзадою, тому що – так! – тому що закохалася. Закохалася у чужинця, який настільки задурив їй голову, що вона була готова кинути виклик своєму братові й зневажити його двір, до якого належала з огляду на свій обов'язок та кровні узи. З люті Бабар-Бобер викреслив молодшу сестру з родинної історії, наказавши стерти її ім'я з усіх записів і ніколи не згадувати про принцесу у його королівстві. Сама ж Ханзада Беґум підкорилася наказові, незважаючи на велику любов до своєї сестри, і дуже швидко пам'ять про приховану сестру та її дівчину-Дзеркало стерлася. Були якісь чутки, щось подейкували про них у юрбі, шепотілися на вітрі, але ніхто нічого про них до пуття не знав.

– Перського ж короля розбив Османлі, або ж Отгоман Султан, – казав далі чужинець. – І кінець кінцем принцеса разом з могутнім воїном досягла Італії. Їх звали Арґалія та Анжеліка. Арґалія мав чарівну зброю, в його почті було чотири страхітливі велетні, а поряд їхала Анжеліка, принцеса китайська та індійська, найвродливіша жінка у світі, а також незрівнянна чарівниця.

– Яким було її ім'я? – запитав імператор, не звертаючи на нього уваги. Королева-мати похитала головою.

– Я ніколи не чула, – сказала вона.

А принцеса Ґульбадан сказала:

– У неї було якесь прізвисько, що крутиться у мене на язиці, але її справжнє ім'я стерлося з моєї пам'яті.

– Анжеліка, – сказав чужинець. – Її ім'я було Анжеліка.

А тоді з-за перегородки почувся голос принцеси Ґульбадан:

– Дуже зворушлива розповідь, і нам треба з'ясувати, як цей хлопець дізнався про все це, але існує одна заковика, і я не знаю, як він зможе її розв'язати.

Бірбал одразу зрозумів, про що йдеться.

– Питання дат, – промовив він. – Дат і віку людей.

– Якби Ханзада Беґум була зараз жива, – сказала принцеса Ґульбадан, – то їй би виповнилося сто сім років. Її молодша сестра, на вісім років молодша за Бабара, мала би дев'яносто п'ять років. А цьому чужинцеві, що стоїть перед нами і розповідає історію нашого минулого, не більше тридцяти чи тридцяти одного. Отож, якщо прихована принцеса досягла Італії, як каже добродій, і якщо він доводиться їй сином, а саме це він стверджує, то, виходить, що вона його народила, коли мала приблизно шістдесят чотири роки. Якщо дивовижний факт дітонародження насправді відбувся, то значить, він доводиться Вашій Високості дядьком, себто сином сестри вашого дідуся, і заслуговує на визнання його як принца королівської родини. Однак, це мені здається неможливим.

Чужинець відчував, що під ним викопали яму і не довго слухатимуть його.

– Я ж бо вам сказав, що нічого не знаю про дати і місця, – закричав він. – Але моя мати була дуже вродлива і молода. Вона аж ніяк не скидалася на шістдесятилітню каргу.

Жінки за ширмою мовчали. У цій тиші вирішувалася його доля. Нарешті знову заговорила Ґульбадан Беґум.

– Залишається фактом те, що він розповів нам глибоко заховану історію. Без його розповіді ми, старші жінки, забрали б її із собою в могилу. Тому тут не все однозначне й певне.

– Але як ви вже довели нам, – заперечив імператор, – тут не може бути жодних сумнівів.

– Навпаки, – відповіла принцеса Ґульбадан. – Можливі два пояснення.

– Перше, – почала говорити королева-мати Гаміда Бано, – полягає в тому, що прихована принцеса була насправді надзвичайною чарівницею і навчилася окультних таємниць вічної молодости, тому, народжуючи дитину, могла мати тіло і розум молодої жінки, навіть коли їй виповнилося ледь не сімдесят років.

Імператор вдарив кулаком об стіну.

– Або ж ви втратили здоровий глузд і тому обстоюєте таку дурницю, – застогнав він.

Принцеса Ґульбадан зацитькала його, як малу дитину.

– Але ж ви не почули мого другого пояснення, – сказала вона.

– Добре, – застогнав імператор. – Говоріть, тітонько.

Ґульбадан Беґум говорила з педантичною точністю:

– Припустімо, що розповідь чужинця правдива і що прихована принцеса та її воїн вже давно приїхали до Італії. Також може бути правдою, що мати чужинця не була коханкою того воїна…

– …але дочкою принцеси, – зрозумів Акбар. – Але хто тоді його батько?

– До цього, – відповів Бірбал, – можна ще дещо додати.

Імператор повернувся до чужинця, зацікавлено зітхнувши.

Відраза імператорів до сторонніх осіб, які надто багато знають, зводила нанівець неждане захоплення чужинцем.

– Індійський оповідач завжди знає, коли його перестають слухати, – сказав він. – Слухачі просто встають і йдуть геть, або ж кидають овочами, або ж, коли слухачем є король, оповідача скидають з міських валів униз головою. А в нашому випадку, мій дорогий дядечку Моґор, слухачем був таки король.

{9}

В Андижані фазани виростають такі тлусті

В Андижані фазани виростають такі тлусті, що четверо чоловіків наїдаються одним фазаном, якщо його приготувати належним чином. На березі річки Андижан, притоки Джексартизи чи Сирдар'ї, росли фіалки, а навесні також квітли тюльпани й троянди. Місто Андижан – прадавня родинна колиска моголів у провінції Фергана, що «розташована», як написав його батько у своїй автобіографії, «у п’ятій країні на краю цивілізованого світу». Імператор ніколи не бачив землі своїх прабатьків, але знав про неї з Бабарової книжки. Фергана розкинулася на великому Шовковому Шляху у Центральній Азії на схід від Самарканда і на північ від могутніх вершин Гіндукушу. Там ростуть чудові дині й виноград, і можна розкішно потрапезувати білим оленем з гранатами та мигдалевою пастою. Всюди течуть потоки, всюди у прилеглих горах можна побачити гарні пасовиська та зарослі червонокорої таволги, з деревини якої виготовляють чудові руків'я до канчуків та стріли, є поклади бірюзи та заліза. Вважається, що там дуже гарні жінки, але такі речі як краса, про що імператор дуже добре знав, – справа смаку. Бабар – завойовник Індії – народився саме там, а також Ханзада Беґум, а також (хоча всі записи про її народження знищено) безіменна принцеса.

Як тільки Акбар уперше почув історію про приховану принцесу, то викликав до Палацу Мрій, що біля Найкращої з Усіх Можливих Водойм, свого улюбленого маляра Дашвонта. Коли Акбар ще чотирнадцятирічним юнаком посів трон, Дашвонт був неосвіченим і приголомшливо похмурим хлопцем його ж віку, а Дашвонтів батько був носієм імператорського паланкіна. Він дуже багато малював, але потайки, і його дар аж пер із нього. Вночі, коли переконувався, що ніхто не бачить, він покривав стіни Фатегпур Сикрі різноманітними графіті, і то не просто непристойними словами чи зображеннями, але карикатурами вельмож двору, настільки точними, що кожен зображений на стіні хотів якнайшвидше піймати його й відрубати йому сатиричні руки. Акбар покликав до Палацу Мрій також Абул Фазла та першого майстра королівської художньої студії перса Мір Саїда Алі.

– Хай ким він є, вам треба його знайти, перш ніж це зроблять його вороги, – наказав їм він. – Ми не можемо допустити, аби такий талант погас від меча розлюченого вельможі.

За тиждень прийшов Абул Фазл, тримаючи за вухо малого смуглявого й худорлявого юнака. Дашвонт звивався і голосно репетував, але Абул Фазл тягнув його до Акбара, який саме грав у пашизі[27] рабинями. Мір Саїд Алі слідував за зловмисником і Абул Фазлом, намагаючись виглядати одночасно задоволеним і похмурим. Імператор на якусь мить відірвав свій погляд від людей-фішок – вродливих д івчат-рабинь, що стояли на дошці пашизі – і наказав Дашвонтові негайно зайти до імператорської художньої студії, а водночас заборонив будь-кому з придворних завдавати спійманому шкоди.

З огляду на такий наказ навіть знавісніла імператорова тітка і головна нянька Магам Анаґа не дозволила собі вчинити щось лихе супроти Дашвонта, хоч намальований ним її портрет і портрет її сина Адгама виявився не лишень найдошкульнішим, але також найбільш пророчим з усіх його творінь. Карикатура Магам Анаґи з'явилася на стіні гатяпульського борделю. На загальну втіху і схвалення простолюду вона була зображена синьолицею каргою з роззявленим ротом в отруйних бульках, а вдавано заплаканий кривавий Адгам був зображений напрочуд схожим саме тоді, коли головою вниз падав з фортечних мурів. Через шість років, коли Адгам у боротьбі за примарну владу напав на Акбара і був засуджений імператором до повішання вниз головою з міських мурів, монарх з великим подивом пригадав пророцтво Дашвонта. Але Дашвонт сказав, що не пам'ятає, аби він таке малював, а сам малюнок ще задовго до винесення вироку було змито зі стіни борделю, тож імператорові нічого не лишалося, як напружувати свою пам’ять і розмірковувати над тим, скільки його несплячого життя було отруєно різного роду ілюзіями.

Дашвонт дуже швидко став однією із найяскравіших зірок художньої студії Мір Саїда Алі, малюючи бородатих велетів, що летять у повітрі на чарівних урнах, патлатих плямистих домовиків, відомих під назвою деви, величні морські бурі, золотаво-голубих драконів, небесних магів, руки яких простиралися з-за хмар, аби врятувати героїв з біди, – все це він робив, задовольняючи живу, фантастичну уяву – хаял – юного короля. Не раз він малював легендарного героя Гамзу на своєму триокому казковому коні, що поборював неймовірні чудовиська всіх видів, і усвідомлював краще, ніж будь-який інший митець, який брав участь у створенні чотирнадцятирічного циклу Гамзи, чим дуже пишалася і втішалася студія, що він зображає уявну автобіографію імператора, що хоч і його рука тримала пензель, але саме імператорове бачення з'являлося на полотні. Кожен імператор – це сума його дій, тому Акбарова велич, так само як і велич його alter ego Гамзи, була продемонстрована не тільки тріумфами над величезними перешкодами – непокірними принцами, реальними драконами, девами та всім таким іншим, але, по суті, і створена цими тріумфами. Герой у Дашвонтових картинах став дзеркальним відображенням імператора, всі сто один митець збиралися у студії й переймали його манеру зображення, серед інших перські майстри Мір Саїд Алі та Абдус Самад. У їхніх спільних картинах із зображенням пригод Гамзи та його друзів буквально було винайдено могольську Індію; спілка митців передбачила єдність імперії і, може, навіть реалізувала її.

– Ми разом зображаємо імператорову душу, – казав сумно Дашвонт своїм колегам-малярам. – І коли його дух покине тіло, то він спочине у наших картинах, де знайде своє безсмертя.

Попри мистецькі досягнення, пригнічений стан Дашвонта не поліпшився. Він не одружився, жив життям целібату ріші, а з плином років його настрій ще більше погіршився, так що іноді впродовж певного часу він навіть не міг працювати, а сидів у художній студії й годинами дивився в порожній куток, ніби там було одне з тих чудовиськ, які він роками зображав з такою майстерністю. Незважаючи на дедалі дивнішу поведінку, його і далі визнавали найкращим індійським малярем, який удосконалював свою майстерність під орудою двох перських майстрів, що супроводжували Акбарового батька Гумаюна з вигнання додому. Отже, Акбар викликав Дашвонта, коли захотів реалізувати ідею з усунення наслідків жорстокого вчинку свого батька і нарешті відновити пам'ять про приховану принцесу в історії своєї родини.

– Впиши її у світ, – закликав він Дашвонта, – бо твої пензлі володіють такою магією, що вона може навіть ожити; відклади свої аркуші і йди до нас випити трохи вина.

Власні імператорові життєдайні сили саме тоді тимчасово вичерпалися у зв'язку з неймовірним зусиллям, спрямованим на створення та утримання в уяві своєї дружини Джодги, тож у цьому випадку він не міг діяти прямо і мусив покладатися на мистецтво.

Дашвонт одразу приступив до зображення життя забутої Акбарової тітоньки в цілій серії незвичайних робіт, що затьмарили навіть зображення Гамзи. Ожила вся Фергана: трибрамна фортеця Андижана, що заковтує воду (туди впадає дев'ять потоків, але жоден не витікає), дванадцять гірських вершин над сусіднім містом Ош, а також пустеля, де дванадцять дервішів загубили одне одного у піщаній бурі, а також безліч змій, козлів і зайців. На першій картині Дашвонт зобразив забуту принцесу чотирирічною дівчинкою, що гуляє з маленьким кошиком у величних лісах єтікентських гір і збирає листки та коріння беладони, аби з їхньою допомогою посилити блиск своїх очей і, мабуть, аби отруїти своїх ворогів, і велику кількість містичної рослини, яку місцеві називають аїк от'ї, відому ще як мадрагора. Мандрагора – або ж «людина-дракон», була родичем смертельної беладони, дурману і на перший погляд була дуже схожою на неї; але її коріння мало людські обриси, і воно зойкало, коли його витягувати з землі, так само як люди, коли їх закопують живцем. Глибини її чар не треба пояснювати, бо кожен, хто бачив першу картину, усвідомлював, що Дашвонтів інтуїтивний геній відкриває забуту принцесу, як Просвітлену від народження, котра інстинктивно знала, що треба робити, аби захистити себе і завоювати серця чоловіків, що часто виявлялося тим самим.

Сама картина мала якусь магію, тому що в момент, коли стара принцеса Ґульбадан глянула на неї в Акбарових приватних покоях, то вмить згадала ім'я забутої дівчини, що днями крутилося у неї на язику і не давало їй спокійно їсти.

– Її мати була Махдум Султан Беґум, – сказала Ґульбадан і нагнулася низько над блискучою сторінкою і говорила так тихо, що імператорові довелося також нагнутися, аби почути її слова. – Махдум, саме таким було ім'я матері, останнього справжнього кохання Умара Шейха Мірзи. А дівчина називалася Кара Кьоз, саме Кара Кьоз! – Ханзада жовчно ненавиділа її, аж поки не вирішила натомість полюбити її.

Ґульбадан Беґум пригадала розповіді про марнославство Ханзади Беґум. Щоранку, коли Ханзада пробуджувалася (розповідала вона імператорові), її головна фрейліна мала сказати:

– Ось вона прокидається, Хамзада Беґум; найкрасивіша жінка у світі розплющує очі й оглядає свою вроду.

А коли йшла вшанувати свого батька Умара Шейха Мірзу, то покликачі вигукували:

– Ось прийшла ваша донька, найкрасивіша жінка у світі, яка править у царині вроди так само, як ви у царині сили.

А коли заходила до материного будуару, Ханзада чула щось схоже від самої королеви-драконихи; Кутлюґг Ніґар Ханум, видихаючи вогонь з очей і дим з носа, сурмила про прибуття першонародженої дитини:

– Ханзада, найпрекрасніша у світі, прийшла до мене, аби мої слабкі очі насолоджувалися її вродою.

Але тут народилася наймолодша принцеса від Махдум Султан Беґум. З першого дня свого народження їх назвали Кара Кьоз, що означало Чорні Очі, аби підкреслити надзвичайну силу її очиць, що зачаровували геть усе, на що вони дивилися. З того дня Ханзада помітила зміну у тембрі щоденного захоплення її вродою; нещирости звучало більше, ніж допускалося. В наступні роки було кілька спроб убивства маленької дівчинки, і жоден з них не приписувався Ханзаді. Отрута була у чашці з молоком, яке випила Чорні Очі; вона залишилася неушкодженою, але її декоративна собачка, якій вона дала випити залишки молока, трохи покорчившись від болю, нагло здохла, а потім був ще один напій, до якого хтось підсипав | потовчених діамантів, які мали спричинити страшну смерть, відому як «рідкий вогонь», але діаманти безболісно пройшли крізь дівчинку, а спробу вбивства виявили лишень тоді, коли рабиня-служниця, миючи королівську вбиральню, знайшла мерехтливі камінці у калі принцеси.

Коли ж стало зрозуміло, що принцеса Чорні Очі володіє надприродним даром, спроби вбивства припинилися, а Ханзада Беґум, проковтнувши гординю, змінила тактику, почавши пестити й голубити свою маленьку суперницю. Невдовзі рідна тільки по батькові старша сестра потрапила під чари молодшої. У дворі Умара Шейха Мірзи почали казати, що його молодша донька може бути реінкарнацією легендарної Аланкуа, монгольської богині сонця, яка була праматір'ю Темюджина, або Чингіза, Ґенґгіз Хана, яка володіла світлом і могла підпорядкувати собі духи темряви, погрожуючи тіням просвітленням, і в такий спосіб нейтралізовувала їх у їхніх схованках. Аланкуа була володаркою життя і смерти. Навколо підростаючої дівчинки почав формуватися релігійний культ сонцепоклонництва.

Усе це тривало недовго. Її коханого батька, падишаха, або ж короля, спіткала гірка доля. Він було поїхав до фортеці Ахси, що поблизу Андижана (ох, Ахзи, саме там ростуть духмяні дині-миртимурти! Фортецю Ахси Дашвонт зобразив на самому краю глибокої прірви), і коли він у голубнику милувався голубами, раптом під його ногами провалилася земля, і падишах разом з голубами й голубником упав у прірву. Бабар, брат принцеси Чорні Очі по батькові, став королем у свої дванадцять років. Їй же виповнилося лишень чотири роки. У сум'ятті родинної трагедії та в подальшому безладі про окультну силу просвітлення Кара Кьоз забули. Аланкуа, богиня сонця, знову зайняла належне їй місце на небі.

Падіння Умара Шейха Мірзи, прапрадіда короля над королями, було досить своєрідно зображено на одній із найкращих картин Дашвонта. Падишаха було зображено догори ногами на чорному тлі прірви, а каміння сипалося з обох боків; подробиці його життя і характеру були витончено вплетені на облямівці картини: низький гладкий чоловік, добродушний і говіркий, запеклий гравець у нарди, справедливий правитель, який часом міг і погиркатися, паладин із шрамами, що вмів ударити кулаком, і так само як усі його нащадки, так само як Бабар, Гумаюн, Акбар і Акбарові сини Салім, Даніял і Мурад, чоловік, який дуже любив жінок і міцні напої, а також цукерки – льодяники мажун, які виробляли з коноплі і які призвели до його раптової кончини. Затуманений мажуном, він погнався за голубом по краю прірви і полинув донизу, у загробний світ, де не має значення, чи ти низький, товстий, добродушний, говіркий, справедливий, де нема гравців у нарди й опонентів у сварці і де туман мажуна окутує чоловіка цілу вічність.

Картина Дашвонта заглянула глибоко у прірву і побачила демонів, що привітно чекали на свого короля. Зображення мало характер lèse-majesté[28], бо сам натяк на те, що імператорів предок упав у пекло, був злочином, за який карали на горло, до того ж картина натякала те, що і з Його Величністю може таке статися, але Акбар, побачивши картину, лишень усміхнувся і сказав:

– Здається, пекло мені більш до вподоби, ніж уся нудота з ангелами довкола Бога.

Коли ж Водолюб Бадауні дізнався про це, то не забарився з висновком: «Могольска імперія – приречена, оскільки нема жодного сумніву, що Бог не терпітиме привселюдного перетворення монарха на сатаніста». Однак імперія вижила, правда, не назавжди, але досить надовго; а також і Дашвонт, але на значно коротший час.

У наступні кілька років життя малої принцеси Чорні Очі виявилося невизначеним та мандрівним, коли її брат і захисник Бабар скакав на коні то туди, то сюди, здобуваючи перемоги, зазнаючи поразок, завойовуючи території й знову втрачаючи їх, зазнаючи нападу з боку своїх дядьків, нападаючи на своїх кузенів, будучи оточеним кузенами, нападаючи знову на своїх дядьків, а за всіма цими звичайними родинними справами на нього чатував найбільший його ворог – жорстокий сирота-узбек, воїн фортуни і прокляття дому Тимура, себто Гіркий Полин, а по-узбецькому «Шайбані» Хан. Дашвонт зображував п'яти-, шести-, семирічну Кара Кьоз як надприродну істоту у коконі з яйцеподібного світла, навколо якого бушували битви. Бабар захопив Самарканд, але втратив Андижан, а тоді втратив Самарканд і знову захопив його, а тоді знову втратив його і разом з ним свою сестру. Хан Гіркий Полин обложив Бабара у тому величному місті, і під Залізними Воротами, Воротами Голкарів, Воротами Білильників та Бірюзовими Воротами точилися запеклі бої. Хан Гіркий Полин, почувши легенду про красу Бабарової старшої сестри Ханзади Беґум, послав до Бабара гінця з пропозицією віддати йому Ханзаду і за це одержати змогу покинути місто зі своєю сім'єю неушкодженим. Бабар не мав іншого вибору, як прийняти такі умови, а Ханзада не мала іншого вибору, як погодитися з вибором Бабара.

Отже, вона стала офірою, людиною-здобиччю, живою заставою, як ті дівчата-рабині, якими Акбар грає у пачисі. На останній родинній раді у королівських палатах Самарканда вона поставила свою умову. Її права рука вчепилася у ліве зап'ястя малої сестри, ніби пазурі Рух-птаха[29].

– Якщо я піду, – сказала вона, – то хочу, аби зі мною пішла принцеса Чорні Очі.

Ніхто з присутніх не міг сказати, зробила вона це з ненависти чи з любови, бо, як тільки мова заходила про Кара Кьоз, завжди виникали обидва почуття. На Дашвонтовому зображенні цієї сцени Ханзада постала у всій своїй величі, її рот широко розкритий – вона кидає виклик, а от принцеса Чорні Очі спочатку має вигляд переляканого дитяти. Але потім ці чорні очі затягують вас, і ви бачити велику силу, що зачаїлася у їхній глибині. Рот Кари Кьоз був також розтулений, вона також вигукувала, стогнучи від нещастя та проголошуючи свою силу. Одна рука Кари Кьоз була також простягнута; її права рука також схопила за зап'ястя. Якщо Ханзада має стати полонянкою Хана Гіркий Полин, а вона, Кара Кьоз, повинна належати Ханзаді, тоді її полонянкою буде дівчина-рабиня Дзеркало.

Картина була алегорією на злі сили, показувала їхній перехід від більшої ланки до меншої. Людей стискає лихо, а вони, своєю чергою, стискають інших. Якщо сила – це крик, то людське життя минає у відлунні інших людей. Луна сильніших заглушує слабших. Там була ще одна дуже важлива деталь: Дашвонт замкнув ланцюг рук. Ліве зап'ястя Дзеркала, дівчинки-рабині, було міцно стиснуте її молодою господинею, а от правою вона стискала вже ліве зап'ястя Ханзади Беґум. Вони стояли колом, три розгублені створіння, і, утворивши це коло, маляр давав зрозуміти, що луна сили може також мати зворотну дію. Дівчинка-рабиня колись зможе ув'язнити королівську панну. Історія може дряпати кігтями і вгору, і вниз. Могутні можуть бути розбиті криками немічних.

Зображаючи Кара Кьоз вже дорослішою, коли вона, перебуваючи у полоні, вступала у повноту своєї юної вроди, стало очевидним, що Дашвонтовим пензлем водили вищі сили. Краса його полотен настільки вражала своєю потугою, що Бірбал, дивлячись на них уперше, передбачливо сказав:

– Я боюся за митця, бо він настільки закохався у цю жінку минулих літ, що йому буде важко повернутися у сьогодення.

У дівчині-підлітку, променисто прекрасній юній дівчині, яку зобразив, а радше, відновив Дашвонт, Акбар раптом упізнав, і то майже напевно, кара кьо'зум, темнооку красуню, оспівану «Принцом усіх Поетів», дивовижним віршотворцем мовою чаґгатай Алі-Шір Навої з Герата. Звий собі гніздечко в глибині моїх очей. А твій стрункий стан нагадує деревце, що росте в саду мого серця. Побачивши краплю поту на твоїм лиці, я можу раптово померти. Дашвонт, по суті, вмалював останню частину строфи у візерунок тканини вбрання Кара Кьоз. Я можу раптово померти.

Герат, так звана «Флоренція Сходу», підкорився Шайбані, або Хану Гіркий Полин, одразу після того, як він захопив Самарканд, і саме тут Ханзада, Кара Кьоз і дівчина-Дзеркало провели більшість своїх років полону. Люди казали, що світ – це океан, в океані є перлина, і такою перлиною був Герат.

– Якщо ти в Гераті простягнеш ногу, – казав Навої, – то обов'язково штовхнеш поета.

О казковий Герат мечетей, палаців та базарів із літаючими килимами! Так, це було чудове місто, поза сумнівом, думав імператор, але Герат, який малював Дашвонт, осяяний вродою забутої принцеси, був Тератом, з яким не міг зрівнятися реально існуючий Герат, бо то був Герат мрії – для жінки мрії, в яку, як і пророкував Бірбал, маляр безнадійно закохався. Дашвонт малював день і ніч, цілими тижнями, не відпочиваючи жодного дня. Він ще більше схуд, а його очі геть вилазили з орбіт. Колеги-малярі почали побоюватися за його здоров'я.

– Він так виснажився, – шепотів Абдус Самад до Мір Саїда Алі. – Ніби хоче відмовитися від третього виміру реального життя і втиснути себе в картину.

Це так само, як і Бірбалове зауваження, було тонким спостереженням, яке дуже швидко стало дійсністю.

Дашвонтова меланхолія прогресувала, і його колеги почали побоюватися, аби він не завдав собі якоїсь шкоди. Вони по черзі стежили за ним; робити це було неважко, бо він не відривав очей від роботи. Вони бачили, як він, охоплений останнім божевіллям митця, підняв картини, обійняв їх і шептав: «Дихайте». Він працював над картиною, як потім виявилася, останньою із так званої Кара-Кьоз-Нами, серії пригод принцеси Чорні Очі. У цій вируючій міжконтинентальній композиції Хан Гіркий Полин був зображений мертвим у кутку картини і стікав кров'ю у Каспійське море, що кишіло хвостатими чудовиськами з плавниками. А в іншій частині картини було зображено переможеного Хана Гіркий Полин та переможця – перського Шаха Ізмаїла, який вітав могольських принцес у Гераті. Обличчя перського короля було позначено хворобливою меланхолією, що нагадувала імператорові характерні риси Дашвонтового обличчя, і він здогадався, що зображення сумного обличчя може бути тим способом, у який митець хотів ввести себе у розповідь про забуту принцесу. Але Дашвонт пішов ще далі.

Річ у тому, що попри майже постійну пильність доглядачів, йому вдалося якимсь чином зникнути. Його більше не бачили ні в могольському дворі, ні деінде в Сикрі, ні де-небудь в Індії. Його тіла не знаходили винесеним водами озера на берег, ні повішеним на бантині. Він просто зник, наче й ніколи не жив, а разом з ним зникли і всі картини Кара-Кьоз-Нами, за винятком його останньої роботи, на якій принцеса Чорні Очі виглядала навіть краще, ніж Дашвонтові вдавалося це зробити раніше: вона йшла назустріч судженому. Загадку було розгадано, певна річ, Бірбалом. За тиждень і день після зникнення Дашвонта наймудріший з придворних Акбара, який уважно оглядав залишену картину із забутою принцесою, сподіваючись знайти ключ до розгадки, зауважив дивну технічну деталь, якої доти ніхто не помічав. Здавалося, що картина не обмежувалася рамкою, в яку помістив її Дашвонт, але, принаймні в нижньому лівому куті, вона виходила за межі багато прикрашеної дводюймової рами. Картину повернули у студію, сам імператор супроводжував її разом з Бірбалом та Абул Фазлом, а тоді під наглядом двох перських майстрів замальований край було обережно відділено від головної частини картини. Коли відкрили приховану частину, то глядачі аж ахнули від подиву, оскільки там, присівши, як мала жабка, з великим паперовим сувоєм під рукою, був Дашвонт – великий маляр, майстер Графіті, син носія паланкіна, а також крадій Кара-Кьоз-Нами, Дашвонт, випущений у світ забутої принцеси, у світ, у який він вірив і який він створив, у світ, який потім перетворив його на свій лад. Він вчинив неможливе, цілком протилежне тому, чого досяг імператор, коли вигадував свою уявну королеву. Замість того аби оживити вигадану жінку, Дашвонт перетворив себе на уявну істоту, покликаний (так само як імператор) непереборною силою кохання. Якщо межу між світами можна перейти в один бік, думав Акбар, то її також можна перейти і в протилежний бік. Мрійник може стати своєю мрією.

– Поставте раму назад, – наказав Акбар, – нехай бідний хлопець відпочине.

Після виконання Акбарового наказу історія з Дашвонтом спочила там, де вона і повинна спочити – на узбіччі історії. А в центрі композиції знову постали головна героїня та її новий коханий – забута принцеса пані Чорні Очі, або ж Кара Кьоз, або ж Анжеліка, і Шах Персії, що стояли обличчями одне навпроти одного.

{II}

{10}

Там, де впаде на землю сім'я повішеного чоловіка

«Там, де впаде на землю сім'я повішеного чоловіка, – читав уголос іль Макія, – буде знайдено мандрагору».

Коли Ніно Арґалія і його найщиріший друг Ніколо, або ж «іль Макія», були малими хлопцями і збиралися разом у Сант-Андреа в передмісті Перкуссина, що у Флоренції, то мріяли про окультну силу над жінками. Адже в їхньому лісі мусив же колись повіситися чоловік, вирішили вони, і місяцями блукали, шукаючи мандрагору на землях Ніколової родини – у дубовому лісі Каффаджіо та у vallata гаї поблизу Санта-Марія-дель-Імпрунета, а також у лісі навколо замку Біббіоне, що був трохи віддалік. Вони знайшли тільки гриби і загадкову темну квітку, від якої вкрилися висипкою. В якийсь момент вони вирішили, що сперма не обов'язково має бути з повішеного чоловіка, і після довгого тертя і пихтіння зуміли пролити на неродючу землю кілька крапель своєї власної. А тоді у Великодню Неділю, а вони вже мали по дев'ять років, Палаццо-делля-Сеньйора був прикрашений мертвими тілами викритих вісімдесятьох Пацці-конспіраторів, яких Лоренцо де Медичі повісив з вікон палацу, серед них і архієпископа при повних регаліях, а в цей час Арґалія перебував у місті з іль Макією та його батьком Бернардо в родинному будинку навпроти Понте-Веккіо лишень за три або ж чотири квартали від місця повішення, і коли вони побачили, що всі городяни бігли туди, то жодна сила вже не могла їх утримати.

Бернардо біг з двома хлопцями, наляканий і схвильований водночас, так само як хлопці. Бернардо був людиною вченою, жвавою, миролюбною, і кров його не приваблювала, але повішений архієпископ – це інша справа, на це варто подивитися. Хлопці прихопили з собою олив'яні чашки на випадок потрібних крапель. На П'яцца вони натрапили на приятеля Аґостіно Веспуччі, який голосно демонстрував повну зневагу до кровожерливих мертвих, вигукуючи:

– Курва ти! Курва твоя донька! Курва твоя мати і твоя бабуся, і твій брат, і твоя жінка, і її брат, і її мама, і материна сестра також.

А вони крутилися на вітрі й смерділи. Арґалія й іль Макія розповіли Аґо про мандрагорове замовляння, і він, схопивши чашку, став під архієпископів член. Потім у Перкуссині всі троє хлопців поховали дві чашки, проказуючи, як вони вважали, сатанинські вірші, а тоді почалося довге і безрезультатне чекання на появу паростків рослин кохання.

«Що починається із повішених зрадників, – сказав імператор Акбар до Моґора дель'Амора, – буде зрадницькою оповіддю».

Спочатку було троє друзів – Антоніно Арґалія, Ніколо «іль Макія» й Аґо Веспуччі. Золотоволосий Аґо, найбалакучіший із трійці, був одним із багатьох Веспуччі, пробивних і сварливих, що мешкали пліч-о-пліч у переповненому міському районі Оґніссанті, торгуючи оливковою олією, вином та вовною по всьому Арно у gonfalone del drago, районі дракона, тому і виріс він лайливим і галасливим, адже в сім’ї ти мусиш бути таким, аби тебе могли почути у гармидері всіх вогнедишних Веспуччі, що репетують одне на одного, як аптекарі або ж перукарі у Меркато Веккіо. Батько Аґо працював нотаріусом у Лоренцо де Медичі, тож після Великодня убивств та повішань йому ніщо не перешкоджало стати на бік переможців.

– Але ж за нами прийде задрипане папське військо, ми ж бо вбили попа, – бурмотів Аґо. – А також військо задрипаного короля Неаполя.

Тим часом кузена Аго, несамовитого двадцятичотирирічно-го Амеріґо або Альберіко Веспуччі, невдовзі відрядили з його дядьком Ґуїдом до короля Франції, аби заручитися допомогою для уряду Медичі. Коли Амеріґо вирушав до Парижа, з вогників в очах було легко судити, що його більше цікавить подорож, а не король. А от Аго було не до подорожей.

– Я знаю, ким стану, коли виросту, – сказав він своїм друзям у перкуссинському мандрагоровому лісі, в якому не було мандрагори. – Я продаватиму бісових овець або ж стану виноторговцем чи ще кимось таким, а якщо зможу пробитися на громадську службу, то стану бісовим писарем, нікчемним, безнадійним діловодом без майбутнього.

Незважаючи на суворість свого канцелярського майбутнього, Аґо любив вигадувати різні історії. Його історії, як і пригоди Поло, були фантастичними морськими подорожами, і хоч ніхто не вірив і слову з того, що він розповідав, проте всі слухати, а особливо любили його вигадку про найвродливішу дівчину за всю історію міста або ж навіть від створення землі. Минуло два роки відтоді, коли Симонетта Каттанео, що вийшла заміж за кузена Аґо Марка Веспуччі, якого поза очі називали Рогатий Марко або ж Марко Закоханий Дурень, померла від сухот і сповнила всю Флоренцію жалобою, оскільки Симонетта мала чисту і світлу вроду, настільки вражаючу, що не було такого чоловіка, який би, глянувши на неї, не потрапив у полон палкого кохання, не було також і такої жінки; це стосується міських псів, котів і, може, навіть хвороби, що також любила її, і тому жінка померла у віці двадцяти чотирьох років. Симонетта Веспуччі одружилася з Марком, але йому доводилося ділитися нею з усім містом, що він і робив, спочатку з покірною добродушністю, а громадяни того хитрого міста, що на все дивилися крізь пальці, тільки переконувалися у браку клепок в його голові.

– Врода – це громадське надбання, – казав він з ідіотською невинністю, – так само як річка чи золото у скарбниці, або ж світло та повітря Тоскани.

Художник Алессандро Філіпепі малював її багато разів до і після смерти, малював її одягненою і оголеною, як Весну, і як богиню Венеру, і навіть як саму себе. Позуючи, вона називала його «моє маленьке барильце», тому що завжди плутала Алессандро з його старшим братом, якого люди називали «Botticelli» – «Маленьке Барильце» через його цибулеподібну статуру. Молодший Філіпепі, художник, аж ніяк не був схожий на барильце, але якщо того хотіла Симонетта, то він не заперечував і відгукувався на прізвисько.

Такою чарівною була сила Симонетти. Вона могла перетворити чоловіків на що хотіла – на богів чи декоративних собачок, або ж на маленькі барильця чи ослінчик під ноги чи, зрозуміло, коханців. Вона могла наказати хлопцям піти на вірну смерть, аби довести свою любов до неї, і вони би це з радістю зробили, але для такого вона мала надто добру вдачу і ніколи не використовувала своєї величної сили для чогось злого. Культ Симонетти настільки зріс, що люди почали таємно молитися на неї в церкві, тихо бубонячи її ім'я, ніби вона була живою святинею, ширилися також чутки про сотворені нею дива: один чоловік, коли побачив її на вулиці, осліп від її вроди, а один сліпий прозрів, коли її співчутливі пальці торкнулися його хворого чола; дитина-каліка звелася на ноги, аби наздогнати її, а ще одного хлопця розбив параліч, коли він показував сороміцькі жести за її спиною. І Лоренцо, і Джуліано де Медичі божеволіли від неї і на її честь влаштували лицарський турнір; Джуліано ніс стяг з намальованим Філіпепі її портретом, з французьким написом la sans pareille, себто незрівнянна, вихваляючись перемогою над своїм братом у змаганні за її руку; коли ж вони привезли її до покою в палаці, то вже навіть недоумкуватий Марко помітив: щось не так у подружньому житті, але його застерегли, що будь-який протест вартуватиме йому життя. Після цього Марко Веспуччі став єдиним чоловіком у місті, спроможним не піддаватися чарам своєї дружини.

– Вона – повія, – казав він у тавернах, до яких почав учащати, аби втопити у чарці свої роги. – Для мене вона – потворна, як медуза.

Цілком сторонні люди побили його за спростування краси la sans pareille і зрештою йому довелося залишатися вдома в Оґніссанті й пиячити на самоті. А Симонетта захворіла і вмерла, і на вулицях міста люди казали, що Флоренція втратила свою чарівницю, що з нею померла частина душі міста, а дехто навіть почав твердити, буцімто одного дня вона постане з мертвих, а флорентійці ніколи не стануть самими собою аж до її другого пришестя, коли вона їх усіх викупить, як другий Спаситель.

– Але ж ви, – шипів Аґо у votatta гаю, – ще не знаєте, що зробив Джуліано, аби не дати їй вмерти: він перетворив її на вампіра.

За словами чоловіка її двоюрідної сестри, до Джуліанової палати було викликано найкращого мисливця на вампірів такого собі Доменіко Сальчедо, і наказано йому знайти одного з невмирущих кровопивців. Наступної ночі Сальчедо привів вампіра до палацу, де лежала хвора дівчина, і вампір укусив її. Однак Симонетта відмовилася від вічности та від членства у тому похмурому і блідому племені.

– Усвідомивши, що стала вампіром, вона стрибнула з вежі Палаццо-Веккіо і настромилася на піку вартового біля воріт. Тільки уявіть собі, що їм довелося робити, аби все те приховати.

Отже, згідно з чоловіком її двоюрідної сестри, перша чарівниця Флоренції померла, і то померла без надії на воскресіння з мертвих. Марко Веспуччі з розпуки геть чисто з'їхав з глузду. («Марко був просто дурнем, – казав Аґо недоброзичливо. – Якби я одружився з такою гарячою кралечкою, то я би замкнув її у найвищій вежі, і ніхто б не зміг навіть торкнутися її».) Джуліано де Медичі тим часом зазнав смертельної ножової рани у спину від конспіратора у день змови Пацці, а Філіпепі, те маленьке барильце, малював без упину, ніби намалювавши, він міг воскресити її з мертвих.

– Так само, як Дашвонт, – вражався імператор.

– Це може бути прокляттям людства, – відповів Моґор. – Не тому, що ми так різнимося один від одного, а тому, що ми так подібні.

Тепер хлопці цілими днями пропадали у лісі, лазили по деревах і займалися мастурбацією для зростання мандрагори, розповідаючи одне одному божевільні історії про свої сім'ї і журячись майбутнім, аби приховати свій страх, бо після провалу змови Пацці у Флоренцію прийшла епідемія чуми, і трьох друзів відправили для безпеки на село. Батько Ніколо Бернардо залишився у місті, занедужав на чуму, а коли він став одним з небагатьох, хто вижив, то його син пояснював це кукурудзяним чаклунством своєї матері Бартоломеї.

– Щойно ми починаємо хворіти, як вона вкриває нас кашею, – прошепотів він урочисто, прошепотів так, аби навіть лісова сова не змогла його почути. – Залежно від хвороби вона використовує звичайну солодку жовту поленту, але якщо це щось серйозне, то купує білу поленту з Фріулі. А вже у дуже серйозних випадках, як цей, вона додає туди, мабуть, городню капусту і помідори, а також якісь ще інші чарівні складники. Але це спрацьовує. Вона велить зняти нам увесь одяг і обкладає нас гарячою кукурудзяною кашею, хоч це і неприємна процедура. Каша не інакше як висмоктує хворобу. І, здається, навіть чума не встояла перед маминою полентою.

Після цього Арґалія почав називати божевільну сім'ю іль Макії «Полентіні» і склав пісню про уявну кохану на ймення Полента.

– Якби мала вона гроші, я би рахував, якби була вона книжка, я би розгортав. – А тоді приєднувався Аґа: – Якби була вона луком, я би постріляв, якби була вона шлюха, я би покохав мою солодку Поленту.

А потім іль Макія перестав сердитися і собі вторував.

– Якби гарно написала, я би прочитав. Якби гарно щось сказала, я би реготав.

Проте магія поленти виявилася безсилою, коли вони дізналися, що захворіли обоє батьків Ніно Арґалії. Арґалія став круглим сиротою, не досяглій й десятирічного віку.

День, коли Ніно прийшов у дубовий ліс, аби сказати іль Макії та Аґо, що його батьки померли, був днем, коли вони знайшли мандрагору. Вона, ніби священна тварина, ховалася під поваленим деревом.

– Нам тепер треба одного, – сказав Аґо похмуро, – а саме – чарів, які зроблять з нас мужчин, бо інакше навіщо нам задурманювати голови дівчатам?

Потім прийшов Арґалія, і в його очах вони побачили, що він уже змужнів від інших чарів. Показали йому мадрагору, але той тільки знизав плечима.

– Мене таке більше не цікавить, – сказав він. – Я втікаю аж до Генуї і хочу стати до лав Золотої Банди.

Це була осінь condottiery, себто воїнів фортуни із особистим найманим військом, які надавали свої послуги італійським містам-державам, що були надто бідні, аби утримувати своє власне постійне військо. Уся Флоренція знає історію про Джованні Мілано, себто сера Джона Гоксбанка, народженого в Шотландії за сотню років раніше. У Франції він був «Jean Aubainc», у німецькомовних кантонах Швеції – «Hans Hoch», а в Італії – Джованні Мілано, «Мілано», тому що milan – це сокіл, ватажок Білої Братви, колишній генерал Флоренції, переможець на боці флорентійців у битві під Полпетто над ненависними венеціанцями. Паоло Уччелло створив його похоронні фрески, і вони все ще знаходилися у Соборі. Але вік condottiery підходив до завершення.

Останній найбільший найманий полководець, так казав Арґалія, був Андреа Дорія, ватажок Золотої Банди, який саме в той час намагався звільнити Геную з-під французького контролю.

– Але ж ти флорентієць, а французи – наші союзники, – вигукнув Аґо, пам'ятаючи про місію своїх родичів у Парижі.

– Коли ти стаєш найманцем, – промовив Арґалія, помацавши підборіддя, аби перевірити, чи де не з'явилася щетина, – то місце свого народження ти викидаєш за облавок.

Воїни Андреа Дорії вже мали на озброєнні «гаківниці», себто аркебузи або ж гаркебузи, ґнотові рушниці, які під час стріляння треба ставити на триніг, ніби переносну гармату. Багато хто з них були швейцарцями, а швейцарські найманці – то найбезжалісна вбивча машина, люди без облич чи душ, невидимі, страхітливі. Коли Дорія розіб'є французів і візьме під своє командування Генуезький флот, то збирається піти на турків. Арґалії подобалися морські битви.

– Ми і так не мали грошей, – казав він, – а борги мого батька з'їдять наш будинок у місті і нашу невеличку власність за містом, тому мені доведеться або жебрати на вулицях, ніби бідняцький собака, або ж померти, намагаючись заробити грошей. Ви обоє погладшаєте від влади і заплідните пару безталанних жінок, які народять вам дітей, і ви їх залишите вдома слухати верещання малих покропивників, а самі підете до борделю Ла Цінґаретта або ж до якоїсь піддатливої висококласної шльондри, яка трохи знається на поезії; ви, як дурні, дриґатиметеся на ній, а я тим часом з турецькою кривою шаблею у череві помиратиму на підпаленій каравелі під Константинополем. Але хто знає? Може, я сам стану турком. Арґалія Турок, Володар Чарівного Списа, з чотирма височезними швейцарськими велетнями, наверненими у мусульманство, у моєму почті. Так, швейцарські магометани. А чом би й ні? Коли стаєш найманцем, тобою керує лишень золото і скарби, а тому мусиш вирушати на схід.

– Але ти, так само, як і ми, – дитина, – намагався напоумити його іль Макія. – А чи не ліпше спочатку вирости, а вже потім помирати в бою?

– Це не для мене, – промовив Арґалія. – Я вирушаю до поганських земель, аби боротися проти невідомих богів. Хто знає, кому вони поклоняються – скорпіонам, монстрам чи хробакам? Однак вони помирають так само як і ми. Б'юся об заклад.

– Не йди на смерть з повним ротом блюзнірства, – сказав Ніколо. – Залишайся з нами. Мій батько любить тебе щонайменше так само, як і мене. Тільки подумай, скільки Веспуччі живе в Оґніссанті. Якщо ти погодишся жити в Аґо, вони навіть не помітять одного зайвого.

– Я іду, – сказав Арґалія. – Адреа Дорія вже майже вигнав французів з міста, а я хочу побачити прихід свободи.

– От ти зі своїми трьома богами: теслярем, його батьком і духом, ну ще з тесляревою мамою – четвертою, – запитав імператор Маґора з деяким роздратуванням, – ти з тої святої землі, де вішають своїх єпископів і на вогні спалюють своїх священиків, де найбільший священик командує військами і поводиться настільки брутально, ніби він – звичайний генерал чи принц, от як ти вважаєш, яка з диких релігій цієї поганської землі для тебе найбільш приваблива? А чи вони для тебе всі однакові у своїй ницості? В очах отця Аквавіа та отця Мансеррате ми всі такі, якими нас бачивсь Арґалія, тобто, м'яко кажучи, безбожні свині.

– Ваша Величносте, – промовив дель'Амор спокійно, – мене приваблює великий політеїстичний пантеон тільки тому, що там кращі історії, їх там більше, вони – драматичніші, гумористичніші, дивовижніші; а також тому, що боги не є хорошим прикладом для нас, вони – набридливі, пихаті, дратівливі й нечемні, а це, мушу зізнатися, мені подобається.

– Ми маємо таке ж відчуття, – промовив імператор, заспокоївшись, – і наше захоплення цими свавільними, злими, грайливими, люблячими богами дуже велике. Ми створили загін із сопші й одного чоловіка і дали їм завдання порахувати і назвати всіх богів, яким поклоняються в Індії, тобто не тільки видатних богів, але також низьких, маловідомих духів місцин, духів сумних гаїв і веселих гірських потічків. Ми змусили сотню й одного чоловіка покинути свої домівки та сім'ї й вирушити у безконечну подорож – у подорож, яка закінчиться тільки тоді, коли вони помруть, оскільки завдання, яке ми поставили перед ними, виконати неможливо, і коли людина береться за виконання неможливого завдання, то вона щодня подорожує зі смертю, приймаючи подорож як очищення, розгортання душі, тож подорож стає не просто перелічуванням богів, але подорожжю до самого Бога. Вони ледь взялися до роботи, як уже нарахували один мільйон найменувань. Таке поширення божественности! Ми думаємо, що на цій землі існує більше надприродних сутностей, ніж людей з крови та плоті, і всі вони щасливі жити у такому магічному світі. Однак ми мусимо бути тим, ким ми є. Мільйони богів – це не наші боги; сувора релігія нашого батька завжди буде нашою релігією, так само як вчення тесляра буде вашою.

Він уже не дивився на Маґора і поринув у марення. Півні стрибали по вранішньому камінні Сикрі, а там, удалині, як видіння, грало велике озеро. Імператорів погляд минув півнів і озеро, минув королівський двір у Гераті та землі несамовитих турків і зупинився на шпилях та банях далекого італійського міста.

– Уявіть собі жіночі уста, – прошепотів Моґор, – що чекають поцілунку. Це місто Флоренція, низинне по краях, з підвищенням у центрі, а через нього тече Арно, ніби розтуляє уста. Місто – неначе чарівниця. Коли ж Флоренція поцілувала вас, ви пропали, байдуже простолюдин ви чи король.

Акбар ішов вулицями того іншого камінного міста, в якому ніхто, здавалося, не хотів сидіти вдома. Життя у Сикрі минало за опущеними шторами та решітчастими брамами. А життя цього чужого міста проходило під небесним склепінням. Люди їли в місцях, де птахи могли вихопити їжу, і грали в азартні ігри там, де кишеньковий злодій міг вкрасти виграш, вони цілувалися привселюдно і якщо хотіли, то навіть злягалися у затишних кутках. Що ж бо означає бути людині безпосередньо межи чоловіками, а також межи жінками? Коли відступає самотність, людина стає більш, а чи менш сама собою? Натовп підносить, а чи стирає особистість? Імператор почувався халіфом Багдада Гарун аль-Рашидом, що обходить уночі своє місто, перевіряючи, як живуть його піддані. Але плащ Акбара було пошито з тканини часу і простору, і ці люди були не його. Тоді чому він так сильно відчував спорідненість з мешканцями цих крикливих вуличок? Чому він розумів, ніби свою власну, їхню непривабливу європейську мову?

– Питання монархічної форми правління, – перегодя промовив імператор, – турбують нас дедалі менше. Наше королівство має достатньо законів, аби управляти ним, і достойних посадовців, вартих довіри, а також систему оподаткування, що забезпечує достатню кількість грошей і водночас робить людей нещасливими лишень у розумних межах. Коли ж з'являються вороги, яких нам треба розбити, то ми їх розбиваємо. Словом, у тій сфері у нас існують відповіді, яких потребуємо. Однак нас непокоїть питання Людини і майже так само споріднене питання Жінки.

– У моєму місті, Ваша Величносте, питання Людини було вирішене назавжди, – сказав Моґор. – А щодо Жінки, ну, то це питання є суттю і змістом моєї історії. Оскільки багато років після смерти Симонетти, першої чарівниці Флоренції, з'явилася друга чарівниця, прихід якої був передбачений.

{11}

Усе, що він любив, було на його порозі

Усе, що він любив, було на його порозі, казав Аго Веспуччі; не було жодної необхідности йти цілим світом і вмерти між гортанними чужинцями в пошуках своєї сердечної подруги. Давним давно у восьмикутному мороці Баттістеро ді Сан-Джованні його, як і заведено, було охрещено двічі – один раз як Християнина, а потім ще як Флорентійця, і для нерелігійного хлопця, яким був Аґо, мало значення друге хрещення. Місто було його релігією, світом, настільки ж досконалим, як і небеса. Великий Буонарроті називав двері баптистерію[30] воротами до раю, і коли Аґо-немовля винесли звідти з мокрою головою, він одразу зрозумів, що потрапив в Едем зі стінами та воротами. Флоренція мала п'ятнадцять воріт із зображеннями Непорочної Діви та різних святих. Мандрівники торкалися воріт на щастя, і ніхто з тих, що вирушали у подорож крізь ворота, не робив цього без попередніх консультацій з астрологами. На думку Аго Веспуччі, абсурдність таких забобонів тільки підтверджувала безглуздя далеких подорожей. Ферма Макіавеллі у Перкуссині була поза рамками всесвіту Аґо. За ними починалася хмара невідомости. Генуя і Венеція були настільки ж далекими і вигаданими, як Сиріус та Альдебаран у небі. Слово планета також означало мандрівну планету. Аґо недолюблював планети і надавав перевагу нерухомим зорям. Альдебаран і Венеція, Генуя і Сиріус могли бути надто далекими, аби бути цілком реальними, але щонайменше вони були настільки ласкаві, що залишалися на одному місці.

Як виявилося згодом, Папа і король Неаполя не напали на Флоренцію після розгрому заколоту Пацці, однак, коли Аґо було трохи більше двадцяти років, король Франції таки з'явився, з тріумфом увійшовши у місто, – присадкуватий рудий карлик, від нестерпної французькости якого Аґо ледь не знудило. Але цього не сталося, він пішов до борделю і поліпшував собі настрій уже там. На порозі зрілости Аґо погодився зі своїм другом Ніколо «іль Макією» щодо однієї речі: хай які труднощі напосядуть, хороша й активна ніч з дівчатами владнає усе.

– У світі не багато проблем, любий Аґо, – просторікував іль Макія, коли їм ще не виповнилося й чотирнадцяти, – яких не може вилікувати жіночий зад.

Аґо був серйозним хлопцем, добросердним, хоч і мав репутацію лихослівного негідника.

– А от дівчата, – запитав він, – куди вони ідуть, аби позбутися своїх проблем?

Іль Макія мав спантеличений вигляд, ніби він ніколи над цим не задумувався або хотів показати, що чоловік не повинен витрачати свого часу на такі рефлексії.

– Одна до одної, поза сумнівом, – сказав він з дорослою категоричністю, що видалася Аґо остатнім словом у цьому питанні. А й справді, чому жінкам не шукати заспокоєння в обіймах одна одної, якщо половина молодих чоловіків Флоренції робили те саме?

Поширення содомії серед цвіту чоловічого населення Флоренції принесло місту репутацію світової столиці цього статевого збочення. «Відродженим Содомом» назвав тринадцятирічний Ніколо своє місто. Навіть у такому віці він зміг переконати Аґо, що дівчата більше цікавили його, тому «не потрібно боятися, що я накинуся на тебе у лісі». Хоча багато їхніх однолітків мали інші статеві нахили, наприклад, їхні однокласники Біаджо Буонаккорсі та Андреа ді Ромоло, а у відповідь на дедалі зростаючу популярність гомосексуалізму місто, за повної підтримки Церкви, заснувало Бюро Порядности, яке займалося тим, що будувало і субсидувало борделі, а також вербувало повій та звідниць-сутенерів з інших частин Італії та Європи на додачу до місцевих шльондр. Родина Веспуччі з Оґніссанті скористалася нагодою і диверсифікувала свій бізнес, пропонуючи на продаж жінок так само, як оливкову олію та вовну.

– Може, я і не стану писарем, – сказав Аґо похмуро до Ніколо, коли їм було по шістнадцять років, – а скінчиться все тим, що управлятиму будинком розпусти.

У відповідь іль Макія сказав йому, аби той подивився на світлу сторону цього питання.

– Писарів не трахають, – зауважив він, – і тут ми всі тобі заздритимемо.

Стезя Содому ніколи не приваблювала й Аґо, й правдою було те, що, попри всю свою брудну лайку, Аґо Веспуччі залишався скромним юнаком. А от іль Макія, здавалося, був утіленням бога Пріапа[31], завжди готовий діяти, завжди волочився за жінками – як за професіоналками, так і за аматорками, і кілька разів на тиждень затягував Аґо до власного борделю. На початку днів своєї юнацької потенції, коли Аґо супроводжував друга у хрипку бордельну ніч, він завжди вибирав наймолодшу повію у привілейованому закладі іль Макії, яка називала себе «Ганьбою», але виглядала досить стримано: кістляве створіння з села Біббіоне, яке ніколи не розмовляло і мало дуже наляканий вигляд, такий самий як і він. Тривалий час він платив їй тільки за те, аби вона непорушно сиділа на краю ліжка, коли він, розлігшись, удавав, що спить, аж поки іль Макія переставав сопіти і хрюкати у сусідній кімнаті. Відтак пробував зайнятися її духовним розвитком, читаючи для неї вірші; вона ж бо вдавала, що геть усе розуміє, хоча насправді ті вірші їй так набридали, що вона боялася померти від нудьги, і навіть насточортіли, бо нагадували звуки, які йдуть від чоловіків, що явно брешуть.

Одного дня вона надумала все змінити. Її поважні риси перетворилися на підкупну усмішку, а сама вона підійшла до Аґо і поклала одну руку на рот, переповнений Петраркою, а другу в інше місце. Коли ж вона оголила його чоловіче достоїнство, Аґо геть спаленів і почав чхати. Він чхав без упину понад годину, а потім у нього носом пішла кров. Кістлява повія подумала, що він помирає, і побігла за допомогою. Повернулася з найбільшою оголеною жінкою, яку Аґо коли-небудь бачив, і в момент коли його ніс занюхав її, то вмить перестав себе погано поводити.

– Я зрозуміла, – сказала ковбиця, яку називали Маттерассина, – ти гадаєш, що любиш кістлявих, але насправді тобі подавай тіло. – Вона повернулася до своєї кістлявої подруги і сказала їй по-простому, аби вона забиралася геть; після чого, без попереджень, ніс Аґо знову вибухнув.

– Царице небесна, – вигукнула ковбиця, – ох і ненаситний же ти, шибенику. Не задовольниться, поки не матиме нас обох.

Опісля Аґо був невгамовний, і навіть іль Макія аплодував.

– Повільно починає – довго не кінчає, – сказав він похвально. – На вигляд – плохенький, а насправді – міцненький.

Коли Аґо виповнилося двадцять чотири роки, його любов до міста, як ніколи раніше, була піддана серйозному випробуванню. Родину Медичів з міста вигнали, борделі всі позакривали, і повітря виповнилося смородом релігійного святенництва. Настав час створення культу Плакальників, твердолобих фанатиків, про яких Аґо пошепки казав до іль Макії, що вони, може, і народилися флорентійцями, але хрестильна вода, що полилася на їхні голови, мабуть, випарувалася ще до того, як помазати їх, бо вони так і палахкотіли пекельним жаром.

– Диявол послав нам цих дияволів, аби застерегти нас від чортівні, – промовив він у день, коли настав кінець темряві. – І тільки подумати, вони наводили причину цілі чотири бісові роки. Рясою прикривають свої нечестиві тіла, і так, дідько б їх забрав, щоразу.

Того дня йому не потрібно було казати нічого, бо його улюблене рідне місто враз перемінилося, як фенікс завдяки чудодійному вогню. Головний Плакальник, чернець Джіроламо, який перетворив життя кожного мешканця міста на пекло, повільно підсмажувався на середині П'яцца-делла-Синьоріа, саме на тому місці, де його плаксива компанія намагалася перетворити красу на попіл кілька років тому, стягуючи туди і підпалюючи картини, жіночі прикраси і навіть дзеркала, помилково думаючи, що людську любов до миловидности й навіть до самої Суєтности можна знищити лицемірним вогнем.

– Гори, бісів дурню, – кричав Аґо, пританцьовуючи навколо обвугленого ченця, що не дуже пасувало неодмінно поважному писарю. – Ти палив нас, а тепер – ми тебе! – Густий смердючий дим з обвугленого тіла Джіроламо Савонароли не міг зіпсувати гарний настрій Аґо. Йому двадцять вісім років, і борделі знову відкривалися.

* * *

«Mercatrice, meretrice». Місто багатих купців, відповідно до давнього звичаю, було також містом чарівних повій. Тепер же, коли дні Плакальників скінчилися, знову проявлялася справжня природа міста – міста похітливих ласолюбів. Флоренцію заполонив світ борделів. У великому будинку розпусти Маккіана, що в центрі міста поблизу Меркато Веккіо і Баттистеро, зняли віконниці і задля відновлення колишньої слави пропонували короткотермінову знижку, а на П'яцца-дель-Фраскато, всередині борделю, знову з'явилися танцюючі ведмеді й карлики-жонґлери, а також мавпочки, одягнуті в уніформу і навчені «вмирати за свою країну», а ще – папуги, які, пам'ятаючи клієнтів, викрикували їхні імена, коли ті заходили до закладу. І зрозуміло, що повернулися також жінки, несамовиті слов'янські шалави, меланхолійні польські курви, невгамовні румунські лярви, хворобливі німецькі пггріхметхен, швейцарські наймані дівки, настільки люті у ліжку, як їхні одноплемінники чоловічої статі на полі битви, а також місцеві шльондри, які були найкращими. Аґо ніколи не вірив у подорожі, навіть у ліжку. Він знову навідував своїх улюблених дівчат, гарний тосканський товар, обох одразу: коли заходив до повії на ймення Ганьба та її найближчої подружки Ла-Маттерассіни, йому також сподобалася така собі Беатріче Пізана, що стали звати Пантасилеа, королеви амазонок, бо народилася з одною цицькою, але зате з найкращою цицькою у місті, або ж оскільки це стосується Аґо, то найкращою у всьому відомому світі.

Щойно стемніло, а вогнище на П'яцца погасло, виконавши своє завдання, з Маккіани та з прилеглих розважальних закладів на Кіассо де'Буої, тобто на алеї Корів, полинула музика і благословила місто, ніби той ангел, що проголошує відновлення радости. Аґо й іль Макія вирішили гульнути тієї ночі, і то добре гульнути, аби запам'ятати останню ніч своєї безтурботної юности; ще горів Савонарола, а вже нова правляча Рада Вісімдесятьох викликала Ніколо до Палацу і призначила його секретарем Другої Канцелярії, що відала закордонними справами Флорентійської Республіки.

Без зволікань Ніколо сказав Аґо, що бере його на роботу.

– Чого мене? – запитав Аґо. – Я замахаюся з тими бісовими іноземцями.

– По-перше, furbo, – відповів іль Макія, – я махатиму іноземців, а всю найнуднішу роботу з паперами залишаю на тебе. По-друге, саме ти про таке і мріяв, тож тепер не грай вар'ята, коли твоя мрія збулася.

– Що за чортівня, bugiarone, ти – таки добре гівно, – сказав Аґо скрушно і показав йому лівою рукою фіґу. – Давай вип'ємо по склянці і відсвяткуємо мої здібності ясновидця.

Furbo – це хлопець те що треба, який виріс на вулиці. Bugiarone – менш похвальне, а у випадку з Ніколо навіть менш точне для того, аби так його називати. Річ у тому, що ні Аґо, ні іль Макія не були прихильниками содомії, або ж не надто великими противниками, але тієї ночі, коли Плакальники рятувалися втечею чи лежали зв'язаними у провулках та кінських стайнях, якщо не могли бігати досить прудко, справжня Флоренція виходила із схованок, а це означало, що чоловіки знову, куди не кинь оком, трималися за руки і цілували одне одного.

– Буонаккорсі та ді Ромоло можуть уже не ховатися зі своєю любов'ю, – сказав іль Макія. – Між іншим, я їх також хочу найняти на роботу, тож ти дивитимешся на їхні полюбовні штучки, коли я буду у відрядженнях у справах Республіки.

– А що можуть показати мені ті два збоченці? – відповів Аґо. – Я вже все бачив, включаючи жалюгідні качани у їхніх штанах.

Відновлення, відродження, ренесанс. У місцевій церкві в Оґніссанті (куди Аґо самохіть зайшов, коли пішла чутка, буцімто у тій церкві з'явилася відома куртизанка задля реклами своїх принад) правовірні клялися, що тієї ночі сувора Мадонна Джіотто весь час широко всміхалася. І тієї ж ночі під церквою Орсанмікеле, де знову зібралися для молитви найвідоміші куртизанки, одягнуті у найкращий міланський одяг та коштовності своїх покровителів, до Ніколо та Аґо звернулася ruffiana Джульєтта Веронезе, ліліпутка, а дехто казав, що навіть лесбійська коханка найвідомішої діви ночі в усій Флоренції Алессандри Фіорентини. Веронозе запросила їх на гала-вечір повторного відкриття Будинку Марса, провідного міського салону, названого на честь втраченої статуї бога війни, який колись стояв на березі ріки, аж поки Арно вийшла з берегів і кудись понесла ту статую. Будинок стояв на північному березі річки коло мосту Грацій. Запрошення стало неординарною подією. Мережа інформаторів Ла Фіорентини була, безумовно, розлогою й оперативною, але якщо навіть вона і почула про призначення іль Макії на нову посаду секретаря Другої Канцелярії, то навряд чи ця новина додала йому стільки чести, що його включили аж до винятково вишуканого товариства, але те, що туди також потягли значно менш важливого Аґо Веспуччі, вважалося безпрецедентним привілеєм.

Їм доводилося бачити портрет Алессандри, вони захоплювалися її образом у великій кількості мініатюр з її довгим білявим волоссям, що навівало спогади про покійну Симонетту, після чиєї смерти її збожеволілий чоловік Рогатий Марко безуспішно благав упустити його до салону Ла Фіорентини. Він найняв одного з провідних міських mezzano посередників, аби той узгодив справу з ruffiana Алессандри. Агент від імени Рогатого Марка написав любовного листа і співав серенади під вечірніми вікнами Алессандри, і навіть переписав сонет Петрарки золотими літерами, як спеціальний подарунок Дванадцятої Ночі. Однак двері салону залишалися зачиненими.

– Мою пані, – Джульєтта Веронезе сказала mezzano, – не цікавлять некрофільні фантазії божевільного рогоносця. Нехай твій господар зробить діру в портреті своєї покійної дружини і розпутствує.

За тиждень після цієї остаточної відмови Марко Веспуччі повісився. Його тіло погойдувалося на мосту Грацій, однак Алеесандра Фіорентина так і не побачила цього. Вона заплітала біля вікна довгі золоті коси, ніби Марко Закоханий Дурень був невидимою людиною; Алессандра вже давно навчилася бачити тільки те, що їй хотілося бачити і що є складовою частиною цілеспрямованости, коли хочеш бути господарем світу а не його жертвою. Її бачення створило місто. Якщо вона не бачить тебе, значить, ти не існуєш. Марко Веспуччі, невидимо помираючи перед її вікнами, помер вдруге під її невидющим поглядом.

Одного разу, років тому з десять, у славі своєї юности Ніколо та Аґо благоговійно дивилися на Алессандру, що сиділа на відкритому балконі обличчям до Арно, спершись на червону оксамитову подушечку так, щоб увесь світ захоплювався її décolletage, вдаючи, що вона читає книжку, якою, мабуть, був «Декамерон» Боккаччо. Пуританські роки, здається, не зашкодили її красі чи становищу. Вона мала свій власний палац, була королевою так званого Будинку Марса і того вечора влаштувала прийом у великій залі ріапо поЬіІе, себто головного поверху.

– Простолюдини, – казала Джульєтта Веронезе, – можуть розважатися у казино на першому поверсі.

Упродовж дев'яти років правління Плакальників Джульєтта, аґент, животіла, працюючи перукаркою, ворожкою та готуючи любовне зілля. Про неї ходили чутки, що вона розкопує могили і краде пуповини мертвих немовлят, відрізає дівочу пліву у мертвих незайманих дівчат, вириває очі з очних западин і використовує їх у нечестивих ворожіннях. Аґо вже хотів сказати, що навряд чи вона є тією жінкою, якій можна говорити про бісових простолюдинів, але іль Макія штурхнув його саме вчасно, досить сильно, аби він забув, що мав сказати, і захотів убити Ніколо Макіавеллі. Зрештою він також забув і про це, бо карга Веронезе давала їм настанови.

– Принесіть їй вірші, – сказала вона. – Саме поезія їй до душі, а не квіти. Квітів вона має багато. Принесіть їй щось із Заннацаро або Мекко д'Аасколі, або ж добре вивчіть один із мадригалів Парабоско і спробуйте заспівати для неї. Вона – дуже грізна. Якщо ви співатимете погано, то одержите по ляпасу. Не давайте їй нудьгувати, бо хтось із її улюблених молодих джентльменів може викинути вас із вікна, як непотрібну іграшку. Не набридайте їй, бо її покровитель усадить на алеї вам ножа в серце ще до того, як ви завтра повертатиметесь додому. Вас запросили лишень з одної причини. Не заходьте на територію, на яку ви не вхожі.

– То чого нас запросили? – запитав іль Макія.

– Вона вам усе розповість, – сказала стара карга Веронезе в'їдливо. – Якщо захоче.

* * *

Акбара Великого поінформували про раптове підвищення статусу працівників сексуальних послуг Костомахи та Перини – з простих повій коло Гатяпульської брами до повноцінних куртизанок зі своєю віллою на березі озера.

– їхній успіх розцінюється людьми як знак впливу фаворита обох жінок, іноземця Веспуччі, який узяв собі дещо проблематичне ім'я Маґор дель'Амор, – сказав йому Абул Фазл. – Що стосується джерела капіталу, потрібного для започаткування такої справи, то можна лишень здогадуватися.

Умар Айяр незалежно підтвердив популярність так званого Дому Сканди, названого на честь індуїстського бога війни, «тому що», як казали у будинках поважних людей Нижчого Сикрі, «коли ти потрапляєш до рук тих леді, то це більше нагадує боротьбу у битві, ніж втіху кохання». Умар також сповістив, що музичний геній королівського двору Тансен зайшов трохи задалеко і створив на честь обох куртизанок рааґ, а точніше рааґ діпак, названий так через те, що коли він уперше заграв твір у Домі Сканди, то від магічної мелодії спалахнули погашені лампи.

У своїх снах імператор побував у тому борделі, який, оповитий ніччю, стояв на берегах невідомої зарубіжної річки, а не на берегах його власного озера. Стало зрозумілим, що Маґор дель'Амор також перебував у полоні якихось галюцинацій, адже саме він у своїй розповіді привіз тих повій через півсвіту до Арно.

– Усі чоловіки брешуть про повій, – подумав Акбар і простив йому. У нього були важливіші справи.

Сон про пошук кохання був безумовним знаком того, що кохання – втрачене, а прокинувшись, імператор почав тривожитися і був у сум'ятті. Наступної ночі він знайшов Джодгу і заволодів нею з такою несамовитістю, якої бракувало у їхньому шлюбному житті, відколи він повернувся з війни. Вона дивувалася, коли він пішов послухати історію іноземця, чи цей дикий запал був знаком його повернення чи жестом прощання.

* * *

– Аби жінка задовольнила чоловіка, – сказав імператор, – треба, щоб вона вміла співати. Вона повинна грати на якомусь музичному інструменті, повинна танцювати і, коли її попросять, робити всі три речі одночасно: співати, танцювати і грати на флейті чи на струнному інструменті. Вона повинна добре писати, добре малювати, знати, як наносити татуювання, і бути ютовою зробити його на будь-якому місці тіла чоловіка. Вона повинна знати, як творити мовою квітів, прикрашаючи ліжка і кушетки або прикрашаючи навіть саму землю: вишня для вірности, нарцис для веселощів, лотос для чистоти і правди. Верба – це жінка, а півонія – це чоловік. Бруньки Гранатовою дерева приносять родючість, оливки – честь, а соснові шишки – довге життя і заможність. Треба уникати кручених паничів, себто іпомеї, тому що вона творить про смерть.

В імператорському гаремі наложниці розташовувалися в окремих спальнях із червоного каменю, стіни яких були обкладені великими подушками. Над центральним двором дзеркальне шатро захищало гарем від сонця та недостойних очей, а спальні тяглися зімкненими рядами, ніби військо кохання чи велика рогата худоба. Одного дня Маґору дозволили супроводжувати Акбара у його прихованому світі. За ним ішов стрункий євнух без жодної волосинки на тілі. Це був Умар Айяр; він не мав брів, його голова блищала, як шолом, а шкіра була без морщин і абсолютно гладенька. Йот вік одразу не визначиш, але Маґор інтуїтивно відчув, що цей шовковий хлопець уб'є людину без вагань, відріже голову найщирішому своєму другові, якщо цього забажає імператор. Рух жінок гарему навколо них нагадував Моторові рух зірок – здавалося, ніби небесні тіла рухаються якимись петлями і круговертями довкруж – так! – довкруж сонця. Він розповів імператорові про нову геліоцентричну модель всесвіту, говорячи дуже тихо, бо у нього вдома за таке вчення могли все ще спалити на вогнищі як єретика. Тож про це не варто було кричати, хоча навряд чи Папа міг почути його тут, у гаремі Великого Моюла.

Акбар засміявся.

– Це вже відомо сотні років, – сказав він. – Якою ж відсталою видається ваша відроджена Європа; дитя викидає брязкальце зі своєї колиски, бо не хоче, аби воно торохтіло.

Маґор прийняв докір і змінив тему розмови.

– Я хотів тільки сказати, що Ваша Величність – це сонце, а вони – Ваші супутники, – промовив він.

Імператор злегка лупнув його кулаком по спині:

– Що стосується улесливости, ти можеш нас трохи чогось навчити. Ми скажемо нашому найбільшому облесникові Бгакті Рам Джейну прийти і послухати тебе.

Мовчки, повільно, ніби породжені сновидінням створіння, наложниці кружляли і похитувалися. Вони збурювали навколо імператора повітря якимись магічними хвилями, що пахли флюїдами збудження. Жодного поспіху. Тут усім управляв імператор. Час міг розтягуватися і стискатися. Тут зібрався час зі всього світу.

– У мистецтві фарбування, підмальовування, підрум'янювання, підбілювання зубів, одягу, нігтів та тіла жінка не повинна мати собі рівних, – промовив імператор, а в його мові вчувалася хтивість.

Принесли вино в позолочених скляних глечиках, і він пив його нерозсудливо великими ковтками. Потім принесли кальян, і за якийсь час у його зіницях заблищав опійний дим. Наложниці підходили дедалі ближче і коли кружляли довкола них, то їхні тіла торкалися імператора та його гостя. Той, хто приходить з імператором, сам стає на день імператором. Усі імператорські привілеї переходять до його гостя.

– Жінка також повинна вміти грати на келихах, наповнених різними сортами вина на різну висоту, – промовив імператор, нерозбірливо вимовляючи слова. – Вона повинна вміти викладати підлогу мозаїчним склом. Вона повинна знати, як намалювати, обрамити й повісити картину; як нанизати на нитку намисто, чотки чи сплести вінок; а також, як збирати чи зберігати воду в акведуку. Вона має розбиратися на ароматах. А також на прикрасах для вух. Вона також має знатися на акторському мистецтві й уміти організувати театральну виставу, вона має бути швидкою та спритною, вміти куховарити й приготувати лимонад чи шербет, а також знати, як одягати коштовності та плести чоловічий тюрбан. І зрозуміло, що вона повинна знатися на магії й чарах. Жінку, що зносишся на цих небагатьох речах, можна прирівняти до хтивого чоловіка-неука.

Наложниці поєднувалися в одну надприродну Жінку, в композитну Наложницю, і Вона була всюди довкола чоловіків, беручи їх в любовну облогу. Тим часом євнух випурхнув з кола планет бажання. Жінка з багатьма руками і необмеженими можливостями прикусила свої язички, і тепер Наложниця торкалася своєю м'якістю їхньої твердости. Маґор віддався їй. І думалося йому про інших жінок у далеких давніх краях, думав про Симонетту Веспуччі та Алессандру Фіорентину, а також про жінку, чия історія привела його до Сикрі. Всі вони були частиною тієї одної Наложниці.

– У моєму місті, – промовив він значно пізніше, схилившись на подушки серед меланхолії жінок після кохання, – справді вихована жінка має бути розважливою і цнотливою, і не бути об'єктом чуток. Така жінка має бути скромною і спокійно, щирою і великодушною. У танку вона не повинна робити надто різких рухів, а в музиці їй годиться уникати мідних сурм і гучних барабанів. Вона має бути злегка підфарбована, а її зачіска не повинна видаватися надто пишною.

Незважаючи на те, що імператор уже майже спав, у нього з горлянки вирвалося щось схоже на відразу.

– Тоді ваші добре виховані чоловіки мусять помирати з нудьги, – зумів промовити він.

– Але ж є ще куртизанки, – сказав Маґор, – саме вони відповідають усім вашим ідеалам, за винятком їхнього вміння викладати підлогу кольоровим склом.

– Ніколи не кохай жінку, яка не знається на викладанні підлоги кольоровим склом, – сказав імператор поважно, без жодного натяку на жарт. – Така жінка – це сварлива дурепа.

* * *

Тієї ночі Аґостино Веспуччі вперше закохався і зрозумів, що кохання – це теж подорож, що хай яким він був непохитним і як не хотів покидати своє рідне місто, він приречений, як і всі його вільні друзі, йти невідомими йому шляхами, сердечними стежками до небезпечних місць, наражатися на демонів та драконів і ризикувати втратити не тільки життя, але й душу. Крізь прочинені двері він уздрів Ла Фіорентину в її інтимному образі, коли вона, спершись на позолочену кушетку в оточенні небагатьох найвідоміших чоловіків, дозволила своєму патронові Франческо дель Неро поцілувати ліву грудь, тим часом як її маленька кудлата біла декоративна собачка лизала її праву пипку, і в цю мить він пропав, він зрозумів, що це – його єдина жінка. Франческо дель Неро був родичем іль Макії, і, мабуть, завдяки цьому їх і запросили, але у той момент Аґо тим не переймався; він був готовий задушити негідника – так!

– І ту маленьку собачку. Завойовуючи Ла Фіорентину, йому доведеться перемогти не одного суперника, а ще – аякже! – розбагатіти, а оскільки шлях до майбутнього просто, як килим, стелився перед ним, то він відчував, що вся юнацька байдужість почала його раптом покидати. Натомість з'явилася рішучість, гостра і тверда, як толедська сталь.

– Вона буде моєю, – пробурмотів він до іль Макії, а той з усмішкою глянув на нього.

– У день коли мене оберуть Папою, – сказав він, – Алессандра Фіорентина запросить тебе у ліжко. Тільки поглянь на себе. Ти ні трохи не схожий на чоловіка, в якого закохуються прекрасні жінки. Ти з тих чоловіків, які у них на побігеньках, об яких вони витирають ноги.

– Пішов ти до дідька, – відповів Аґо. – На тебе находить якась мана, і ти бачиш світ до біса чітко, без дрібки добра, а тоді не можеш його втримати у собі й випльовуєш його, посилаючи під три чорти людські почуття. Іди потримайся за член здохлого цапа.

Іль Макія звів свої брови, як крила кажана, ніби погоджуючись, що зайшов надто далеко, і поцілував товариша в обидві щоки.

– Вибач мені, – промовив він голосом людини, що кається.

– Ти маєш рацію. Молодий двадцятивосьмирічний чоловік, не особливо високий, із залисинами, тіло якого нагадує м'які подушки, напхані у замалий ящик, який не пам'ятає жодного вірша, окрім сороміцьких, рот якого не закривається від брудної лайки, – це саме той чолов'яга, який розсуне ноги королеви Алессандри.

Аґо скрушно похитав головою:

– Я розкажу тобі, що я за перець. Мені не просто потрібне її тіло. Я хочу її бісового серця.

У салоні Алессандри Фіорентини, де під високим куполом на тлі голубого неба фрескові херувими прилинули до хмарини, на якій кохалися Арес з Афродітою, слухаючи небесну музику німця Гайнріха Цинка, найбільшого музики, майстра cornetto curvo у всій Італії, Аґо Веспуччі здалося, ніби опівночі його осяяв сонячний промінь, і йому пригадалася заціпеніла незайманість минулих літ, коли він сидів на ліжку кістлявої повії й читав вірші найбільшого поета сучасности, а потім червонів і чхав, коли вона надумала взятися до справи. Ла Фіорентини не було видно, а за її відсутности, стоячи з капелюхом у руках недалеко від невеличкого фонтану, він не наважувався взяти участи у навколишній оргії. Іль Макія же на якийсь час покинув його і вибіг у ліс trompe-l'oeil[32] з двома оголеними лісовими німфами. Аґо не знав куди себе подіти. Почувався привидом на загальному бенкеті. Був єдиним живим чоловіком у будинку розбещених привидів. Був незграбний, сумний і самотній.

Тієї ночі у відродженому місті не спав ніхто. Звідусіль линула музика, її було чути на вулицях, у тавернах, будинках з поганою репутацією, а також у будинках з хорошою репутацією, на ринках, у жіночих монастирях – усі були переповнені любов'ю. Статуї богів зійшли із всипаних квітами альковів і приєдналися до забави, тулячись своєю холодною мармуровою оголеністю до теплих людських тіл. Навіть тварини і птахи перейнялися настроєм і залюбки веселилися. Щури шурхотіли під мостами, а кажани у своїх дзвіницях займалися тим, чим вони полюбляють займатися. Вулицями бігав оголений чоловік і калатав у голосний дзвінок.

– Витріть очі і розстібайте штани, – вигукував він, – бо час сліз минув.

Аґо Веспуччі почув той дзвінок у Будинку Марса ще здалеку, і його сповнив незрозумілий страх. За хвилю він збагнув, що це був страх перед проминанням життя, його життя втікає крізь пальці, а він стоїть заціпенілий і самотній. Йому здалося, що за ту мить може минути і двадцять років, ніби музика може його, безсилого, перенести до майбутніх паралічів та невдач, коли час зупиниться сам собою, розчавлений вагою його болю.

І нарешті його рукою поманила ruffiana Джульєтта Веронезе:

– Ти щасливий такий-сякий, – сказала вона. – Хоч у неї і прекрасна ніч, дивовижна ніч, Ла Фіорентина каже, що хоче побачити тебе і твого схибленого на сексі друга.

Аґо Веспуччі аж зойкнув, вбігаючи у спальний покій з намальованим лісом, відірвав іль Макію від лісових німф, кинув йому одяг і потягнув його, ще до кінця не одягненого, до чарівного покою, де на них чекала Алессандра Прекрасна.

У святилищі великої куртизанки перші особи міста вже заснули, лежали пересичені, deshabille[33], на оксамитових кушетках, а їхні руки і ноги були розбещено розкидані по розімлілих тілах оголених гетер, молодшої трупи Алессандри, такої собі групи підтримки, учасниці якої танцювали перед достойниками міста оголеними, аж поки ті забули про свою достойність і ставали виючими вовками. Однак ліжко Фіорентини залишалося порожнім, а постіль незім'ятою, і серце Аґо тьохнуло від марних сподівань. Вона не має коханця. Вона чекає на мене. Проте осяйна Алессандра і в гадці не мала сексу. Вона розляглася впоперек незім'ятого ліжка, смакуючи виноградом з чаші; була одягнена лишень у золоте волосся і не давала взнаки, що помітила їхню появу в будуарі у супроводі свого ліліпута-сторожового пса. Вони стояли і чекали. А перегодя вона заговорила, тихо, ніби розповідаючи собі казку на ніч.

– Спочатку, – сказала вона, – було троє друзів, Ніколо «іль Макія», Аґостіно Веспуччі й Антоніно Арґалія. Їхнім хлопчачим світом був магічний ліс. А тоді батьків Ніно забрала чума. Він вирушив у дорогу, і вони його більше не бачили.

Почувши ці слова, обидва чоловіки забули про реальність і поринули у спогади. Рідна мати Ніколо Бартоломія де'Неллі, яка займалася лікуванням хворих кашею, раптово померла незадовго до того, як дев'ятирічний сирота Арґалія вирушив до Генуї, аби найнятися на роботу до озброєної аркебузами міліції, під орудою condottiere Андреа Дорії. Батько Ніколо Бернардо робив усе можливе, аби якнайліпше приготувати лікувальну поленту, однак Бартоломія все одно померла, в гарячці й лихоманці, а Бернардо відтоді вже був сам не свій. Він проводив ті дні на фермі у Перкуссині, ледве животіючи, і весь час картав себе за брак кухарських умінь, які могли врятувати життя його дружині.

– Якби я був звертав належну увагу, – казав він самому собі сотні разів, – я б знав потрібний рецепт. Натомість я лишень покрив її тіло непотрібною гарячою гидотою, і вона мене з відразою покинула назавжди.

У той час, коли іль Макія думав про свою померлу маму і свого розбитого батька, Аґо добре пам'ятав день, коли Арґалія покидав їх, ніби злиденний волоцюга, з клунком на палиці через плече.

– У день, коли він вирушав у дорогу, – промовив він уголос, – ми перестали бути дітьми.

Але він думав не про це, або ж цілком про інше. І це також був день, коли ми знайшли корінь мандрагори, додав він про себе, і в його голові зародилася думка, план, як перетворити Алессандру Фіорентину на його довічну рабиню.

Їхній розпач дратував Алессандру, але вона була надто горда, аби показати це.

– Які ж ви обоє безсердечні й нікчемні, – почала докоряти їм куртизанка, не підвищуючи свого низького, прокуреного, байдужого голосу. – Чи, може, ім'я вашого безвісти пропалого найщирішого друга нічого для вас не значить, адже ви про нього не чули впродовж дев'ятнадцяти років?

Аґо Веспуччі був надто недорікуватим, аби відповісти, але ніде правди діти, дев'ятнадцять років – це багато часу. Вони любили Арґалію і впродовж місяців і навіть років сподівалися одержати від нього хоч якусь звістку. Нарешті вони перестали про нього згадувати, обидва, незалежно один від одного, переконані, що його довга мовчанка означає: їхній друг мертвий. Ніхто з них не хотів із цим миритися. Тому обидва заховали Арґалію глибоко в собі, бо, попри те, що вони не згадували його імени, він усе ж таки міг ще жити. Вони виросли, а він загубився всередині них, зів'яв, став таким собі незгадуваним ім'ям. Викликати його до життя – справа непроста.

Спочатку було троє друзів, з яких кожен ішов своїм шляхом. Аґо, який мав відразу до мандрівок, випало йти вниз по скелястій дорозі кохання. Іль Макія був амбіційнішим, ніж він, але його найбільше цікавила влада, звабливіша, ніж магічний корінь. А от Арґалія, Арґалія витав у хмарах, був їхньою мандрівною зіркою…

– Якась лиха новина? – запитав Ніколо Алессандру. – Вибачай нам. Ми боялися цієї миті протягом більшої частини нашого життя.

Алессандра жестом показала на бокові двері.

– Відведи їх до неї, – сказала вона Джульєтті Веронезе.

– Я надто втомлена, аби відповідати на такі запитання.

Після цих слів вона поринула у сон, її голова схилилася на витягнуту праву руку, а з її витонченого носа почувся якийсь віддалений натяк на хропіння.

– Ви що, не чули, – грубо промовила Джульєтта-ліліпут, – час йти. – Потім, трохи зласкавившись, додала: – Всі відповіді ви одержите там.

За іншими дверима знову був спальний покій, але тамтешня жінка не була оголеною й не лежала. У кімнаті тьмяно горіла єдина свічка у настінному канделябрі, і поки вони звикали до мороку, то побачили одаліску[34] з королівською поставою, з оголеною талією, в тісному корсажі й широких штанах, з руками, схрещеними на грудях.

– Дурна сучка, – сказала Джульєтта Веронезе, – думає, мабуть, що вона й далі в оттоманському гаремі, ніяк не може звикнути до реальности.

Вона впритул підійшла до одаліски, яка була майже вдвічі вищою за неї, і кричала до неї приблизно з висоти на рівні її пупка.

– Тебе захопили пірати! Пірати! Вже два тижні тому – il у a déjà deux semaines – тебе продали на невільничому ринку у Венеції! Un marché des esclaves! Зрозуміла? Чуєш, що я кажу тобі? Est-ce que tu comprends ce que je te dis? – Вона обернулася спиною до Аґо та іль Макії. – Власник пропонує її нам, і ми все ще розмірковуємо. Вона непогано виглядає, груди, зад – все добре, – тут ліліпутка хтиво попестила нерухому жінку, – але от це – дещо дивне, поза сумнівом.

– Як її звати? – запитав Аґо. – Чого ти звертаєшся до неї французькою? Чому вона стоїть, ніби в землю вкопана?

– Нам розповіли історію про французьку принцесу, буцімто її викрали турки, – промовила Джульєтта Веронезе, обходячи мовчазливу жінку, наче хижу тварину. – Але це тільки легенда, думали ми. Однак, може, це і є вона. А може, не вона. Вона розмовляє французькою, це вже точно. Однак вона не відгукується на справжнє ім'я. Коли запитуєш, як її звати, то вона відповідає: «Я – резиденція пам'яті». Самі запитайте. Давайте. Чому ж не питаєте? Що, боїтеся?

— Qui etes-vous, mademoiselle? – запитав іль Макія своїм найбільш ввічливим голосом, а камінна жінка відповіла:

— Je suis le palais des souvenirs.

– Бачите? – тріумфувала Джульєтта. – Ніби вона вже не людина. Ніби вона вже якась королівська резиденція чи палац.

– А який стосунок вона має до Арґалії? – допитувався Аґо.

Одаліска ворухнулася, ніби вже хотіла щось казати, але потім знову непорушно застигла.

– А такий, – промовила Джульєтта Веронезе. – Коли потрапила до нас, то взагалі не розмовляла. Була резиденцією із зачиненими вікнами й дверима. Аж тут пані сказала: «А ти знаєш, де ти перебуваєш?», а я, очевидно, повторила: «Est-ce que tu sais où tu es», а коли пані додала: «Ти – в місті Флоренції», то до неї ніби було підібрано ключ.

– У резиденції пам'яті є кімната, що так називається, – промовила вона і почала робити невеличкі незрозумілі рухи тілом, ніби людина, що йде на місці, так, ніби вона кудись ішла у своїй уяві. А потім сказала те, через що моя пані веліла мені привести сюди вас.

– І що ж вона такого сказала? – не терпілося Аґо.

– Слухай сам, – відповіла Джульєтта Веронезе. Потім повернулася до потайної жінки і промовила:

— Qu'est-ce que tu connais de Florence? Qu'est-ce que se trouve dans cette chambre du palais?

Дівчина-рабиня одразу почала рухатися, ніби вона йшла коридорами, повертаючи ліворуч і праворуч, минаючи двері, але не зрушуючи з місця. І нарешті вона промовила:

– Спочатку, – промовила вона досконалою італійською, – було троє друзів, Ніколо іль Макія, Аґостіно Веспуччі й Антоніно Арґалія. Хлопчачим світом був магічний ліс.

Аґо затремтів.

– Звідки вона це знає? Від кого вона могла це почути? – запитав він з великим подивом. Однак іль Макія передбачив відповідь. Частина відповідей містилася у книжках батькової невеличкої, але дуже цінної бібліотеки. (Бернардо був небагатою людиною, і рідко коли міг дозволити собі купити книжку, тож рішення про купівлю того чи іншого тому ухвалювалося нелегко.) Одразу біля улюбленої книжки Ніколо «Ab Urbe Condita» Тітуса Лівіуса стояла Ціцеронова «De Oratore», а поряд «Rhetorica ad Herennium», такий собі тоненький томик невідомого автора.

– Відповідно до Ціцерона, – сказав Ніколо, пригадуючи, – така техніка запам'ятовування; була винайдена греком Сімонідесом Цеоським, який залишив за обідом багатьох дуже поважних людей, і одразу після цього провалився дах будівлі, де трапезували гості, і убив геть усіх присутніх. Коли ж його запитали про імена сердешних, то він спромігся назвати всіх померлих, пригадуючи, на якому місці вони сиділи за обіднім столом.

– Ну, і яка ж це техніка? – запитав Аґо.

– А от у «Rhetorica» це все названо майже тим самим словом, палацом пам'яті, – відповів іль Макія. – Ти у своїй голові зводиш будівлю, вивчаєш усі ходи, а тоді починаєш поєднувати речі, які треба запам'ятати, з різними частинами будівлі, з її меблями, з її оздобленням – із чим завгодно. Якщо ж ти поєднуєш пам'ять про якусь річ з певним розташуванням, ти можеш запам'ятати дуже багато, проходячи по палацу чи резиденції твоєї пам'яті.

– Але ж ця пані вважає себе резиденцією пам'яті, – заперечував Аґо. – Так, ніби вона сама є велична споруда, до якої прив'язується пам'ять.

– Тоді комусь довелося докласти немало зусиль, – промовив іль Макія, – аби збудувати палац, чи то, пак, резиденцію пам'яті завбільшки з цілий людський мозок. Власну пам'ять цієї молодої жінки було стерто або заховано десь у закутках резиденції пам'яті, яку спорудили у її мозку, і вона стала депозитарієм усього того, що треба було пам'ятати її хазяїнові. А що нам відомо про оттоманський двір? Можливо, це звичайна практика серед турків, а можливо, це примха якогось могутнього тирана, або ж когось із його фаворитів. Припустімо, наш друг Арґалія став фаворитом, припустімо, що він сам був архітектором принаймні цієї особливої палати у резиденції пам'яті, або ж припустімо, що таким архітектором був хтось такий, що добре його знав. У будь-якому разі ми мусимо дійти висновку, що любий друг нашої юности все ще, або ж донедавна, був живий.

– Погляньте, – промовив Аґо, – вона щось хоче сказати.

– Був собі принц, якого звали Аркалія, – промовила резиденція пам'яті. – Великий воїн, що володів чарівною зброєю, в почті якого було четверо страхітливих велетнів. Він також був найвродливішим чоловіком на світі.

– Аркалія чи Арґалія, – промовив іль Макія, тепер дуже схвильовано. – Ну що ж, дуже схоже на нашого друга.

– Аркалія Турок, – промовила резиденція пам'яті, – володар Чарівного Списа.

– От падлюка, – сказав Аґо Веспуччі у захваті. – Як сказав – так і зробив. Перекинувся на чужий бік.

{12}

На шляху до Ґенуї стояв порожній заїзд

На шляху до Ґенуї стояв порожній заїзд із темними вікнами і відчиненими дверима, покинутий власником, його дружиною, його дітьми, а також постояльцями лишень через те, що Напівмертвий Велет поселився на горішньому поверсі. За словами Ніно Арґалії, а саме він це розповідав, велет був напівмертвий і, позаяк вдень був цілком мертвий, то вночі починав бешкетувати.

– Якщо ти залишишся там на ніч, то тебе він обов'язково зжере, – сказали сусіди малому Арґалії, коли він проходив тим шляхом; однак Арґалія не злякався, зайшов досередини й попоїв сам-самісінький. Коли вночі велет ожив, то побачив Арґалію і сказав:

– Ага! От і недомірок! Чудово!

Однак Арґалія відповів:

– Якщо ти з'їси мене, то ніколи не дізнаєшся про мою таємницю.

Ну, велета це зацікавило, разом з тим він був недоумкуватий, як це часто трапляється з велетами, тому він і промовив:

– Розкажи мені про свою таємницю, недомірку, а я обіцяю тебе не їсти, поки ти розказуватимеш.

Арґалія вклонився і почав:

– Таємниця – он у тому комині, – промовив він. – Хто дістанеться його верха першим, той буде найбагатшим у світі хлопцем.

– Чи велетом, – сказав Напівмертвий Велет.

– Чи велетом, – погодився Арґалія, хоч у його словах звучав сумнів. – Але ж ти такий здоровенний, що не зможеш туди залізти.

– А це величезний скарб? – запитав велет.

– Найбільший у світі, – відповів Арґалія. – Річ у тому, що скарб назбирав дуже хитрий принц і заховав його у комині непримітного придорожнього заїзду, позаяк нікому і на гадку не спаде, що великому монархові схотілося тут щось ховати.

– Усі принци – великі дурні. – промовив Напівмертвий Велет.

– Але ж не велети, – додав замислено Арґалія.

– Авжеж, – промовив велет, намагаючись залізти у комин.

– Завеликий, – зітхнув Арґалія. – Я так і думав. Ну, тут уже нічим не зарадиш.

Але велет не здавався:

– Ні, ще не все, – крикнув велет і відірвав собі руку. – Тепер вужчий, правда? – запитав велет, але все ще не міг пролізти у комин.

– Може б ти відкусив собі й другу руку, – запропонував Арґалія, і величезні щелепи велета за мить відгризли собі й другу руку, ніби шматок баранини. Але і це не допомогло тупоголовому залізти у комин.

– Я знаю, як бути, – сказав Арґалія, – давай, ти підкинеш туди свою голову, аби лишень подивитися, що там є.

– Але ж у мене тепер немає рук, дорогенька закусочко, – промовив велет сумно. – Ти добре придумав, але сам собі я не можу відкрутити голову.

– А давай я це зроблю, – запропонував Арґалія, схопив кухонний сікач, вистрибнув на стіл і чахнув по шиї чудовиська – раз-два\ – і голова відтята.

Коли повернувся власник заїзду, його дружина, сім'я та постояльці (а всі вони ночували у канаві неподалік) і дізналися, що Арґалія обезголовив Напівмертвого Велета, і тепер той велет був мертвий і вдень, і вночі, вони попросили його допомогти їм обезголовити ненажерливого Герцога з сусіднього герцогства У.

– То вже самі собі давайте раду, – промовив Арґалія. – То не моя справа. Я хотів лишень переночувати. А тепер я йду до адмірала Андреа Дорії, хочу вирушити з ним у плавання і здобути багатство. – І з цими словами він їх залишив, а сам пішов шукати своєї долі…

Історія було цілком вигаданою, але вигадки вигаданих історій часом можуть стати у пригоді в реальному світі, і саме такі оповіді, імпровізовані версії безконечного потоку розповідей його друга Аґо Веспуччі, цього разу врятували шию малого Ніно Арґалії, коли його знайшли у схованці під койкою у носовому кубрику флагмана флоту Андреа Дорії. Його інформація про плани Дорії була трохи застарілою, оскільки Золота Банда вигнала французів дещо раніше, і коли він почув, що condottiere відпливає на війну з турками, то збагнув, що настав час невідкладних дій. Голодного бідолашного «зайця» тягли за вухо до самого Дорії на п'ятий день після виходу у море вісьмох трирем[35], повних войовничих найманців, озброєних до зубів аркебузами, абордажними шаблями, пістолями, ґарротами[36], кинджалами, канчуками та найдобірнішою лайкою. Арґалія скидався на брудну ганчір'яну ляльку; був одягнений в ганчір'я і на грудях стискав клунок з ганчір'ям. Треба сказати, що Андреа Дорія не був таким собі добрим дядечком. Він ніколи не вагався, не задумався б він і над якнайжорстокішим покаранням. Любив владу і славу. Його кровожерливе військо шукачів щастя вже давно б повстало проти нього, якби він не був великим командиром, великим стратегом і до того ж абсолютно безстрашним. Одне слово, він був чудовиськом, а якщо йому не вгодити, то ставав таким же небезпечним велетом, напівмертвим чи живим.

– Ти маєш дві хвилини, – промовив він, – аби переконати мене не викинути тебе за облавок.

Арґалія глянув йому просто у вічі.

– Ви вчините дуже нерозумно, – збрехав він, – бо я – людина з дивовижним і надзвичайно багатим досвідом. Я шукав щастя по всіх усюдах і одного разу навіть скарав на горло велета – раз-два\ Я заколов кинджалом Бездушного Чаклуна, опанувавши перед тим секрети його чарів, а окрім усього іншого, я знаю мову змій; колись я знався з королем риб і жив у будинку жінки, що мала сімдесят синів і тільки один казанок. Я можу перетворюватися на лева, орла, собаку чи мурашку, а вам знадобиться сила лева, зір орла, вірність собаки, а також я можу сховатися від вас, перетворившись на мураху, і ви ніколи не знатимете свого убивцю, який заповзе вам у вухо й отруїть вас. Одне слово, мене треба стерегтися. Я – малий, але вартий вашої компанії, бо живу за тим самим принципом, що й ви.

– І що ж то за принцип, можна дізнатися? – домагався Андреа Дорія з деякою насмішкою. Він мав випнуте підборіддя, злосливий рот і блискучі очі, від яких ніщо не могло сховатися.

– Мета виправдовує засоби, – відповів Арґалія, пригадуючи слова, які любив казати іль Макія з приводу етики застосування кореня мандрагори з метою спокушання недосяжних жінок.

– Мета виправдовує засоби, – здивовано повторив Дорія.

– До біса непогано сказано.

– Я сам це придумав, – промовив Арґалія. – Я так само, як і ви, в дитинстві залишився без гроша, і мені, так само як і вам, нічого не залишилося робити, як зайнятися вашою справою; сироти знають, що вони виживають тільки тоді, коли будуть готові робити все, що від них вимагається. Без жодних обмежень. – І що ж то казав іль Макія після того, як повісили архієпископа? «Виживають найпридатніші».

– Виживання найпридатніших, – розмірковував Андреа Дорія. – Це одна із надзвичайно потужних думок. Ти також це придумав?

Арґалія схилив голову, ніби трохи засоромився.

– Ви були сиротою, – правив він далі, – і добре знаєте, що незважаючи на дитинячий вигляд, я – не безпомічне дитя. «Дитина» – це безпечне і розніжене, захищене від правди світу створіння, якому дозволено марнувати роки на прості ігри й вірити, ніби розуму можна навчитися у школі. «Дитинство» – це розкіш, яку я не можу собі дозволити. Правда про «дитинство» ховається у найбільш неправдоподібних історіях у світі. Діти наражаються на чудовиськ і демонів, а виживають тільки тоді, коли вони безстрашні. Діти мало не вмирають з голоду, якщо тільки вони не звільняють чарівну рибку, котра виконує їхні найпотаємніші бажання. Дітей живцем пожирають тролі[37], якщо тільки вони не зможуть забалакати їх до сходу сонця і підлі істоти не перетворяться на камінь. Дитина має знати, як кинути монету, аби дізнатися про майбутнє, як кинути монету, аби прив'язати чоловіків і жінок так, як хоче дитина, як виростити рослину, на якій потім можна знайти ці чарівні монети. Сирота – це доросла дитина. Наше життя – це життя казок і всього незвичайного.

– Дай цьому балакучому філософу щось попоїсти, – розпорядився адмірал Дорія, звертаючись до боцмана, страхітливого моряка, що нагадував буйвола і якого звали Чева. – Поки йтимемо морем, цей гоблін нам пригодиться; нехай порозповідає мені свої побрехеньки.

Виводячи Арґалію з капітанської каюти, боцман міцно тримав його за вухо.

– Не думай, що ти викрутився, базікало, – сказав він. – Живий ти лишень з однієї причини.

– Ой, – сказав Арґалія, – і що то за причина?

Боцман Чева ще міцніше стиснув вухо. На правому боці його обличчя виднілося татуювання скорпіона, а очі були мертвими, як у людей, що ніколи не сміються.

– Причина в тому, що тобі вистачило нахабства чи то зухвальства подивитися йому в очі. Якби не подивився в очі, він би вирвав тобі печінку і нагодував би нею чайок.

– Перш ніж померти, – відповів Арґалія, – я стану таким же командиром і чинитиму так само. А що ти? Тобі краще дивитися мені в очі, бо в іншому випадку…

Чева дав йому доброго запотиличника без найменшого натяку на прихильність.

– Ну, зачекай ще трохи, пуцьвірінку, – сказав він, – поки що твої очі можуть дивитися лишень у мою бісову матню.

Хай там що казав Чева Скорпіон, однак байки Арґалії мали якийсь стосунок до його порятунку, бо виявилося, що страхітливий адмірал Андреа Дорія мав слабість до них, як кожний тупий велет. Вечорами, коли море ставало чорним, а у небі пропалювали дірки зорі, адмірал, бувало, курить опійну люльку під палубою і кличе хлопця-розповідача.

– Оскільки всі ваші Генуезькі кораблі – триреми, – казав Арґалія, – то ви маєте на одній палубі везти сир, сухарі – на другій і зіпсуте м'ясо – на третій. Коли прийдете на острів Щуриний, віддайте їм сир; сухарі задовольнять мешканців острова Мурах; а що стосується зіпсутого м'яса, то воно сподобається птахам з острова Стерв'ятників. Після цього матимете сильних спільників. Щури прогризуть усі перешкоди, навіть гори, а мурахи виконають всю ту тонку роботу, що не під силу грубим рукам людей. Стерв'ятники, якщо ви їх добре попросите, донесуть вас навіть до вершин гір, де б'є джерело вічного життя.

Андреа Дорія лишень бурчав.

– І де ж ці бісові острови? – хотілося йому знати.

– Адмірале, – відповідав хлопець, – ви – навігатор, а не я. Вони мусять бути десь на ваших мапах.

Незважаючи на зухвалість, йому пощастило дожити до того, аби розповісти наступного дня ще одну казку – було собі три помаранчі, і в кожному з них була прекрасна дівчина, яка одразу помирала, якщо їй не давали води в момент її виходу з помаранча, а Адмірал, весь у кільцях диму, у відповідь лишень довірливо бурмотів.

Море аж кишіло всілякою наволоччю. Каравели берберських піратів[38] борознили ті води, грабуючи і забираючи в полон, а після падіння Константинополя тут також промишляли галери оттоманського флоту. Проти всіх цих морських невірних підставив своє подзьобане віспою рябе обличчя адмірал Андреа Дорія.

– Я вижену їх з Mare Nostrum і зроблю Геную хазяйкою морів, – нахвалявся він, Арґалія ж не наважувався вставляти якесь криве чи непоштиве слово. Андре Дорія нахилився до мовчазного хлопця, очі його туманилися від afim.

– Що я знаю і ти знаєш, знає також ворог, – шепотів він, поринаючи у своє опійне марево. – Ворог також дотримується закону сироти.

– Якого сироти? – запитав його Арґалія.

– Магомета, – відповів Андреа Дорія. – Магомет – то їхній сирітський бог.

Арґалія і не знав, що він розділив сирітську долю Пророка Ісламу.

– Мета виправдовує засоби, – повільно вів далі Андреа Дорія хриплуватим низьким голосом. – Розумієш? Ними управляє той самий закон, що й нами. Заповідь перша. Хай би чого це нам вартувало, ми досягаємо своєї мети. Тому їхня релігія така сама, як наша.

Арґалія глибоко вдихнув повітря і поставив небезпечне запитання:

– Якщо це так, то чи насправді вони – наші вороги? Чи можуть наші супротивники не бути нашою повною протилежністю? Чи може обличчя, яке ми бачимо у дзеркалі, бути нашим ворогом?

Адмірал Андреа Дорія вже був близький до непритомносги.

– Цілком слушно, – пробурмотів він, гепнувся у крісло і почав хропіти. – Проте є ворог, якого я ненавиджу понад магометан-піратів.

– І хто вони? – поцікавився Арґалія.

– Венеція, – сказав він. – Я також вимахаю тих гарненьких венеційських байстрючків.

Коли вісім генуезьких трирем попливли бойовим порядком, наздоганяючи свою жертву, для Арґалії стало зрозумілим, що релігія тут ні до чого. Корсарів з берберських держав не обходило якесь завоювання чи поширення віри. Їх цікавив викуп, залякування і здирство. А що стосується оттоманів, то вони знали, що виживання їхньої нової столиці, міста Стамбула, залежить від поставок харчів до порту з інших місць, а отже, морські комунікації мають бути відкритими. Вони також ставали дедалі жадібнішими, і їхні кораблі нападали на порти вздовж і поза берегами Єгейського моря; вони також не любили венеційців. Влада, багатство, володіння, багатство і влада. Що стосується Арґалії, то вночі його снам не бракувало екзотичної розкоші. Лежачи в каюті на самоті, він сам собі заприсягся: «Я ніколи не повернуся до Флоренції бідняком, але лишень принцом з багатим скарбом». Його прагнення виявилося дуже простими. Природа світу прояснилася.

Коли все здається ясним і зрозумілим, то обов'язково очікуй якогось обману і зради. Після переможної сутички з піратськими кораблями братів Барбаросси з Митайлини адмірал, окроплений сарацинською кров'ю, командував стратою захоплених піратів (усіх їх обмастили смолою і живцем спалили на головній вулиці їхнього рідного міста), а тоді задумав зухвалий план, що полягав у тому, аби зайти в Єгейське море і вступити у бій з османцями у їхніх же «домашніх» водах. Але щойно Золота Банда зайшла у легендарне море і лоб у лоб зіштовхнулася з оттоманськими Галерами, невідь звідки взявся таємничий туман і застелив увесь світ; так, ніби попрацював якийсь дідько з Олімпу, ніби давні боги того регіону, яким надокучив довгий нудний вік, де вони вже більше не мали великого пошанівку, вирішили побавитися з людьми і знічев'я зруйнувати їхні плани, просто заради старих часів. Вісім генуезьких трирем спробували вишикуватися бойовим порядком, але через туман це їм не вдалося; туман був сповнений завиваннями упирів, зойками відьом, смородом смерти та голосінням потонулих, і навіть загартовані у боях найманці почали панікувати. Система туманних горнів, яку запровадив адмірал саме на такий випадок, невдовзі дала збій. Кожен з його кораблів мав свій власний сигнал довгої й короткої тривалості, але, панікуючи у ядовитих випарах смерти та ідолопоклонства, їхнє спілкування втратило будь-який зміст, до речі, як і система туманних горнів на оттоманських суднах, аж поки вже ніхто не знав, де він є і хто поруч – друг чи смертельний ворог.

Гарматний обстріл розпочався раптово як з боку трирем, так і з боку потужних обертових гармат, установлених на палубі оттоманських Галер, а червоне полум'я та яскраві спалахи з товстих гармат у тумані скидалися на невеликі шматки пекла всередині безформного переддвер'я. Звідусіль зацвів рушничний вогонь – мерехтливий сад смертельних червоних квітів. Ніхто не знав, хто у кого стріляє, як слід діяти, тож насувалася величезна катастрофа. А тоді зненацька, ніби обидві сторони зрозуміли небезпеку, точнісінько в той самий момент настала тиша. Жодна гармата не вистрілила, ніхто нічого не вигукував, не сигналив жоден туманний горн. Почався непомітний рух у білій порожнині. Арґалія, самотньо стоячи на палубі флагманського корабля, відчув на своєму плечі руку долі й дуже здивувався, відчувши, що ця рука тремтіла зі страху. Він обернувся. Ні, позаду нього стояв не Фатум, але боцман Чева, вже не жорстокий і страхітливий, а геть позбавлений духу, як той побитий пес.

– Ти потрібен адміралові, – прошепотів він хлопцеві й повів його під палубу, де чекав Андреа Дорія, тримаючи в руці великий горн флагманського корабля флоту.

– Сьогодні – твій день, мій юний оповідачу, – промовив тихо адмірал. – Сьогодні ти досягнеш величі завдяки своїм ділам, а не завдяки своїм словам.

Задум полягав у тому, аби спустити Арґалію на воду в маленькому ялику, де він якнайшвидше веслуватиме і якнайдалі відійде від флагманського корабля. На кожен сотий удар веслом, – казав адмірал, – щосили дмухай у горн. Ворог прийме хитрість за гордовитість і прийме виклик cornetto Андреа Дорії, поверне кораблі у твій бік, гадаючи, що упіймає велику рибу – маю на увазі особисто себе! – а я тим часом скористаюся нагодою і вдарю з незручного для нього боку.

Арґалії план видався не надто вдалим.

– А я? – запитав він, втупившись поглядом у горн, що вже був у його руці. – Що мені робити, коли кораблі невірних почнуть налягати на моє суденце?

Чева Скорпіон підняв його й опустив у ялик.

– Веслуй, – прошипів він, – малий герою. До біса, щодуху веслуй.

– Коли туман розсіється, а ворог розбіжиться, – промовив адмірал, дещо непереконливо, – ми тебе знову підберемо.

Чева щосили штовхнув ялик.

– Так, – прошипів він, – саме так ми і вчинимо.

А потім не було нічого, крім білизни туману та хлюпання моря. Земля і небо почали здаватися чимось нереальним. Це плавання наосліп стало всім усесвітом. Якийсь час він робив так, як йому веліли робити, сто ударів весел – і сигнал з горна, він це зробив двічі, тричі, але жодного разу не чув відповіді на свій сигнал. Світ занімів і завмер. Отже, смерть прийде до нього у безголосій водяній безодні. Оттоманські кораблі просто наляжуть на нього і розчавлять, як блощицю. Він перестав дути у горн. Йому стало зрозуміло, що адмірала аж ніяк не турбувала його доля, і для нього пожертвувати своїм «малим оповідачем» – це все одно що харкнути за облавок корабля. Він був не чим іншим, як тим плювком мокротиння, що погойдається, погойдається на хвилях, а потім зникне безслідно. Щоб збадьоритися, намагався пригадати якісь історії, але на думку спадав то страхітливий левіафан[39], що виринає з морської безодні, аби похрумати його човником у своїх величезних щелепах, то вертлявий глибоководний черв'як або ж вогнедишний морський дракон. Поволі з плином часу всі оповіді вичерпалися, а він залишився безборонним і безпритульним – самотня людська душа, яку відносило невідь куди у білизну. Коли забрати у людини її дім, сім'ю, друзів, рідне місто, країну та її світ, залишиться істота без контексту, чиє минуле забулося, а майбутнє зблякло, себто сутність, позбавлена імени, значення і життя, попри те, що серце ще б'ється.

– Я – сама абсурдність, – казав він сам собі. – Тарган у паруючому гівні має більше значення, ніж я.

Багато років потому, коли він зустрів Кара Кьоз, забуту могольську принцесу, і його життя нарешті набуло значення, наперед приготованого долею, в її очах він угледів відчай покинутого і зрозумів, що їй також довелося зіткнутися з повною абсурдністю людського становища. Тому, а може, і з іншої причини він її покохав. Так, він мав також інші причини.

Туман навколо нього густішав, збирався біля його очей, носа та горла. Йому здалося, що він задихається. Мабуть, я помираю, подумав він. Його воля зламалася. На що б не рокувало його провидіння, він прийме. Він ліг у своєму маленькому човні, і йому пригадалася Флоренція, він побачив батьків, ще не спотворених чумою, згадав дитячі витівки своїх друзів Аґо та іль Макії і сповнився любов'ю, а за мить знепритомнів.

Коли ж отямився, туману вже не було, не було і вісьмох трирем адмірала Андреа Дорії. Великий condottiere Генуї просто підібгав хвіст і накивав п'ятами, а туманний горн у ялику був простим засобом відвернення уваги. Маленьке суденце Арґалії безпомічно колихалося перед самим носом оттоман-ського флоту, ніби миша в оточенні дюжини голодних котів. Він підвівся у човні і почав махати рукою своїм завойовникам, а тоді з усієї сили дмухнув в адміральський туманний горн.

– Я здаюся! – крикнув він. – Хапайте мене, безбожні турецькі свині.

{13}

У дитячому таборі для полонених, що в Ускюбі[40]

У дитячому таборі для полонених, що в Ускюбі (так казала резиденція пам'яті) було багато мов, але тільки один Бог. Щороку загони, які займалися набором рекрутів, тинялися по дедалі більшій імперії і збирали податок девшірме та данину дітьми, уярмлювали найсильніших, найрозумніших і наймиловидніших хлопців і перетворювали їх на інструмент волі Султана. Головна засада султанату полягала в управлінні через метаморфози. Ми заберемо від вас найкращих ваших потомків і змінимо їх докорінно. Ми змусимо їх забути вас і перетворимо їх на силу, що триматиме вас під нашим каблуком. Вами управлятимуть за допомогою ваших же дітей. В Ускюбі, де починався цей процес, було багато мов, але лишень один стрій – мішкуваті штани і свитина оттоманського рекрута. У героя забрали його лахміття, помили, нагодували і дали напитися чистої води. А тоді від нього забрали християнство і, ніби нову сорочку, змусили прийняти іслам. В Ускюбі були греки й албанці, боснійці та хорвати, а ще серби, хлопці mamluk, білі раби з гір та долів Кавказу, грузини, мінгрелці, черкеси, абхазці, ще вірмени та сирійці. Герой був єдиним італійцем. Флоренція не платила данини дітьми, однак, на думку османців, з часом усе мало змінитися. Його поневолювачі вдавали, що ніяк не можуть вибрати йому імени: аль-ґгазі, завойовник, як вони жартома називали його, а чи аль-кгалі, порожній, судно. Але йому було все одно. Арґалія, Аркалія чи Аль-Халія. Нісенітниця. Не має значення, як його зватимуть. Не що інше, але його душа, як і душа решти, потрапляла під нове управління. На навчальному плацу у нових одностроях стояли рядами понурі діти навпроти чоловіка у спідниці, біла шапка якого була настільки ж високою, наскільки була довгою його біла борода, перша піднімалася на три фути над його чолом, а друга на таку ж відстань опускалася з його підборіддя, і тому здавалося, що він має надзвичайно довгу голову. Це був святий чоловік, дервіш ордену Бекташи, який мав навернути їх в іслам. Сердиті, перелякані хлопці усіма своїми акцентами мавпували необхідне арабське речення про одного Бога і його Пророка. Їхня метаморфоза почалася.

* * *

Щоразу, коли іль Макія подорожував у справах республіки, він завжди думав про резиденцію пам'яті. Якось у липні він гнав коней униз по шляху з Ровенни до Форлі, аби вмовити графиню Катерину Сфорза Ріаріо дозволити своєму синові Оттавіо битися на боці флорентійських сил за значно менші гроші, ніж вона хотіла, бо у разі відмови вона втрачала протекцію Флоренції й потрапляла у милість жахливого герцога Чезаре Борґії Романьянського, сина Борґії Папи Алекснадра VI. «Мадонна Форлі» була настільки вродливою жінкою, що навіть товариш іль Макії Біажіо Буонакорсі перестав займатися содомією з Андреа ді Ромоло і прохав Ніколо привезти йому її портрет. Але Ніколо думав про безіменну француженку, що, як мармурова статуя, стояла в Будинку Марса Алессандри Фіорентини. А тим часом Аґо Веспуччі писав: «Привіт, Макіє, приїжджай якнайшвидше, бо ми ніяк не можемо без тебе організувати гідну нічну пиятику з грою в карти, а крім того, у твоїй Канцелярії повно бевзів, які хочуть нас з тобою звідси витурити, тому твої подорожі аж ніяк не йдуть на користь справі». Однак Ніколо не думав про інтриги чи бурхливе нічне життя; а радше, йому з голови не виходило жіноче тіло, яке він сподівався все ж таки спокусити, але для цього треба знайти ключ до таємниці її єства, притлумленої особистосте, захованої в резиденції пам'яті.

Іль Макія іноді дивився на світ, так би мовите, надто аналогічно, розглядаючи одну ситуацію як аналогію іншої, цілком відмінної. Тому коли Катерина не пристала на його пропозицію, він побачив у цьому лихий знак. Мабуть, підстерігає невдача його також і з резиденцією пам'яті. Але невдовзі, коли Чезаре Борґія таки напав і підкорив Форлі, а саме таке передбачав Ніколо, Катерина стала на валу фортеці і показала герцогу Романьї свій статевий орган і сказала, аби він забирався під три чорти. Вона закінчила життя у в'язниці Папи в замку Сант'Анґело, але в її долі іль Макія побачив хороший знак. Катерину Сфорза Ріаріо було ув'язнено в замку Папи Александра, і вона стала ніби дзеркальним відображенням жінки, яку втримували у затемненій кімнаті у Будинку Марса королеви Алессандри. Вона задерла сукенку перед Борґією, то чому резиденції пам'яті не зробити те ж саме перед ним.

Він повернувся до Будинку Марса, де ruffiana Джульєтта неохоче погодилася дозволити йому необмежений доступ до резиденції пам'яті, бо вона також сподівалася на пробудження сонної пані, на те, що вона зможе працювати, як справжня куртизанка, а не стоятиме, як укопана статуя, що вміє говорити. Тут іль Макієве тлумачення прикмет виявилося точним. Коли вони залишилися наодинці, він легенько підвів її за руку до ліжка із завісою на чотири боки, що на французький штаб було облямоване голубим шовком і оздоблене золотими ліліями з трьома пелюстками. Була вона височенькою. І все б нічого, якби вона лягла. Він ліг біля неї і почав голубити її золотаве волосся і шепотіти їй на вухо запитання, там часом розстібаючи її гаремний корсаж. Перса мала невеликі. І це було добре. Руки тримала притисненими до талії і не пручалася його руці. А коли почала розповідати історії, заховані в її голові, то здавалося, що звільняється від якогось тягаря, а в міру того як вага спогадів меншала, легкість її духу зростала.

– Розкажи мені геть усе, – шептав іль Макія їй на вухо, коли знову і знову цілував її груди, – і тоді та станеш вільною.

* * *

Після збору повинносте (сказала резиденція пам'яті) всіх дітей відвели до Стамбула і розподілили між хорошими турецькими сім'ями, аби діти прислуговували їм, вивчали турецьку мову й тонкощі мусульманської віри. Потім настав час військової муштри. Перегодя хлопців забирали як пажів до імперського сералю і давали титул Ich-Oghlan ж віддавали до загонів яничарів як Ajem-Oghlan недосвідченими рекрутами. У віці одинадцяти років герой, могутній завойовник, Володар Чарівного Списа і найвродливіший чоловік у світі, став, дякувати Богу, яничаром – найвидатнішим яничаром в усій історії яничарів. О безстрашні яничари османського султана, нехай ваша слава шириться по всіх усюдах! Вони не були турками, але стали опорою турецької імперії. Туди, щоправда, не приймали євреїв, бо їхня віра була надто міцною для навернення; не брали циган, тому що вони були мерзотниками, та й годі; також ніколи не брали румунських молдаван та валахів. Але в часи героя вала-хам, хоч як круте, таки довелося повоювати під проводом короля Влада Дракули, Саджателя-на-палю.

Увесь, час поки резиденція пам'яті розказувала йому про яничарів, іль Макієва увага була прикута до її губ. Вона розповідала, як оголених бранців оглядали після прибуття до Стамбула, а він думав лишень про красу її уст, які весь час вимовляли французьке слово nus.[41] Вона розповідала про їхнє навчання у м'ясників та садівників, а він далі стежив за обрисами її губ та рухами вказівного пальця, коли вона вимовляла слова. Вона сказала, що у них забирали їхні імена та прізвища, і вони ставали Абдулами або Абдулмомінами чи кимось іншими, де перший склад абд означав раб, а також вказував на їхній статус у суспільстві. Але він не переймався деформацією цих молодих життів, він думав лишень про те, що йому не подобаються обриси її уст, коли вона вимовляє орієнтальні склади. Не втримався і поцілував у кутики її уст, а вона розповідала йому про Головного Білого Євнуха та Головного Чорного Євнуха, які готували хлопців до імперської служби, казала, що герой, себто його друг, розпочав свою кар'єру з нечуваного для бранця ранґу головного сокольничого. Усвідомлював, що його безвісти пропалий друг, хлопчина без дитинства, зростав, коли вона говорила, зростав у її розповідях, маючи те, що діти мають замість дитинства, коли не мають дитинства, і перетворювався на чоловіка або ж на те, чим стає дитина без дитинства, коли виростає, ну, можливо, на чоловіка без чоловічности. Аякже, Арґалія набував військових навиків так, що інші чоловіки захоплювалися ним, а також боялися його, бо він згуртував довкола себе добірне товариство молодих бійців із забраних дітей з усіх європейських околиць, серед інших чотирьох швейцарців-альбіносів на ймення Отто, Ботто, Клотто та Д'Артаньян, найманців, захоплених у полон під час битви і проданих на невольничому ринку у Танжері, а також несамовитого серба на ймення Костянтин, якого захопили під час облоги міста Ново-Брдо. Однак, незважаючи на серйозність інформації, він поринув у спогади, стежачи в ході розповіді за мімікою резиденції пам'яті. Авжеж, Арґалія десь таки зростав і досягав великих звитяг, і вся ця інформація була цікава і йому потрібна, але він не відривав погляду від вигинів губ і обрисів щік, чітких рухів язика і щелепи та сяйва алебастрової шкіри.

Інколи у лісі поблизу ферми у Перкуссині він любив полежати на встеленій листям землі і слухати двонотну пісню пташок: високо-низько-високо, високо-низько-високо-низько, високо-низько-високо-низько-високо. Інколи біля лісового струмка він спостерігав за плином води по гальковому руслу, за невеличкими коливаннями води то вгору, то вниз. Все це дуже нагадувало жіноче тіло. Якщо пильніше придивитися до води, то можна помітити, що вона рухається відповідно до ритму світу – глибинного ритму, відповідно до музики в музиці, істини в істині. Він вірив у приховану істину так, як інші вірять у Бога або ж у любов, вірив у те, що істина, фактично, завжди прихована, що все очевидне, явне, неприховане обов'язково є якимось видом обману. Як людина точности, завжди хотів точно схопити приховану істину, розгледіти і покласти на місце істину поза поняттями правильного та помилкового, поза поняттями добра і зла, поняттями прекрасного і бридкого, котрі були поверховими аспектами обману світу, майже нічого не маючи спільного зі справжньою влаштованістю речей, оскільки були відірвані від предметности таємних кодів, схованих форм і таємничости як такої.

У тілі цієї жінки також була загадка. Вона була вочевидь заглибленою у себе, її внутрішнє «я» було стерто або ж заховано у її нескінченній розповіді, у цьому лабіринті з кімнатами-історіями, де цих оповідей ховалося значно більше, ніж йому хотілося почути. Така собі смачненька сновида. Геть чисто спустошена. Ці завчені слова, що так і вихлюпувалися з неї, коли він дивився на жінку, знімав з неї одяг і пестив її. Роздягнув її до наготи без каяття, торкався її без вини, маніпулював нею без докорів сумління. Він став науковцем її душі. У найменшому порухові брови, у посмикуванні м'яза на її стегні, у найменшому посмикуванні лівого кутика її верхньої губи він впізнавав життя, її внутрішнє «я», той суверенний скарб, не був втрачений. Воно спало і його можна було розбудити. Він прошепотів їй на вухо:

– Це востаннє, коли розповідатимеш цю історію. Давай починай.

Повільно, фраза за фразою, епізод за епізодом він руйнував резиденцію спогадів і відновлював людину. Злегка покусував їй вухо і бачив невеличку реакцію у нахилі її голови. Натискував на ступню, і кінчики пальців рухалися з вдячністю. Ніжно пестив її груди, і її спина ледь-ледь прогиналася у відповідь, майже непомітно, проте помітно для чоловіка, що шукає глибинної істини. У тому, що робив, не було нічого поганого. Свого часу вона лишень дякуватиме йому.

Під час облоги Трабзона щодня йшов дощ. Пагорби були вкриті татарами та іншими язичниками. Дорога з гір перетворилася на суцільне місиво, настільки глибоке, що сягало коням до животів. Вони розбили вози з провіантом і тому везли мішки на верблюдах. Один верблюд упав, з його спини скотилася і розбилася скриня, і звідти на очах всіх присутніх висипалося шістдесят тисяч золотом. Без зволікань герой разом з велетнями- швейцарцями та сербом оголили шаблі й розставили варту навколо султанового скарбу, а вже тоді на місце пригоди прибув і він, імператор. Надалі султан довіряв героєві більше, ніж будь-кому із своїх родичів.

* * *

Нарешті закляклість зійшла з її рук і ніг. На шовкових простирадлах її тіло лежало вільно й принадно. Тепер вона розповідала історію недавніх днів. Арґалія виріс і мав майже стільки ж років, як іль Макія та Аґо. Їхні хронології знову об'єднувалися. Незабаром вона завершить, і він її розбудить. А ruffiana Джульєтта, от вже нетерпляче створіння, підбивало його на те, аби він узяв її сплячу.

– Та встроми ти їй. Давай же. Не панькайся. Зроби їй приємно. Від того вона вмить прокинеться.

Проте він вирішив не ґвалтувати її, аж поки вона не прокинеться з власної волі, і він одержить у тій справі згоду Алессандри Фіорентини. Резиденція пам'яті була невимовної вроди і поводитися з нею треба ніжно. Вона могла бути і рабинею у будинку куртизанок, але все одно до неї треба ставитися з великою пошаною.

Воєводу Валахії Влада II – Влада Дракулу, «дракона-диявола», Саджателя-на-палю, Казілкі Бея – не могла здолати жодна зви-чайна сила. Про Влада почали казати, що із посаджених на палю жертв він п'є кров, коли ті корчаться в передсмертних муках, і пиття крови чоловіків і жінок давало йому дивовижну силу над смертю. Він не міг померти. Його не могли убити. Таку тварюку ще треба було пошукати. Якось він одрізав носи убитим ним людей і відіслав їх угорському королеві, аби похизуватися своєю силою. Такі розповіді перелякали військо, і похід на Валахію виявився невдалим. Для заохочення яничарів султан роздав тридцять тисяч золотом і пообіцяв їм, що у разі перемоги вони одержать право власности й право на відновлення своїх імен. Влад Дракула вже встиг на той час спалити цілу Болгарію і посадити на дерев'яні палі двадцять п'ять тисяч людей, але чисельність його війська була меншою, ніж чисельність султанових сил. Він відступав і залишав за собою спалену землю, отруєні джерела і забиту худобу. Коли султанове військо брело по спустошеній землі без харчів та води, Король Диявола зненацька напав із засідки. Багато воїнів було убито, а їхні тіла насаджено на гострі палі. Потім Дракула відступив до Тірґовіште, і султан заявив: «Там буде останнє пристанище диявола».

У Тірґовіште перед султановим військом відкрилася жахлива картина. Двадцять тисяч чоловіків, жінок і дітей були насаджені на частокіл паль навколо міста, показуючи наступаючому війську, що таке саме станеться і з ними. Там були немовлята, що чіплялися за посаджених на палі матерів, а у їхніх вигнилих грудях можна було побачити гнізда ворон. Ліс людей, посаджених на палі, викликав у султана огиду, і він відступив разом із деморалізованим військом. Здавалося, що кампанія закінчиться катастрофою, але тут виявив ініціативу герой зі своїм гуртом.

– Ми зробимо те, що маємо зробити, – сказав він. Через місяць герой повернувся до Стамбула з головою диявола у дзбанку з медом. Виявилося, що Дракула все ж таки може померти, незважаючи на чутки про своє безсмертя. Його тіло було насаджене на палю так само, як він насаджував інших, і залишено ченцям Снаґова для поховання на їхній розсуд. Султан збагнув, що герой – це надлюдина, а його зброя володіє надприродною силою, так само як його побратими, що також були більше, ніж людьми. Героя вшанували найвищим званням Османського Султанату – Володарем Чарівного Списа. До того ж він знову став вільною людиною.

– З цієї миті й надалі, – сказав йому султан, – ти – моя права рука, така ж права, як моя власна права рука, і ти – син мені, такий самий, якими є мої рідні сини, і твоє ім'я не рабське, не чийсь там mamluk чи abd, але тебе звати Паша Аркалія, Турок.

Ну що ж, щасливий кінець, сухо подумав іль Макія. Наш старий друг, зрештою, таки знайшов своє щастя. Дуже хороше місце для резиденції пам'яті, аби закінчити свою розповідь. Він приліг біля неї і намагався уявити собі Ніно Арґалію в образі східного паші, якого обдмухують віялами роздягнені до пояса нубійські[42] євнухи в оточенні гарему краль. Його охопила раптова відраза до образу цього відступника і ренегата, християнина, якого навернули у мусульманство і який насолоджується повним достатком у новому Константинополі, чи то по-турецькому Стамбулом, молиться в яничарській мечеті, безтурботно походжаючи попри перекошені й розбиті статуї імператора Юстиніана, та втішається дедалі більшою силою ворогів Заходу.

Зрадницьке перелицювання може вразити кожну добродушну й невинну людину, якою був Аґо Веспуччі, що вбачав у подорожі Арґалії не що інше, як хвилюючу пригоду, яка, зрештою, його не цікавила, але на думку Ніколо, розривала їхні дружні зв'язки, і якби зараз вони зустрілися, то зустрілися б, як вороги, бо відступництво Арґалії було злочином проти глибинної істини, вічної правди сили та споріднености, що рухають історію людства. Він виступив проти своєї споріднености, і жодне плем'я цього б не потерпіло. Проте іль Макії і в гадці не було в ту мить і впродовж багатьох років потому, що він ще колись побачить свого товариша дитинства.

Ліліпутка Джульєтта Веронезе зазирнула у прочинені двері.

– Ну що, синьйоро, – Ніколо кивнув головою, – думаю, незабаром вона очуняє. Що стосується мене і моєї скромної ролі у відновленні її особистості – людської Гідности, яка, як нам каже великий Піко, стоїть у самому центрі людської природи, – то зізнаюся, що відчуваю легкий приплив гордосте.

Ruffiana роздратовано пирхнула краєм рота:

– Уже давно пора, – сказала вона і зачинила двері.

Майже одразу резиденція пам'яті почала щось уві сні бурмотати. Її голос міцнішав, і Ніколо збагнув, що вона розповідає останню історію, історію, яка лежить біля самих дверей резиденції пам'яті, що колонізувала її мозок, історію, яку вона, виходячи з тих дверей, мусить розповісти, і тільки тоді зможе пробудитися до нормального життя: свою власну історію, що розвиватиметься назад у часі, у зворотний бік. З дедалі більшим жахом він бачив, як перед ним поставала картина надзвичайного навіювання, як стамбульський некромант, у високій шапці й з довгою бородою послідовника містичного суфізму ордена Бекташі, він же адепт мистецтва гіпнозу і зведення резиденцій пам'яті, працює за вказівкою такого собі новоспеченого Паші, котрий велів зафіксувати всі його подвиги у пам'яті цієї полонянки, тобто стерти її власну пам'ять, і вивільните місце для Арґалієвої версії, поза сумнівом, величного самоутвердження. Це ж бо султан подарував йому полонянку дивовижної вроди, і як він нею розпорядився? Варвар! Зрадник! Та ліпше б він помер від чуми разом зі своїми батьками. Він міг би також утопитися, коли Андреа Дорія кинув його у той човник. Навіть якби Влад Дракула Волоський посадив його на палю, то це було б не надто жорстоким покаранням за згадані діяння.

Голова іль Макії переповнилася сердитими думками, коли не знати звідки з'явилося видіння з минулого: малий Арґалія дразнить його материним способом лікування хворих кашею.

– Не Макіавеллі, але Полентіні.

А тоді полинула Арґалієва пісня про уявну дівчину з каші. Якби вона мала гріх, я би сповідав. Якби вона мала вмерти, я би заридав. Іль Макія відчув, як сльози збігають у нього по щоках. Він сам собі наспівував пісеньку: «Якби вона написала, я би прочитав». Співав тихесенько, так аби не турбувати дівчину з плоті й крови, яку він вивів із резиденції страждань. Зі споминами про Арґалію йому зробилося дуже самотньо – з тільки йому відомим новим відчуттям злости й давньою, світлою пам'яттю дитинства, і він заплакав.

Мене звати Анжеліка, я – донька Якова Кура з Бурґа, монтпельєрського купця. Мене звати Анжеліка, я – донька Якова Кура. Мій батько – торговець і привозив горіхи та шовки з Дамаска до Нарбона. Його несправедливо звинуватили в отруєнні коханки короля Франції і він утік до Рима. Мене звати Анжеліка, я – донька Якова Кура, якого вшанував Папа. Його призначили капітаном шістнадцятьох папських ґалер і послали на допомогу Родосу, але по дорозі він захворів і помер. Мене звати Анжеліка, і я – з родини Якова Кура. Коли я з братами торгувала у Леванті[43], мене викрали пірати і продали у рабство до султана Стамбульського. Мене звати Анжеліка, я – донька Якова Кура. Мене звати Анжеліка, я – донька Якова Кура. Мене звати Анжеліка, я – донька Якова Кура. Мене звати Анжеліка, я – донька. Мене звати Анжеліка, я. Мене звати Анжеліка.

Вночі він спав біля неї. Коли вона прокинеться, то він усе їй і розповість, він буде ніжним і добрим, а потім вона йому за все подякує вже як пані, якою вона колись була, дівчиною з порядної купецької родини. Йому було шкода, що їй так не поталанило. Двічі її викрадали берберські пірати, одного разу від французів, іншого разу – від турків, і хто знає, якої наруги вона зазнала, скільки чоловіків її мали і що вона пам'ятатиме з усього цього, навіть зараз вона не була вільною. Вона виглядала витонченою аристократкою, але була лишень дівчиною у будинку розпусти. Якщо її брати живі, то вони мали б дуже зрадіти з її повернення, з повернення безвісти пропалої сестри, їхньої коханої Анжеліки. Її викуплять в Алессандри Фіорентини, хай де був би її дім, у Нарбоні, Монтпельє чи Бурґу, і вона зможе повернутися додому. Може, до того дня він ще й оволодіє нею. Про це треба буде зранку поговорити з ruffiana. Адже будинок Марса перед ним у боргу, завищивши вартість раніше пошкодженого майна. Прекрасна Анжеліка, Анжеліка смутку. Він зробив гарну і майже доброчинну справу.

Тієї ночі він бачив дивний сон. Східний падишах, або ж імператор, у вечірню пору сидів під невеликою банею пірамідальної п'ятиповерхової будівлі, спорудженої з червоно пісковику, і дивився на золотисте озеро. Позаду нього служники махали великими пір'яними віялами, а поруч стояв чоловік чи жінка, європейської зовнішности, з довгим золотавим волоссям, у строкатому шкіряному плащі із косокутників, розповідаючи історію про безвісти пропалу принцесу. Заснулий бачив біляву постать лишень ззаду, але падишаха було добре видно – масивний, білолиций чоловік з великими вусами, вродливий, обвішаний коштовностями і дещо схильний до повноти. Очевидно, вони були витворами сну, витворами його уяви, бо імператор, поза сумнівом, не був турецьким султаном, а білявий придворний не скидався на нового італійського пашу.

– Ти говориш тільки про любов закоханих, – промовив падишах, – але ми думаємо про любов людей до свого принца. Ми прагнемо, аби нас любили.

– Любов – мінлива річ, – відповів інший чоловік. – Сьогодні вас люблять, а завтра вже можуть не любити.

– І що тоді? – запитав падишах. – Нам слід бути жорстоким тираном? Нам слід чинити так і породжувати ненависть?

– Не ненависть, а страх, – промовив білявий чоловік. – Бо тільки страх тривкий.

– Не будь дурнем, – сказав йому падишах. – Це ж бо всім відомо, що страх іде в парі з любов'ю.

* * *

Він прокинувся від зойків, світла та відчинених вікон, усюди бігали жінки, а ліліпутка Джульєтта верескнула йому у вухо:

– Що ти їй заподіяв?

Куртизанки без свого пишного вбрання, розкуйовджені, обличчя не нафарбовані й невмивані, у розхристаному нічному / одязі, бігали з криками з кімнати до кімнати. Всі двері – нароз-твір, а денне світло, як протиотрута чарам, разюче лилося по всьому Будинку Марса. Що за відьми були ці жінки – на лицях висипка, потворні гризуни з неприємним запахом із рота й огидними голосами. Він сів на ліжку і спробував одягнутися. «Що ти їй заподіяв?» Але він нічого не заподіяв. Він допомагав їй, очищував її пам'ять, звільняв її дух і заледве чи торкався її. Поза сумнівом, він не винен ruffiana жодних грошей. Чому вона так до нього причепилася? Звідки це сум'яття? Треба негайно йти звідси. Треба знайти Аґо, Біаджіо й ді Ромоло та й десь поснідати. До того ж, мабуть, назбиралася вже купа роботи.

– Йолопе, – кричала Джульєтта Веронезе, – що ти лізеш куди не треба!

Мабуть, тут щось сталося. Одягнений, він ішов по розчаклованому Будинку Марса з такою гідністю, на яку тільки був здатний. Коли проходив повз куртизанок, вони замовкали. Дехто показував на нього пальцем. Було чути, як двоє чи троє аж шипіли. У ґранд-салоні вікно, що виходить на річку Арно, розтрощене. Йому потрібно знати, що ж все таки сталося. І тут перед ним постала господиня дому, Ла Фіорентина, прекрасна навіть без крихти косметики.

– Пане Секретар, – промовила вона з холодною формальністю, – вас більше тут не вітатимуть. – І пішла собі, а шквал спідніх спідниць, криків та плачів здійнявся знову.

– А дідько б тебе взяв, – сказала Джульєтта ruffiana. – Її було неможливо спинити. Вона вибігла з кімнати, де ти спав, як гнилий труп, і ніхто не зміг їй завадити.

* * *

Під дією анестезії ти могла пережити трагедію свого життя. Коли ж прийшла до тями, коли у муках відновилася твоя свідомість, ти збожеволіла. Твоя пам'ять повернулася, і ти вийшла із себе, бо це пам'ять приниження, грубого поводження і вторгнення, це – пам'ять про чоловіків. Не резиденція, а бордель спогадів, до того ж, окрім спогадів, резиденція усвідомлення того, що всі, хто тебе любив, уже мертві, що нема жодного порятунку. Збагнувши це, ти могла встати на ноги, набратися духу й побігти. Якщо бігла ти достатньо швидко, то могла позбутися спогадів про минуле та про заподіяне тобі в минулому, а також могла уникнути думок про майбутнє, невідворотну безрадісну перспективу. Чи мала ти для порятунку братів? Ні, твої брати повмирали. Сам світ, мабуть, помер. Так, він помер. Аби стати частиною мертвого світу, необхідно також померти. Тобі треба було бігти швидко, швидко, як ти тільки можеш, аж поки ти досягла межі світів, і ти не зупинилася, ти побігла через ту межу, ніби її там не було, ніби скло було повітрям, а повітря склом, повітря тріщало навколо тебе, як скло, а ти падала. Скло, ніби бритва, краяло тебе на шматочки. Падати було приємно. Приємно було випадати із життя. Приємно, от і все.

* * *

– Арґаліє, друже, – промовив Ніколо до фантома-зрадника, – ти винен мені життя.

{14}

Опісля Тансен співав пісню вогню

Опісля Тансен співав пісню вогню діпак раґ, і в Домі Сканди, яким управляли Костомаха та Перина, під впливом його пісні спалахнули лампи, а сам він одержав серйозні опіки. В екстазі виконання він не одразу помітив, що його власне тіло також покривається опіками, позаяк сильно нагрівалося від несамовитого жару його генія. Акбар негайно відправив його на королівському паланкіні додому до Ґваліора, велівши відпочивати і не повертатися, допоки не загояться рани. У Ґваліорі його навідували дві сестри – Тана і Рірі, яких так засмутили його опіки, що вони почали співати пісню дощу меґг мальгар. І справді, невдовзі на Міана Тансена вже накрапав дрібний дощ, хоч він лежав у густому холодочку. А Рірі й Тана, співаючи, розмотали з ран бинти, дощ омив його шкіру, і вона вмить загоїлася. Весь Ґваліор гудів про чудотворну пісню-дощ, і Тансен, повернувшись до Сикрі, розповів про чудових дівчат імператорові. Негайно Акбар відрядив Бірбала, аби той запросив дівчат до двору, подарувавши із удячности за їхній учинок самоцвіти й одяг. Коли Тана й Рірі зустрілися з Бірбалом і дізналися, чого він хоче, то спохмурніли й усамітнилися, аби обговорити справу, відмовившись від подарунків. Перегодя вони знову з'явилися і сказали Бірбалові, що дадуть йому відповідь тільки завтра вранці. Ніч Бірбал провів за веселою пиятикою, гостюючи у могутній фортеці магараджі Ґваліора, а коли наступного дня повернувся до будинку Тани та Рірі, то побачив, що всі були у жалобі. Сестри втопилися в криниці. Переконані брамінами, вони не хотіли служити мусульманському королеві й боялися, що їхню відмову Акбар вважатиме образою, а їхні батьки зазнають переслідувань. Аби не допустити цього, вирішили пожертвувати своїм життям.

Новина про самогубство сестер з чарівними голосами дуже засмутила Імператора, й він упав у глибоку депресію, а коли імператор був у депресії, то всьому місту аж віддих спирало. У Наметі Нового Поклоніння і Водолюби, і Винолюби вирішили за доцільне припинити свої дебати, перестали гиркатися королівські жінки та наложниці. Коли денна спека спала, Ніколо Веспуччі, який називав себе Маґором дель'Амором, чекав біля королівської резиденції, як і домовилися, але імператорові було не до його казок. Аж під кінець дня Акбар несподівано вийшов зі своїх покоїв у супроводі охоронців та прислуги з віялами і вирушив до Панч-Магалу.

– Ага, це – ти, – сказав він, коли побачив Маґора, голосом людини, що забула про існування свого візитера, а тоді відвернувся. – Дуже добре. Ходімо.

Охорона трохи розступилася, і Маґор опинився біля імператора. Йому довелося йти швидко. Імператор квапився не на жарт.

Під невеликим куполом Панч-Магалу імператор Індії споглядав золотисте озеро Сикрі. Позаду нього стояли слуги, що махали великими пір'яними віялами, а поряд з ним – білявий європеєць, що хотів розповісти йому історію про зниклу принцесу.

– Ти завжди говориш про любов закоханих, – промовив імператор, – а от ми думаємо про любов людей до свого принца, чого, мусимо зізнатися, ми дуже прагнемо. Однак ці дівчата померли тому, що надали перевагу поділу перед єдністю, своїм богам перед нашими, а отже, ненависті перед любов'ю. Тому ми доходимо висновку, що любов людей – мінлива. А що випливає з цього висновку? Нам слід стати жорстоким тираном? Нам слід чинити все у такий спосіб, аби викликати загальний страх? Невже тільки страх – тривкий?

– Коли великий воїн Арґалія зустрів невмирущу красуню Кара Кьоз, – відповів Маґор дель'Амор, – то розпочала свій відлік історія, яка відновить віру всіх чоловіків – вашу віру, Великого Могола, чоловіка над чоловіками, коханця над коханцями, короля над королями, людини над людьми! – у невмирущу силу і надзвичайну спроможність людського серця кохати.

До часу коли імператор зійшов з вершини Панч-Магалу і ліг спати, тягар смутку впав з його плечей. Місто з полегшенням дружно зітхнуло, а зірки над головою засяяли трохи яскравіше. Журба імператорів, а це знає кожен, не раз загрожувала безпеці світу з огляду на можливість її перетворення на слабкість, насильство або ж і те, і друге. Хороший настрій імператора був найкращою Гарантією життя без особливих подій, і якщо саме чужинець відновив настрій Акбара, то він уже зробив немало і заслужив право, аби про нього в біді думали як про друга.

* * *

Уночі імператорові снилося кохання. Уві сні він знову був халіфом Багдада Гаруном аль-Рашидом цього разу інкогніто ходив вулицями Ісбаніра. Ні сіло ні впало і в нього, себто в халіфа, почалася страшенна сверблячка, і ніхто не міг його від неї вилікувати. Чухаючись всі двадцять миль дороги, він швидко повернувся до свого палацу в Багдаді і вже вдома викупався в ослячому молоці та попросив улюблену наложницю зробити йому медовий масаж всього тіла. Однак сверблячка не вщухала, він мало не дурів від неї, і жоден лікар, хоч і ставив банки, і прикладав п'явки, не міг знайти годящих ліків, а сам він уже ледь не був на порозі смерти. Довелось прогнати знахарів, і, трохи очунявши, він вирішив, що сверблячка невиліковна, і єдине, що можна зробити у такому становищі, шах це відволіктися від неї до такої міри, аби не звертати на неї уваги.

Терміново викликані найвідоміші комедіанти королівства смішили його, найвидатніші філософи гранично напружували його розум. Еротичні танцівниці збуджували сексуальне бажання, а найуміліші куртизанки задовольняли їх. Він будував палаци і дороги, школи і скакові доріжки, і все було добре, але сверблячка навіть не зменшувалася. Перевів на карантин усе місто Ісбанір, обкурив усі нечистоти, намагаючись завдати удару по джерелу сверблячої чуми, але, варто сказати, що дуже мало людей потерпало від сверблячки так сильно, як він. Якось уночі, коли він, переодягнений ішов вулицями Багдада, йому в око впало світло на високому вікні, і коли він підвів погляд, то побачив жіноче обличчя, освітлене свічкою так, що, здавалося, воно було зроблене із золота. За мить сверблячка пропала, але в момент, коли вона зачинила віконниці, знову почалася, і то з подвійною силою. Саме тоді халіф зрозумів природу своєї сверблячки. Раніше в Ісбанірі він уже бачив, що те саме обличчя однієї ночі вже дивилося з іншого вікна, і після того у нього почалася сверблячка.

– Знайди її, – наказав він візирові, – бо та відьма врекла мене.

Легше сказати, ніж зробити. Люди халіфа приводили до нього по семеро жінок на день упродовж семи наступних днів, але коли він велів відкрити обличчя, то відразу бачив, що жодне з них не було тим обличчям, яке він шукав'. Однак на восьмий день прийшла жінка у чадрі, ніким не кликана, і сказала, що саме вона може допомогти вгамувати халіфів біль. Гарум аль-Рашід одразу її пропустив.

– Отже, ти ворожбитка, – вигукнув він.

– Аж ніяк, – відповіла вона, – але відтоді як я побачила на вулиці в Ісбанірі обличчя чоловіка у каптурі, то мене мучить страшенна сверблячка. Я навіть покинула своє рідне місто і переїхала сюди до Багдада, сподіваючись, що переїзд полегшить мої страждання, але жодного полегшення не відчула. Я намагалася чимось зайнятися, розвіятися, відволіктися, я зіткала величезні гобелени і написала томи віршів, але все намарно. Аж тут я почула, що халіф Багдада шукає жінку, яка спричинила його сверблячку, і я знаю відповідь на загадку.

З цими словами вона рішуче зняла чадру – і халіфова сверблячка зникла безслідно, але її замінив цілком інший сентимент.

– У тебе також? – запитав він її, і вона ствердно кивнула головою.

– Так, ніщо не свербить. Але тепер щось інше.

– І це інше не може вилікувати жоден чоловік, – сказав Гарум аль-Рашид.

– У моєму випадку, жодна жінка, – відповіла пані.

Халіф лишень поплескав у долоні і оголосив про своє майбутнє одруження; відтоді він зі своєю Беґум жили – поживали щасливо аж до приходу Смерти, Руйнівниці Днів.

Таким був імператорів сон.

* * *

Коли величними віллами та звичайними канавами Сикрі почала ширитися історія про безвісти пропалу княжну, столицю охопила легка форма марення. Люди буквально снили княжною – і чоловіки, і жінки, і придворні, і безхатьки, і садгу[44], і повії. Забута моголка-чарівниця з далекого міста Герата, названого Араґалією «Флоренцією Сходу», доводила, що з плином років і з можливою смертю її сила не зменшилася. Вона зуміла заворожити навіть королеву-матір Гамідо Бано, яка зазвичай не мала часу для снів. Однак Кара Кьоз, яка провідала Гаміда Бано уві сні, була взірцем мусульманської відданосте та дуже консервативною в поведінці. Жоден лицар-чужинець не посмів забруднити її чистоти; а розрив зі своїм народом, який стався, треба сказати, мабуть що з вини її старшої сестри, вона переживала з великим болем. Старій принцесі Ґульбадан, навпаки, наснився цілком інший образ Кара Кьоз, вільнодумної авантюристки, чия нешаноблива, можна навіть сказати, богохульна весела вдача була дещо скандальною, але цілком прийнятною, а розповідь про її любовний зв'язок з най-вродливішим чоловіком у світі видалася їй просто чудовою, і принцеса Ґульбадан, якби могла, навіть позаздрила б їй, але вона одержувала задоволення від того, що кілька ночей на тиждень жила, страждаючи за інших. Костомаха ж, власниця Дому Сканди над озером, вважала Кара Кьоз уособленням жіночої сексуальности й бачила, як вона щоночі робила неймовірні гімнастичні вправи для вуайєристичної насолоди куртизанок. Однак не всім зникла принцеса снилася так добре. Пані Ман Бай, коханка спадкоємця трону, вважала метушню навколо зниклої пані просто безглуздим відволіканням уваги від неї – наступниці королеви Індії, яка по праву молодості й долі сама мала бути фантазіями майбутніх підданих. А от Джодга, королева Джодга, на самоті у своїх покоях, не провідувана своїм творцем і королем, усвідомлювала, що прихід зниклої принцеси означає прихід уявної суперниці, яку побороти буде складно.

Пані Чорні Очі, очевидячки, ставала для всіх прикладом, коханкою, прототипом, музою; за її відсутности її використовували як ту посудину, куди люди поміщали свої улюблені речі, а також речі, що викликають огиду, свої упередження, риси характеру, таємниці, побоювання та радощі, своє нереалізоване «я», свої тіні, свою невинність та вину, свої сумніви та переконання, свій найщедріший і найскупіший відгук на довколишнє і своє власне життя. А от оповідач Ніколо Веспуччі, «Могол кохання», новий імператорів фаворит, дуже швидко став най-бажанішим гостем. Удень для нього були відчинені всі двері, а вночі запрошення до місця його відпочинку, себто Дому Сканди, де дві жриці кохання – худюща й огрядна – досягли такої популярносте, що могли вибирати між найкращими клієнтами Сикрі, вважалося найжаданішим символом високого статусу. Всі захоплювалися моногамною прив'язаністю Веспуччі до кістлявої й невтомної Костомахи Могіні. Вона сама не знала причин цього явища.

– Половина жінок Сикрі відкриють для тебе таємні двері своїх осель, – казала вона з подивом. – Чи можу я бути всім тим, чого ти бажаєш?

Він лишень заспокійливо обіймав її.

– Розумієш, – казав він, – я пройшов довгу дорогу не для того, аби спати з ким попало.

А справді, чого він прийшов? Це питання гризло найкмітливіших людей міста, а також і найнедоброзичливіших. Дедалі більший громадський інтерес до п'яного денного життя й божевільної плотської нічної культури далекої Флоренції, про що Маґор дель'Амор розповідав на безконечних банкетах в аристократичних віллах та пиятиках з громадянами меншої ваги, призвів до того, що дехто почав підозрювати в цьому гедонічну конспірацію з метою послабити моральне обличчя людей та применшити моральну репутацію Єдиного Істинного Бога. Бадауні, пуританський лідер Водолюбів і наставник дедалі бунтівнішого принца-наступника Саліма, ненавидів Веспуччі з часу його появи у Наметі Нового Поклоніння. А тепер він бачив у ньому інструмент Диявола.

– Здається, ніби твій безбожний батько викликав цього сатанинського чоловіка, аби допомогти йому у справі розтління людей, – сказав він Салімові й додав: – Не гаймо часу, а діймо.

Наразі причини принца Саліма вступити у спілку з Бадауні були цілковито юнацькими; він став на бік опонента Абул Фазла тому, що Абул Фазл був батьковим найближчим повірником. Пуританство його не приваблювало, він був сибаритом до такої міри, що Бадауні б жахнувся, якби цьому грішному чоловікові було дано знати це. Тому Саліма не вражала теорія Бадауні про те, що імператор якимсь чином викликав з пекла демона хтивос-ти. Він не любив Веспуччі тільки тому, що патрон Дому Сканди, тобто іноземець, був єдиним чоловіком, який мав вільний доступ до особи Костомахи; і незважаючи на інтимну шаленість пані Ман Бай, нестримне бажання принца-наступника заволодіти Могіні з часом лишень посилювалося.

– Я – наступний король, – казав він собі з гнівом, – а той зарозумілий будинок розпусти не дозволяє мені одержати жінку, якої я хочу.

Що стосується пані Ман Бай, то її гнів не знав меж, коли вона дізналася, що її нареченого все ще не покидає відчайдушна думка оволодіти її колишньою рабинею. Гнів змішувався з обуренням, викликаним примарною принцесою, яку Веспуччі підло втиснув у сни всіх її знайомих, в такий спосіб створив у її психіці гнійний нарив, який мусив прорватися, можливо, навіть через насильство.

Коли ж Салім зводив провідати її, вона намагалася бути якнайспокусливішою і тримала виноградини між зубами, аби він їх діставав язиком.

– Якщо цей Маґор переконає імператора в його батьківстві, – шепотіла вона коханому, – або ж, що є імовірнішим, імператор вдаватиме, що вірить йому з причин, відомих тільки йому одному, чи уявляєш собі ти, моє кохання, які наслідки це матиме для тебе, чи то пак комплекс небезпечних наслідків для тебе?

Зазвичай, принц Салім мав біля себе інших людей, що розтлумачували йому такі речі, як комплексні наслідки, тому він попрохав роз'яснити все детальніше.

– Хіба ти не бачиш, майбутній королю Індії, – муркотіла вона, – що твій батько раптом може оголосити, що хтось інший має більше права на успадкування трону, ніж ти? І навіть якщо такий доказ буде притягнутий за вуха, то твій батечко може усиновити того підлабузника. Трон для тебе вже не має значення? А чи ти боротимешся за нього, мій коханий? Як жінка, котра понад усе хоче стати твоєю королевою, мені буде прикро дізнатися, що ти не майбутній король, а безхребетна блощиця.

Навіть найближчі до імператора люди мали дедалі більше застережень і підозр щодо Маґорової присутности та його справжньої мети при дворі. Королева-матір Гаміда Бано вважала його агентом невірного Заходу, присланого для збурення та послаблення їхнього святого королівства. На думку і Бірала, і Абул Фазла, він, майже напевно, був великою падлюкою, можливо, скоїв щось лихе у себе вдома, і тепер цей крутій намагався прокласти шлях у нове життя, позаяк старе життя його виплюнуло. Можливо, йому загрожувало спалення на вогнищі, або ж повішення на шибениці, або ж утоплення в морі, або ж четвертування, або щонайменше тортури й ув'язнення у разі повернення до рідного краю.

– Ми не повинні бути легковірними азіатами, за яких він нас має, – сказав Абул Фазл. – Що стосується справи лорда Гоксбанка, наприклад, я ніколи не переставав вірити, що саме він у цьому винен.

Бірбала ж непокоїла доля самого імператора.

– Я не думаю, що він замислив проти Вас щось лихе, – сказав він, – але плете навколо Вас павутиння чар, що, зрештою, може завдати Вам шкоди, відвернувши Вашу увагу від важливих справ, які вимагають невідкладного вирішення.

Імператор залишився при своїй думці й схилявся до співчуття.

– Він бездомна людина і шукає собі місця у світі, – казав він їм. – Дім Сканди внизу під горою слугує йому чимось на кшталт дому в будинку розпусти, а кістлява повія – чимось на кшталт дружини. Як же він мусив зголодніти за коханням! Самотність – це доля мандрівника; хай би куди він подався – всюди чужинець живе завдяки власній силі волі. Коли востаннє він чув від жінки похвалу, коли востаннє вона називала його своїм? Коли почував себе бажаним, вартим уваги або необхідним? Бо коли чоловіка ніхто не хоче, то в ньому щось умирає. Оптимізм сходить нанівець, наш розумний Бірбале. Абул Фазле, наш обережний захиснику, чоловіча сила – це не бездонне джерело. Чоловік потребує іншого чоловіка як співбесідника вдень і жінки як коханки вночі. Думаємо, наш Маґор не мав цього вже довший час. Коли ми його зустріли, то пломінь у ньому вже майже гаснув, але тепер розгорається у нашому товаристві вдень і в її товаристві, в товаристві Костомахи Могні, вночі. Може, вона і врятує йому життя. Так, це правда, що ми не знаємо, яким було те життя. Його ім'я, як сказав отець Аквавіа, широко відоме у його рідному місті, але, вочевидь, воно його вже більше не захищає. Хто знає, чому його відштовхнули? Ми вважаємо, що він нам приносить задоволення, і поки що ми не переймаємося розгадкою його таємниць. Може, він був злочинцем, може, навіть убивцею, ми не можемо сказати напевно. Що нам відомо, так це те, що він пройшов півсвіту, аби покинути одну історію і розповісти іншу, що ця історія – це його єдиний багаж, і що його найбільшим бажанням є таке саме, яким було бажання бідного зниклого Дашвонта, тобто він хоче вступити у казку, яку він розповідає, і почати нове життя всередині неї. Словом, він є казковим героєм, а добрий афсанаг ніколи нікому не завдає справжньої шкоди.

– Ваша Величносте, сподіваємося, ми не побачимо підтвердження необачности цього зауваження, – поважно відповів Бірбал.

Репутація Ханзади Беґум, старшої сестри прихованої принцеси, погіршувалася мірою того як у місті зростало захоплення її молодшою сестрою. Велична пані, що стала героїнею двору при Акбаровому дідові Бабару, коли вона повернулася з тріумфом додому після довгих років полону у Шайбані Хана, а потім була могутньою силою у вирішенні державних справ у могольській родині, тепер стала архетипом жорстоких сестер, а її ім'я, колись так шановане, стало образливим, яким жінки спересердя кидали одна в одну, коли хотіли звинуватити свою суперницю в суєтності, ревнощах, дріб'язковості та зрадництві. Багато людей почало вірити в те, що саме ставлення з боку Ханзади, а також її захоплення іноземним пашею підштовхнули приховану принцесу до розриву з родиною, що, своєю чергою, призвело до загадкових, невідомих шляхів і цілковитого забуття. З плином часу несподівана зміна в настроях громадян супроти «злої сестри» почала набирати загрозливіших обрисів. З розповідей поставало щось сварливе, виринав ледь помітний смердючий розбрат і заражав жінок Сикрі; до палацу почали надходити повідомлення про гіркі сварки між раніше любими сестрами, про підозри й звинувачення, непоправні розриви стосунків та гірке відчуження, про чвари між жінками і навіть різанину, про взаємне несприйняття та відразу, чого раніше жінки майже не знали, аж поки білявий чужинець не розвінчав Ханзаду Беґум. Біда поширювалася, сягаючи перших двоюрідних сестер, потім дальших родичів і нарешті жінок узагалі, незалежно від того, були вони у родинних стосунках чи ні; навіть в імператорському гаремі гамір неприязні зріс до небувалого і неприйнятного рівня.

– Жінки завжди нарікали на чоловіків, – сказав Бірбал, – а виявилося, що найбільше вони скаржаться одна на одну, позаяк від чоловіків очікують лишень непостійности, зради й слабкости, а про свою стать мають вищу думку; вони більше очікують від своєї статі, а саме – вірности, розуміння, довірливости, любови, і до того ж вони, вочевидь, разом вирішили, що їхні очікування були марними.

Абул Фазл сардонічною зауважив, що віра короля у нібито нешкідливість розповідей стає дедалі вразливішою позицією. Всі троє чоловіків – придворні та король – добре знали, що війну між жінками чоловіки припинити не зможуть. До Палацу Мрій викликали королеву-матір Гаміду Бано та стару принцесу Ґульбадан. Вони прибули, штовхаючи і стусаючи одна одну, а стара пані почала вголос скаржитися на таємне віроломство іншої, тож стало очевидним, що криза вийшла з-під контролю.

Єдиним місцем у Сикрі, що мало імунітет до цього явища, був Дім Сканди, тому Костомаха й Перина зійшли на гору і вимагали аудієнції в імператора, запевняючи, що знають, як вирішити проблему. Самозбереження було провідним чинником їхнього вчинку.

– Нам треба діяти, – прошепотіла вночі в ліжку Костомаха Маґору, – бо в іншому разі вже за п'ять хвилин хтось вирішить, що вся ця заваруха – це твоїх рук справа, і тоді нам гаплик.

Імператора досить-таки потішила зухвалість повій, які домагалися аудієнції, але разом з тим немало тривожив і стан справ, тож він покликав їх до Найкращої з Усіх Можливих Водойм. Він сидів серед м'яких подушок на тахті посередині водойми і велів куртизанкам розповідати, яку вони мають до нього справу.

– Джаганпанг, Захистку Світу, – промовила Костомаха, – вам треба наказати всім жінкам Сикрі зняти із себе одяг.

Імператор сів рівніше. Це було цікаво.

– Увесь їхній одяг? – запитав він, аби переконатися, що він почув правильно.

– Геть усе до рубця, – сказала Перина цілком серйозно, – білизну, сандалі, навіть стрічки у волоссі. Нехай вони впродовж одного дня ходять містом геть чисто голі, і більше ви не матимете такого клопоту.

– Причина, чому ця біда не поширилася на бордель, – тлумачила Костомаха, – криється у тому, що ми, діви ночі, не маємо таємниць одна від одної, ми миємо одна одну і знаємо точно, яка з нас має висипку, а яка чиста. Коли ж бо жінки міста побачать одна одну голою на вулиці, у кухні, на базарі, ну, всюди, коли на жінку можна буде подивитися з будь-якого боку, то всі їхні недоліки і прихована волосатість будуть видними, і вони почнуть сміятися самі з себе, усвідомлюючи, якими вони були дурепами, коли думали, що ці чудні, кумедні створіння могли бути їхніми ворогами.

– Що стосується чоловіків, – сказала Магіні Костомаха, – ви повинні веліти їм усім зав'язати собі очі, а також і ви маєте таке зробити. Впродовж одного дня жоден чоловік у Сикрі не побачить жінки, тоді ж бо як жінки, побачивши одна одну, так би мовити, неприкритою, знову помиряться між собою.

– Якщо Ви гадаєте, що я таке зроблю, – сказала Гаміда Боно, – тоді чужинець і справді задурив вам голову.

Імператор Акбар поглянув матері в очі.

– Коли імператор щось наказує, то непослух карається на горло.

Небеса змилостивилися в день наготи жінок. Упродовж дня хмари закривали сонце, віяв прохолодний вітерець. Чоловіки Сикрі у той день не працювали, двері художніх студій та майстерень ремісників були зачинені. Знатні чоловіки залишалися в ліжку, музиканти та придворні повідверталися до стіни. А за відсутности чоловіків жінки столиці знову переконувалися, що вони створені не з брехні та зради, а з волосся, шкіри та плоті, що всі вони були недосконалими, і їм нема що ховати одна від одної, жодної отрути, жодної змови, переконувалися у тому, що навіть сестри, зрештою, можуть жити в злагоді. Коли зайшло сонце, жінки знову одяглися, а чоловіки зняли з очей пов'язки, і всі вечеряли так, ніби почався піст, пили воду і їли фрукти. Відтоді будинок Костомахи й Перини став єдиним нічним закладом, який одержав особисту імператорську печатку, а самі жінки стали почесними радниками короля. Проте було дві недобрі новини. Перша про принца-наступника Саліма. Тієї ночі, хильнувши зайвого, він усім вихвалявся, що зняв свою очну пов'язку і дивився досхочу на все жіноче населення. Чутка дійшла до Акбара, який віддав наказав про негайний арешт сина. Саме Абул Фазл підказав найдоречніше покарання за принців злочин. Наступного ранку на відкритій місцині коло королівського гарему він роздягнув Саліма і наказав вартовим гарему, а також євнухам та жінкам, що мали статуру чоловіків-борців, відшмагати його. Лупцювали його палицями, шпурляли дрібним камінням і грудками землі, аж поки він не попросив прощення і милосердя. Тепер вже було неминучим, що п'яний чи обкурений опієм принц одного чудового дня спробує помотатися Абул Фазлу та імператорові Індії.

Другим сумним наслідком наготи жінок стало те, що стара принцеса Ґульбадан у той день застудилася і невдовзі померла. Наостанок вона покликала імператора і спробувала реабілітувати репутацію покійної Ханзади Беґум.

– Коли ваш батько повернувся з довгого перського полону і знову вас побачив, – сказала вона, – саме Ханзада Беґум вас виховала, тому що Гаміди Боно тут не було. Ханзада тебе дуже любила, не забувай про це. Вона, бувало, цілує ваші ручки і ніжки і каже, що вони нагадують їй руки і ноги вашого батька. Тому, хай би про що йшлося в історії про Кара Кьоз, пам'ятайте, що це також правда. Погана сестра може бути люблячою тіткою.

Ґульбадан завжди була гранично точна у своїх спогадах, але наразі вона почала плутатися, називаючи Акбара його батьковим іменем Гумаюн, а деколи навіть його дідусевим іменем. Так ніби всі три моголи-імператори зібралися коло її ліжка в особі Акбара, аби віддати честь відходу її душі з цього світу. Після того як померла Ґульбадан, Гаміду Боно переповнили докори сумління.

– Я штовхала її, – казала вона, – я стусала її, так що вона могла впасти і розбити собі чоло, а вона була старшою за мене. Я її не шанувала, а тепер вона померла.

Акбар же заспокоював матір.

– Вона знала, що ти любиш її, – казав він. – Вона знала, що жінка може бути невиправною негідницею, але щирим другом.

Однак королева-матір залишалася невтішною.

– Вона ж бо завжди так молодо виглядала, – сказала вона. – Ангел зробив помилку. Треба було, щоб я померла.

Після сорока днів жалоби за Ґульбадан Ак бар викликав до Палацу Мрій Маґора дель'Амора.

– Ти дуже довго говориш, – сказав він йому. – Не можна розтягувати історію до безкінечности. Пора вже заокруглюватися. Просто розкажи всю історію якнайшвидше, от і все, але, будь ласка, без чергового переполоху між жінками.

– Захистку Світу, – промовив Маґор, низько уклонившись, – нічого більше я не бажаю, як розповісти свою історію, оскільки саме цього понад усе жадає кожен чоловік. Але перш ніж віддати Чорні Очі в обійми Арґалії Турка, мушу спочатку роз'яснити воєнний розвиток подій за участю трьох найбільших сил, що постали між Італією та Індією, тобто за участю узбецького полководця хана Гіркий Полин, сафавидського короля Персії шаха Ізмаела чи Ізмаїла й оттоманського султана.

– Будь прокляті всі оповідачі, – сказав Акбар роздратовано, відпиваючи великий ковток вина із золотого кубка, – а холера б забрала твоїх дітей.

{15}

На березі Каспійського моря старі картопляні відьми

На березі Каспійського моря старі картопляні відьми сиділи і плакали. Вони голосно хлипали й дико голосили. Геть уся Трансоксіана була в жалобі за великим Шайбані Ханом, могутнім Гірким Полином, правителем неосяжного Хорасану, владикою Самарканда, Герата і Бухари, нащадком правдивого відгалуження Чингісхана, колишнім переможцем могольського вискочки Бабара…

«Гадаю – це пенайкраща ідея, – сказав тихо імператор, – згадувати в нашій присутності похваляння негідника перемогою над нашим дідусем».

…Шайбані ненависний, дикий мерзотник, який загинув у битві під містом Марвом, заколотий шахом Персії Ізмаїлом, що поклав його череп у прикрашений самоцвітами червоно-золотий винний кубок і розіслав частини його тіла по всьому світу, аби всі переконалися, що він мертвий. Так загинув запеклий, але також і жахливий, неосвічений воїн-варвар у свої шістдесят: належним чином, принизливо обезголовлений і розчленований зеленим молодиком двадцяти чотирьох років.

– Це значно ліпше, – промовив імператор, із задоволенням розглядаючи свій винний кубок, – тому що не можна назвати вмінням убивство своїх співвітчизників, зраду друзів, безвір'я, безжалісність, безрелігійність; у такий спосіб можна здобути владу, але не славу.

– Краще Ніколо Макіявеллі з Флоренції було цього не казати, – погодився оповідач.

* * *

Картопляне відьомство зародилося в Астрахані на берегах річки Ітил, пізніше названої Волга, започатковане апокрифічною відьмою-матір'ю Ольгою Першою, але відтоді її тлумачі поділилися так, як поділився світ, тож зараз на західному березі Каспійського моря, який вони називали хозарським, коло Ардабіла, де сафавидова династія шаха Ізмаїла пустила коріння у суфійський містицизм, відьмами були шиїти і раділи з тріумфів нової Перської імперії, тоді ж бо як на східному узбережжі, де жили узбеки, деякі з них зубожілі, обмануті нещасні чаклунки, були на боці хана Гіркого Полину. Опісля, коли шах Ізмаїл зазнав поразки від рук оттоманського війська, ці сунітські картопляні чаклунки зі східного узбережжя Хозарського моря заявили, що їхні прокляття були сильнішими, ніж магія сестер-шиїтів на заході. Картопля для хорасанців – всесильна, – неодноразово викрикували вони словами свого найсвятішого символу віри, – і всі речі через неї можуть бути здійсненні.

Належно застосувавши узбецько-сунітські чари, що ґрунтувалися на картоплі, можна було приворожити чоловіка, віднадити привабливішу суперницю або ж спричинити падіння шиїтського короля. Шах Ізмаїл став жертвою рідко використовуваного Великого узбецького антишиїтського картопляного й осетрового прокляття, яке потребує певної кількосте картоплі та ікри, яких назбирати досить важко, а також одностайности серед сунітських чаклунок, якого досягти також було досить важко. Коли східні картопляні відьми почули про Ізмаїлову втечу, то повитирали очі, припинили завивання і почали танцювати. Хорасанська чаклунка, що робить піруети, – це незвичайне і рідкісне видовище, а тим небагатьом, що бачили цей танок, довіку не забути його. Отож кав'ярне та картопляне прокляття призвело до того, що сестринська громада картопляних чаклунок дала тріщину, якої не залатали і донині.

Однак також могла бути ще одна прозаїчна причина саме такого результату битви під Калдираном: оттоманське військо значно переважало перське чисельністю; або ж те, що оттоманське військо було озброєне рушницями, тоді ж бо як перси вважали рушниці нечоловічою зброєю і відмовилися від них, і їх дуже багато полягло невідворотною, але незаперечно, чоловічою смертю; або ж те, що на чолі оттоманських сил був непереможний генерал-яничар, убивця Влада Саджателя-на-палю, Дракона-Диявола Валахії, а саме Арґалія Флорентійський Турок. Хоч шах Ізмаїл був тим, ким він себе вважав, а він у жодному разі не відводив собі другого місця щодо іншого чоловіка, однак проти Володаря Чарівного Списа довго протриматися не зміг.

Ізмаїл, шах Персії, самопризначений земний представник Дванадцятого Імама, мав репутацію пихатого, егоїстичного і фанатичного новонаверненого у віросповідання Ітни Ашарі, тобто у Шиїтський Іслам Дванадцяти Імамів.

– Я поламаю ті ключки для гри в поло, що є в моїх ворогів, – вихвалявся він словами святого суфія шейха Загіда, – а тоді поле буде моє.

Відтак зробив ще гучнішу заяву, але вже своїми власними словами:

– Я – істинний Бог, істинний Бог, істинний Бог! Приходь, сліпий чоловіче, бо ти заблукав, і споглядай Істину! Я – Абсолютний Творець, про якого говорять люди.

Його назвали Валі Аллахом, намісником Бога, а для своїх «червоноголових» воїнів ґизилбаш він і справді був божеством. Скромність, щедрість, доброта – це були його найменш відомі риси. Однак, коли він рушив на південь з поля битви під Марвом разом із головою Шайбані Хана у глечику з медом і з тріумфом ввійшов у Герат, то саме це були найточніші слова, які можна були вжити щодо нього забутою історією пані Чорні Очі, Кара Кьоз. Шах Ізмаїл став її першим захопленням. Вона мала сімнадцять років.

– Отже, це правда! – вигукнув імператор. – Іноземець, що став причиною її відмови повернутися разом із Ханзадою до двору мого дідуся, а також причиною викреслення моїм величним дідусем її зі списку поважних людей, був спокусник, про якого розповідала наша кохана тітонька Ґульбадан, і це був не твій Аркалія чи Арґалія, але сам шах Персії.

– Вони обидва стали главами в її історії, о Захистку Світу, – відповів оповідач. – Один за одним, переможець і переможець переможця. Жінки – не досконалі, це треба визнати, і сталося так, що дівчина мала слабкість ставати не бік переможців.

Герат, перлина Хорасану, дім маляра Бегзади, творця незрівнянних мініатюр, поета Джамі, безсмертного філософа кохання, й останнє місце спочинку заступниці краси великої королеви Ґаугар Шад, що означає Щасливий або Осяйний Самоцвіт!

– Ти належиш тепер Персії, – сказав уголос шах Ізмаїл, коли їхав по завойованих вулицях. – Твоя історія, оази, водойми, мости, канали та мінарети – все це моє.

На нього дивилися з високого палацового вікна дві принцеси-полонянки з могольської родини.

– Тепер ми або помремо, або станемо вільними, – сказала Ханзада, не дозволяючи тремтіти голосу.

Шайбані Хан змусив її стати його дружиною, і вона народила йому сина. Вона бачила позаду коня завойовника запечатану урну, підвішену на звичайний спис, і розуміла, що в ній могло міститися.

– Якщо батько загинув, – сказала вона, – то син приречений теж.

Її міркування було слушним; до часу поки шах Ізмаїл відрекомендував себе в дверях палати принцеси, хлопця вже відправили до тата-небіжчика. Король Персії схилив голову перед принцесою Ханзадою.

– Ви – сестри великого брата, – сказав він, – тому я звільняю вас. Я мав на гадці повернути вас з багатьма подарунками дружби повелителю Бабару, який зараз перебуває у Кундузі; а ви, пані, будете найбільшими подарунками.

– Дотепер, – відповіла Ханзада, – я була не тільки сестрою, але також матір'ю і дружиною. Оскільки дві третини мене ви знищили, то можете знищити й решту.

По дев'яти роках заміжжя за ханом Гіркий Полин та восьми роках материнства її серце було розбите. Але щойно вона дозволила своєму виразу обличчя чи голосу виказати свої справжні почуття, як шахові Ізмаїлу вона видалася бездушною і холодною. У свої двадцять дев'ять років вона залишалася справжньою красунею, і персові дуже хотілося заглянути за її паранджу, але, вгамувавши себе, звернувся натомість до молодшої дівчини.

– А ви, пані, – сказав він з якнайбільшою для нього ввічливістю, – що ви можете сказати своєму визволителю?

Ханзада Беґум узяла сестру за лікоть, ніби хотіла забрати її геть.

– Дякую, я і моя сестра думаємо однаково, – сказала вона. Але Кара Кьоз звільнилася від сестриної руки, відкинула свою паранджу і глянула молодому королеві просто в очі.

– Я б хотіла залишитися, – сказала вона.

Існує якась така слабкість, що находить на чоловіків після закінчення битви, коли вони починають усвідомлювати всю крихку недовговічність життя, і тоді вони притискають його до грудей, ніби кришталеву чашу, яку вони ледь не випустили з рук, і тоді скарб життя забирає у них відвагу. В такий час усі чоловіки боягузи і не можуть думати ні про щось інше, як про жіночі обійми, про цілющі слова, які може прошепотіти лишень жінка, про радість входження у фатальні лабіринти кохання. В лещатах такої слабкости чоловік робить речі, що розладнують його найвиваженіші плани, він може дати обіцянки, що змінять його майбутнє. Отже, шах Персії Ізмаїл потонув у чорних очах сімнадцятирічної принцеси.

– Тоді залишайся, – сказав він.

– Жінка потрібна для лікування самотности вбивства, – промовив імператор, щось пригадуючи. – Для стирання провини перемоги і марнославства поразки. Для припинення тремтіння в кістках. Висушування гарячих сліз і полегшення сорому. Для заспокоєння, коли ти переповнений ненавистю, і для заміни ненависти формою великого збентеження. Для скроплення тебе лавандою, аби перебити запах крови на нігтях та сморід закипілої крови у бороді. Жінка потрібна для того, аби казати тобі, що ти її, і відвертати твої думки від смерти. Заспокоювати твою цікавість з приводу того, як це стояти перед Всевишнім Судом, як перестати заздрити тим, що пішли перед тобою подивитися на рівнину Всемогутнього, і відкинути сумніви, які шкребуть тебе в животі з приводу існування життя після смерти й навіть з приводу самого Бога, тому що вбиті – цілком мертві, і здається, що не існує жодної вищої мети.

Опісля, коли він утратив її назавжди, шах Ізмаїл говорив про відьомство. У її погляді були чари, а той погляд був нелюдський, казав він; у ній був диявол і спонукав його до загибелі.

– Аби така прегарна жінка не була лагідною, – сказав він своєму глухонімому слузі, – я аж ніяк не чекав. Я не чекав, що вона відвернеться від мене так недбало випадково, ніби міняла туфлі. Я чекав, що я буду коханим. Я не чекав, що буду маджнун-Лайла, божевільним від кохання. Я не чекав, що вона розіб'є мені серце.

Коли Ханзада Беґум повернулася до Бабара в Гунзуз без сестри, її привітало військо і танцівники, сурмачі й співаки, і навіть сам Бабар підвівся, аби обійняти її, коли вона зійшла з паланкіна. Але насправді він був розгніваний, і саме тоді він наказав викреслити ім'я Кара Кьоз з історичних записів. Деякий час він дозволяв шахові Ізмаїлу думати, що вони – друзі. На підтвердження цієї думки він навіть чеканив монети із зображенням Ізмаїла, а Ізмаїл послав війська йому на допомогу, і він вигнав узбеків із Самарканда. Зрештою, все це для нього стало нестерпним, і він сказав Ізмаїлові, аби той забирався разом зі своїми військом додому.

– Це цікаво, – сказав імператор, – оскільки рішення нашого дідуся відіслати Сафавидове військо додому після повторного взяття Самарканда завжди було загадкою. В цей час він припинив писати книгу свого життя і не робив цього впродовж наступних одинадцяти років, тому його власний голос мовчить з приводу цієї події. Після відходу персів він одразу втратив Самарканд і був змушений рятуватися втечею на схід. Ми думали, що він відмовився від перської допомоги, бо йому не подобалася релігійна бундючність шаха Ізмаїла – його вічні проголошення своєї божественної природи та поширення шиїтського ісламу Дванадцяти Імамів. Але якщо таємний гнів Бабара через сховану принцесу був справжньою причиною його вчинків, то скільки тоді Грандіозних подій сталося через її вибір! Через те, що Бабар утратив Самарканд, він прийшов в Індію й заснував тут свою династію, і ми самі є його третім поколінням. Отже, якщо твоя історія правдива, тоді заснування нашої імперії – це прямий наслідок свавілля Кара Кьоз. Засуджувати нам її чи хвалити? Була вона зрадницею, яку треба зневажати, чи genetrix[45], що сформувала наше майбутнє?

– Вона була чудова і вперта дівчина, – сказав Маґор дель'Амор. – І мала владу над чоловіками таку велику, що спочатку, мабувзь, і сама не знала могутности своїх чар.

Тим часом Кара Кьоз у столиці Сафавиду Тебризі, і її ніжно голублять прегарні килими шаха, так ніби Клеопатра качається по Цезаревому пледі. У Тебризі навіть пагорби вкривали килимами, оскільки саме на пагорбах простилали ті величні килими, аби їх висушувало сонце. У королівських палатах пані Чорні Очі знову і знову качалася по килимах Персії так, ніби вони були тілами її коханців. А в кутку завжди парував самовар. Вона була ненажерливою, їла курчат, напханих чорносливом та часником, або ж креветок з тамариндовою пастою, або люля-кебаб з пахучим рисом, а от її стан залишався струнким і гнучким. Вона грала в нарди зі своєю служницею Дзеркалом і стала найкращим гравцем у перському королівському дворі. З Дзеркалом вона також грала в інші ігри; за зачиненими дверима у її спальній палаті обидві дівчини хихотіли і пищали, і багато хто з придворних вважав їх коханками, але жодний чоловік чи жінка не наважувалися сказати це вголос, бо за такі плітки скарали б на горло. Коли Кара Кьоз бачила молодого короля за грою в поло, то щоразу, коли він замахувався ключкою, зітхала віддихом еротичного екстазу, і люди починали вірити, що ці стогони і крики накладали чари на м'яч, який невідворотно знаходив свій шлях до воріт, у той час як ключки захисників безпомічно лупцювали повітря. Вона купалася в молоці. Співала, як ангел. Книжок не читала. Мала двадцять один рік. Вона не зачала дитини. Одного дня, коли Ізмаїл заговорив про дедалі більшу міць свого західного ворога оттоманського султана Байезида II, вона прошепотіла смертельну пораду.

– Пошли йому кубок, – сказала вона, – з черепа Шайбані Хана, і таким чином поставиш його на місце, застерігши від необачних кроків.

Його самолюбство було вражене. А вона кохала його за недоліки. Чоловік, який вважав себе божеством, мабуть, підходив їй. Лишень короля було для неї, мабуть, замало.

– Істинний Бог! – вигукувала вона, коли він брав її. – Абсолютний Творець!

Це подобалося йому, аякже, будучи сприйнятливим до похвали, він не зважав на незалежність її величної вроди, якою не може володіти жоден чоловік, тієї вроди, яка володіє сама собою, яка, мов той вітер, дмухає, куди їй заманеться. Хоча заради нього вона все покинула, змінила весь свій світ, наче у вікно глянула, залишивши сестру, брата і весь свій клан, аби подорожувати на захід у прегарному товаристві незнайомця. Шах Ізмаїл, до нестями самозакоханий чоловік, вважав цей рішучий крок абсолютно природним, адже, зрештою, це робилося для нього. Тому він не бачив у ній якогось бродіння, не^ помічав чогось невикорчуваного. Якщо жінка так легко знехтувала однією відданістю, то вона може так само легко знехтувати і наступною.

Були такі дні, коли вона хотіла розбещености: своєї розбещености і його. В ліжку вона шепотіла йому, що всередині себе має ще одне «я», погане «я», і коли те друге «я» оволодіває нею, вона не відповідає за свої вчинки і може зробити що завгодно. Це збуджувало його до нестями. Вона була чимось більшим, ніж рівнею йому в коханні. Вона була його королевою. За чотири роки вона так і не подарувала йому сина. Та дарма. Вона була святом відчуттів. Вона була тим, за що чоловіки вбивають. Вона була його пристрасною згубною звичкою і його вчителем.

– Ти хочеш, аби я послав Байезиду кубок із черепа Шайбані, – сказав він захриплим голосом, ніби очманілий. – Послати йому череп іншого чоловіка?

– Коли ти п'єш з черепа свого ворога – то це велика перемога, – шепотіла вона. – А коли з черепа твого ворога вип'є Байезид, то в його серці поселиться страх.

І він зрозумів, що на кубок вона наклала прокляття страху.

– Ну що ж, – сказав він, – ми зробимо так, як ти сказала.

* * *

Настав і минув сорок четвертий день народження Арґалії. Він був високим блідолицим чоловіком, і, незважаючи на роки, проведені у воєнних походах, мав білу, ніби у жінки, шкіру; як чоловікам, так і жінкам до вподоби її м'якість. Він просто кохався у тюльпанах, вони прикрашали його плащі та туніки, бо існувало повір'я, що тюльпани приносять щастя; з п'ятнадцяти сотень різновидів стамбульських тюльпанів його палац був переповнений шістьма. Світло Раю, Незрівнянна Перлина, Неземна Втіха, Подих Кохання, Діамантова Заздрість і Світанкова Троянда були його улюбленими сортами; біля них він розкривався як сенсуаліст-ласолюб в оболонці загартованого воїна, як ховається людина задоволення у личині вбивці, як жіночість міститься у чоловікові. Він також мав жіночий смак до всього прекрасного: коли був не у похідному вбранні, то обвішував себе самоцвітами та шовками, а також мав велику слабкість до екзотичних хутр, особливо московської чорнобурки та рисі, які доставляли в Стамбул через Феодосію, що в Криму. Носив довге і чорне, як вороняче крило, волосся, а губи мав повні й червоні, як кров.

А кров і її проливання було справою його життя. За султана Мухамеда II він брав участь у десятках воєнних кампаній і виграв усі битви, в яких він тільки підводив свій аркебуз і натискав на гачок або ж виймав із піхов свою шаблю. Навколо себе він, як щит, згуртував загін вірних йому яничарів на чолі зі швейцарськими велетами Отто, Ботто, Клотто і лейтенантом д'Артаньяном, і, попри те, що оттоманський двір був повний змов та інтриг, йому вдалося уникнути сім замахів на своє життя. Після смерти Мухамеда імперія стояла на порозі громадянської війни між його синами Байезидом та Семом. Коли Арґалія довідався про відмову Головного Візира поховати тіло мертвого султана впродовж трьох днів, що було викликом мусульманській традиції й означало, що Сем може досягти Стамбула і захопити трон, він повів швейцарських велетів до резиденції Візира і вбив його. Опісля він повернув Байезидове військо проти потенційного узурпатора, і той опинився у вигнанні. Коли все втихомирилося, султан призначив його своїм головнокомандувачем. Доводилося Арґалії перемагати і єгипетських мамелюків також на морі, а коли здолав союзний флот Венеції, Угорщини та Папи, то його адміральська слава зрівнялася зі славою суходільного полководця.

Після того найбільшим клопотом стали народи ґизильбаш з Анатолії. Вони носили червоні шапки з дванадцятьма складками, аби виказати свою любов до шиїзму Дванадцяти Імамів, і, зрештою, потрохи ставали на бік шаха Персії Ізмаїла, самопро-голошеного Істинного Бога. Третій син Байезида Селім Грізний хотів розбити їх упень, але батько втримав його від цього. Тому Селім Грізний почав думати про батька як про миротворця та слабака. Коли кубок від шаха Ізмаїла прибув до Стамбула, то Селім аж скипів від смертельної образи.

– Єретик, що називає себе Богом, отримає урок, – проголосив він і підняв кубок так само, як піднімає дуеліст рукавичку, якою ляснули його по обличчю. – Я питиму Сафавидову кров з цього кубка, – пообіцяв він своєму батькові.

Арґалія Турок зробив крок уперед і сказав:

– А я наллю у кубок вина.

Коли ж Байезид не дав дозволу на воєнні дії, настав час Арґалії. Кількома днями пізніше він і його яничари приєдналися до військ Селіма Грізного й усунули Байезида від влади. Старого султана відправили на примусовий заслужений відпочинок до місця його народження, що в Фракії, а дорогою туди він помер від розриву серця, що було дуже доречним. У світі нема місця для людини, що втратила силу духу. Селім з Арґалією на його боці полював і душив своїх братів Ахмеда, Коркуда, Шахиншаха і вбивав їхніх синів. Було відновлено порядок й усунено ризик двірцевого перевороту. (Багато років потому, коли Арґалія розповідав іль Маки про ці події, він виправдовував їх, кажучи: «Коли принц перебирає владу, то найгірше повинен зробити одразу, бо опісля кожен його вчинок буде здаватися підданим покращенням порівняно з тим, з чого він почав». Іль Макія, почувши це, замовк і думав про щось своє, а перегодя повільно кивав головою. «Жахіття, – сказав він Арґалії, – але твоя правда».) Відтак настав час стати на прю з шахом Ізмаїлом. Арґалія разом з яничарами пішов до Руму, що в північно-центральній Анатолії, де арештував тисячі мешканців ґизильбаш і ще тисячі замордував. Це втихомирило тамтешніх байстрюків, а військо рушило їхньою землею до шаха, аби подати йому лист Селіма Грізного. У своєму посланні Селім писав: «Ти не дотримуєшся заповідей і заборон святого закону. Ти спонукав свою бридку шиїтську кліку до недозволених статевих союзів. Ти пролив невинну кров». Дорогою до шаха Ізмаїла стотисячне оттоманське військо отаборилося біля озера Ван, що у східній Анатолії, маючи намір втиснути ці слова у його блюзнірську горлянку. В їхніх рядах також було дванадцять тисяч яничарів-мушкетерів під орудою Арґалії. Мали вони зв'язані докупи ланцями п'ятсот гармат, що були нездоланною перешкодою.

Поле битви коло Чалдирана розкинулося на північний схід \ від озера Ван, і саме там зупинилися перське військо. Військо ' шаха Ізмаїла налічувало тільки сорок тисяч воїнів, майже всі були кіннотниками, але Арґалія, оглядаючи бойове шикування військ, знав, що кількісна перевага не завжди вирішує результат битви. Як і Влад Дракула у Валахії, Ізмаїл вдався до тактики спаленої землі. Анатолія була гола й обвуглена, й оттоманське військо, що рухалися від Сиваса до Арзиньяна, відчувало брак харчів і води. Селімове військо, коли отаборилося поблизу озера після довгого переходу, було вимученим і голодним, а таке військо завжди зазнає поразки. Опісля, коли Арґалія вже був разом із прихованою принцесою, вона йому розповіла, чому її попередній коханий програв битву.

– Лицарство, – сказала вона, – недолуге лицарство, і дослухання до слів дурнуватого небожа, а не до моїх.

Незвичайним є той факт, що чарівниця Персії, разом зі своєю рабинею Дзеркалом, були присутні на командному пагорбі над полем битви, і на вітрі тонка тканина одягу так щільно облягала її обличчя і груди, що коли вона вийшла з королівського намету, то краса її тіла спрямувала думки сафавидових воїнів цілком у протилежний від битви бік.

– Він, мабуть, з глузду зсунувся, коли взяв тебе з собою, – сказав Арґалія; заплямований кров'ю і смертельно втомлений, він знайшов її покинуту наприкінці смертоносного дня.

– Так, – сказала вона байдуже, – своїм коханням я довела його до нестями.

Однак, що стосується воєнної стратегії, то не тільки чари могли змусити його зважати на неї.

– Поглянь – вони продовжують споруджувати свої оборонні укріплення. Атакуй негайно, поки вони ще не готові.

Або ж:

– Поглянь! – кричала вона. – Вони з'єднали ланцем п'ятсот гармат, а позаду них дванадцять тисяч мушкетерів. Тільки не напирай на них кіннотою просто в лоб, бо поляжете як останні дурні.

Або ж:

– Що, ти не маєш рушниць? Ти ж бо знаєш, що таке рушниці. Чому ти не взяв рушниць?

На що нерозумний шахів небіж Дурміш Хан відповідав:

– Негоже нападати, коли вони не готові до битви.

Або ж таке:

– Не личить нападати нашим воїнам на них з тилу.

І так відповідав:

– Рушниця – це не чоловіча зброя. Рушниця – це зброя боягузів, що бояться рукопашного бою. Хай би скільки рушниць вони мали, ми почнемо битися, коли наблизимося до них упритул. Відвага – понад усе, а не ці – ха! – «аркебузи» та «мушкети».

Вона обернулася до шаха Ізмаїла, мало не сміючись з розпачу.

– Скажіть йому, що він – ідіот, – наказала вона йому.

Але шах Персії Ізмаїл відповідав:

– Я не караванний злодій, аби скрадатися у сутінках. Як визначено Богом, так і станеться.

Вона не захотіла спостерігати за ходом битви, натомість сиділа всередині королівського намету, відвернувшись від дверей. Біля неї сиділа дівчина-Дзеркало і тримала її за руку. Шах Ізмаїл ударив правим крилом і зім'яв ліве оттоманське крило, але чарівниця відвернула своє обличчя. Обидва війська зазнавали страшенних втрат. Перська кавалерія зрізала квітку оттоманської кінноти – іллірійців, македонців, сербів, епіротів, фессалійців, фракійців. З боку сафавидів гинули командувач за командувачем, і коли вони помирали, чарівниця шепотіла їхнє імена. Мухамед Хан Устаджлу, Хусей Беґ Лала Устаджлу, Сару Піра Устаджлу і так далі. Так, ніби вона могла бачити, не дивлячись. А Дзеркало відображала її слова, так що імена мертвих ніби відлунювали у наметі. Амір Нізам ал-Дін Абд ал-Бакі… ал-Бакі…, але ім'я шаха, який вважав себе Богом, так і не було вимовлено. Оттоманський центр тримався, а турецька кавалерія от-от могла запанікувати, аж тут Арґалія відлив наказ виступити артилерії.

– Ви, байстрюки, – кричав він на своїх яничарів, – якби хтось із вас захотів тікати, то знайте, що бісові гарматні ядра вас наздоженуть.

Озброєні до зубів велетні-швейцарці бігали вздовж оттоманської лінії битви, підтверджуючи серйозність Арґалієвих погроз. Тоді вдарив грім гармат.

– Почалася буря, – сказала принцеса, сидячи у наметі.

– Буря, – відповіла дівчина-Дзеркало.

Не було потреби дивитися, як помирає перське військо. Настав час співати сумну пісню. Шах Ізмаїл був живим, але битву програв.

Він утік з поля битви поранений, так і не зайшовши до неї. Вона знала це.

– Усе, він утік, – сказала вона дівчині-Дзеркалу.

– Так, він утік, – погодилася інша.

– Ми віддані на поталу ворогові, – промовила чарівниця.

– Поталу, – відповіла дівчина-Дзеркало.

Вартові, поставлені біля їхнього намету, також утекли. На кривавому полі залишалося дві самотні жінки. Ось якими знайшов їх Арґалія наприкінці битви під Чалдираном – вони сиділи з відкритими обличчями, з випростаними спинами, цілком самотні, відвернувшись від дверей королівського намету і співаючи сумну пісню. Принцеса Кара Кьоз повернулася до нього, навіть не намагаючись приховати від його погляду оголеність своїх рис, і з того часу й надалі вони бачили лишень одне одного і були втрачені для решти світу.

Він виглядає, як жінка, думала вона, як висока, бліда, чорноволоса жінка, яка переситилася смертю. Він був білим, білим, як крейдяна маска. А поверх неї, як плями крови, ті червоні, червоні губи. Шабля – у правій руці, а пістоль – у лівій. Він був обома речами одразу – фехтувальником і стрільцем, жінкою і чоловіком, самим собою і своєю тінню. Вона покинула шаха Ізмаїла, оскільки він покинув її, і знову вибирала. Цього блідолицього жінку-чоловіка. Опісля він претендуватиме на неї і Дзеркало як на воєнну здобич, і Салім Грізний погодиться, але вона його вибрала значно раніше, і саме її воля була рушійною силою всіх подальших подій.

– Не бійся, – сказав він перською.

– На цьому місці ніхто не знає, що таке страх, – відповіла вона, спочатку перською, а потім мовою чаґгатай – своєю тюркською рідною мовою.

А за цими словами вчувалися справжні слова. Будь моєю. Так, я твоя.

* * *

Після пограбування Тебриза Селім мав намір перезимувати У сафавидській столиці, а навесні завоювати решту Персії, проте Арґалія сказав йому, що у війську може зчинитися заколот, якщо він наполягатиме на своєму. Вони одержали перемогу й анексували значну частину Анатолії та Курдистану, майже подвоївши площу Оттоманської імперії. Цього було досить. Нехай лінія, що сягала Чалдирана, буде новим кордоном між Оттоманською імперією та Сафавидом. Все одно Тебриз був порожнім. Не було ні харчів для війська, ні фуражу для коней та вантажних верблюдів. Військо хотіло додому. Селім розумів, що досягнуто кінцевої точки. За вісім днів після того як оттоманське військо увійшло у Тебриз, Селім Грізний вивів своїх людей з міста і повернув на захід.

Переможений бог перестає бути Всевишнім богом. Чоловік, що покидає свою подружню половину на полі битви, перестає бути чоловіком. Шах Ізмаїл повернувся розбитим до свого розбитого міста і прожив ще десять років, поринувши з головою у смуток та пиятику. Він носив чорну одіж і чорний тюрбан, штандарти Сафавидів також були позначені чорним кольором. Він більше не виходив на поле битви і впадав то в глибокий смуток, то у гучну розпусту, з чого можна судити про його слабкість і відчай. Коли напивався, то бігав по своєму палацу, шукаючи того, кого там уже давно не було, кого ніколи не могло там бути. Помер, коли йому не виповнилося і тридцяти семи років. Пробув він шахом Персії двадцять три роки, але все значне було втрачено.

* * *

Коли вона роздягнула Арґалію і на його спідній білизні побачила вишиті тюльпани, то зрозуміла, що він, як і кожний чоловік, маючи справу зі смертю, підвладний забобонам і робить усе можливе, аби її відігнати. А коли ж зняла білизну і побачила татуювання тюльпанів не тільки у нього на лопатках та сідницях, але навіть на товстому дишлі його прутня, то знала вже напевно, що зустріла кохання свого життя.

– Тобі більше не потрібні ті квіти, – сказала вона, пестячи їх. – Тепер ти маєш мене, і я приноситиму тобі щастя.

Він подумав: «Так, я маю тебе, але лишень допоки маю. Допоки ти не захочеш покинути мене, як ти покинула свою сестру, тобто не захочеш знову поміняти коней, як ти поміняла шаха Ізмаїла на мене». Проте кінь – це лише кінь. Вона прочитала його думки і побачивши, що йому потрібні переконливіші докази, плеснула в долоні. У палату, пишно прикрашену квітами, ввійшла дівчина-Дзеркало.

– Скажи йому, хто я така, – промовила вона.

– Вона – жінка, що кохає вас, – сказала дівчина-Дзеркало. – Вона може причарувати змій на землі і птахів на деревах і закохати їх, вона закохалася у вас, тому ви одержите все, що захочете.

Чарівниця ледь повела бровою, і дівчина-Дзеркало зняла із себе одяг і шаснула в ліжко.

– Вона – моє Дзеркало, – сказала чарівниця, – вона – тінь, що сяє. Хто володіє мною, той володіє нею.

У цю мить Арґалія, великий воїн, визнав свою поразку. Після такого несподіваного удару з флангу єдине, що міг зробити чоловік, так це беззастережно капітулювати.

Саме він назвав її «Анжелікою». Скорений «Кара Кьоз», її рішучим натиском та незнайомою послідовністю звуків, він дав їй неземне ім'я, під яким її знатимуть у нових світах. А вона, своєю чергою, передала це ім'я дівчині-Дзеркалу.

– Якщо я маю бути Анжелікою, – сказала вона, – тоді нехай цей ангел-охоронець теж буде Анжелікою.

Упродовж багатьох років він, як об'єкт султанової прихильносте мав честь мешкати у палатах Притулку Блаженства, себто Топкапі, а не в спартанських умовах яничарських бараків. Тепер, коли в палатах була помітна жіноча рука, вони почали нагадувати справжній дім. Проте дім для таких чоловіків як Арґалія, коли вони дозволяють собі повірити, що він у них є, – це завжди неспокійна і небезпечна ідея. Вона може затягнути їх, наче аркан. Селім Грізний був не Байезидом чи Мухамедом і не вважав Арґалію своєю незамінною правою рукою, але можливим і до того ж небезпечним суперником у боротьбі за владу, популярним генералом, який може повести своїх яничарів у святая святих палацу, як він це зробив, коли відправив на той світ Головного Візира. Чоловік, спроможний убити візира, спроможний вбити і царя. Такий чоловік уже, мабуть, не знадобиться. Щойно вони прибули до Стамбула, Султан, привселюдно осипаючи похвалами свого італійського воєводу за його активну участь у славній перемозі біля Чалдирана, активно готувався до ліквідації Арґалії.

Новина про хистке становище Арґалії дійшла до його вух завдяки бажанню Кара Кьоз і надалі культивувати його любов до тюльпанів. По всьому Притулку Блаженства росли обгороджені мурами садки, в улоговинах і дібровах вільно блукали сарни, а далі розкинулися прибережні луки, що спускалися до Золотого Рога. Клумби з тюльпанами квітли у Четвертому Дворі на малому пагорбі на північному боці комплексу Топкапі, найвищій точці в усьому Притулку Блаженства, де розташувалися невеликі відкриті дерев'яні павільйони. Навколо них буяли тюльпани і сповнювали все довкруж спокоєм та безтурботністю. Принцеса Кара Кьоз і дівчина-Дзеркало, скромно закриті чадрою, частенько проходжувалися садками і відпочивали у відкритих павільйонах, п'ючи солодкі соки і ніжно бесідуючи з палацовими бостанці, тобто садівниками, просячи їх нарвати квітів для пана Арґалії, а також щебечучи, як то жінки вміють, про різні невинні чутки нового дня. Дуже скоро вся садова обслуга, від рядового прополювача бур'янів до Бостанці-Баші, головного садівника, палко захопилися двома панянками і, як то буває зі справжніми закоханими, розв'язали свої язики. Дехто казав про те, як швидко, на їхню думку, обидві нетутешні панянки вивчили турецьку мову, ледь не за ніч. Наче за помахом чарівної палички, казали садівники.

Однак справжня мета Кара Кьоз була геть не безневинною, їй стало відомо, а про це дуже скоро дізналися всі нові мешканці Притулку Блаженства, що тисяча й один бостанці були не тільки султановими садівниками, але також офіційними катами. Якщо жінку звинувачували у злочині, то бостанці зашивали її ще живою у мішок з камінням і викидали у Босфор. А якщо треба було вбити чоловіка, то кілька садівників хапали його і здійснювали акт ритуального задушення. Кара Кьоз заприятелювала з бостанці й дізналася про те, що вони з чорним гумором називали тюльпановими новинами. Невдовзі сморід зради почав долати запах квітів. Садівники попередили, що на її повелителя, великого генерала, слуги у трьох султанів, чатує небезпека постати перед судом за сфабрикованими звинуваченнями і бути засудженим на смерть. Про це вона дізналася від Бостанці-Баші. Головний садівник Притулку Блаженства був султановим головним катом не тільки завдяки своїм знанням у садівництві, але також завдяки своєму швидкому бігові, бо коли якогось зверхника двору засуджували на смерть, йому давали шанс, якого не давали простолюдинам. Якщо він міг втекти від Бостанці-Баші, то йому дарували життя; вирок замінювався вигнанням. Але Бостанці-Баша славився тим, що був швидкий, як вітер, тож «шанс», зрештою, аж ніяк не був шансом. Однак цього разу садівник не тішився з того, що йому доведеться зробити.

– Страта такого великого чоловіка дуже мене осоромить, – сказав він.

– Тоді, – промовила чарівниця, – якщо тільки є можливість, треба знайти вихід із ситуації.

– Він тебе скоро вб'є, – сказала вона Арґалії, повернувшись додому.

– Що, у садах пішла чутка? – промовив сумно Арґалія.

– А який привід, цікаво б знати?

Принцеса затулила обличчя руками.

– Я – привід, – сказала вона. – Ти взяв могольську принцесу як воєнну здобич. Він цього не знав, коли давав тобі дозвіл, але тепер знає. Захоплення могольської принцеси – це воєнна дія проти могольського короля, скаже він, поставивши оттоманську імперію у невигідне становище, ти вчинив акт державної зради і тому маєш за це відповісти. Ось таку новину мають тюльпани.

Одержавши цю інформацію, Арґалія мав час на обдумування своїх дій, і в день, коли вони прийшли за ним, він під покровом ночі вже встиг у супроводі чотирьох велетів-швейцарців та цілої ватаги найвідданіших яничарів, разом з близько сотнею воїнів, відправити до Бурси, що на півдні столиці, Кара Кьоз та дівчину-Дзеркало разом з багатьма скринями добра, яке він здобув під час успішних воєнних кампаній.

– Якщо я втікатиму з вами, – сказав він, – Селім наздожене і передушить нас, як цуценят. Натомість мені треба постати перед судом, а після винесення вироку я буду змушений виграти Садівникові Перегони.

Кара Кьоз знала, що він саме це скаже.

– Якщо ти хочеш померти, – промовила вона, – то я тобі це дозволю.

Кажучи ці слова, вона мала на увазі, що їй необхідно врятувати йому життя, а за її відсутности на перегонах зробити це буде складно.

Щойно Селім Грізний у тронному залі Притулку Блаженства виголосив зрадникові Арґалії смертельний вирок, той зірвався на ноги і почав бігти. Від тронного залу до Воріт Рибного Ринку було не менше ніж півтори милі палацовими садками, і він повинен був прибігти туди раніше Бостанці-Баші у червоній тюбетейці, білих муслінових бриджах з голим торсом, який одразу смикнувся з ним і з кожним кроком наздоганяв його. Якщо його доженуть, то він помре на Рибному Ринку, а тоді його викинуть у Босфор, куди викидали всіх мертвих. Він біг поміж квітковими клумбами, бачив попереду Ворота Рибного Ринку, чув позад себе кроки Бостанці-Баші і знав, що не спроможний бігти достатньо швидко, аби втекти від смерти.

– Життя – це абсурд, – думав він. – Пережити стільки війн, а тоді бути задушеним садівником. Правильно кажуть, нема героїв, які б не дізналися про марність героїзму перш ніж померти.

Йому пригадалося, як малим хлопцем він уперше зрозумів абсурдність життя, коли плив сам-самісінький у човнику посеред морської битви в густому тумані.

– І через стільки років, – думав він, – мені знову доводиться отримувати цей урок.

Потім ніхто так і не зміг дати переконливого пояснення, чому прудконогий головний садівник султана Селіма Грізного раптом упав, схопившись за живіт за тридцять кроків до кінця Садівникових Перегонів, або чому він став жертвою нападу такої смердючої пердячки, якої ще ніхто і ніколи не чув, випускаючи гази так голосно, ніби хто стріляв, і кричав від болю, ніби викорчувана мадрагора, а тим часом Арґалія промайнув фініш біля воріт до Рибного Ринку, скочив на коня, що вже чекав на нього, і погнав щодуху у вигнання.

– Ти щось поробила? – запитав Арґалія свою кохану, коли вони зустрілися під Бурсою.

– Що я могла зробити моєму маленькому Баші? – відповіла вона із широко розплющеними очима. – Лишень послала йому записку, наперед дякуючи за твоє вбивство, мій негідний викрадачу, разом із глечиком анатолійського вина на знак вдячности, авжеж, то не надто складна справа; але точно розрахувати, коли певне зілля, підсипане у вино, почне діяти на його шлунок, то цілком інша справа і дуже складна річ.

Поглянувши їй у вічі, він не побачив жодного виверту, жодної ознаки, що вона чи дівчина-Дзеркало, чи обоє разом зробили щось таке, аби умовити садівника недбало виконати свій обов'язок, може, навіть аби умовити його випити напій у встановлений заздалегідь час за мить блаженства, про яке чоловік пам'ятатиме все життя. Ні, сказав собі Арґалія, охоплений чарами очей Кара Кьоз, такого не могло бути. Подивися в очі своєї коханої, казав він собі, наскільки вони простодушні й сповнені кохання.

* * *

Адмірал Андреа Дорія, капітан флоту Генуї, перебуваючи на суші, мешкав у передмісті Фассоло, поза міськими мурами, перед самими воротами Сан-Томассо неподалік північно-західного входу у гавань. Він купив цю віллу в Генуезького вельможі на ймення Якобо Ломелліно, бо почував себе тут одним із одягнених у тогу римлян з лавровими вінками на голові, які, як той герой в Лаурентінумі, описаний Плінієм-молодшим, колись жили на великих прибережних віллах, а також завдяки виду на гавань, який дозволяв йому у будь-який час побачити, хто заходить чи виходить з міста. Його галери стояли пришвартовані одразу біля його будинку на випадок невідкладних дій. Тому, природно, він виявився першим, хто \ побачив судно, що йшло з Родосу на облавку з Арґалією, і через свою підзорну трубу розгледів багато добре озброєних чоловіків, одягнених в яничарський однострій. Чотири з них, мабуть, були велетами-альбіносами. З тераси, де він сидів, негайно послав Чеві доручення вийти у море, зустріти родоське судно і дізнатися, чого ті гості хочуть. Ось як Чева Скорпіон знову зустрівся лицем до лиця з людиною, яку колись покинув у ворожих водах.

Чоловік, в якому Чева не одразу впізнав Арґалію, сидів перед щоглою родоського корабля, з широким тюрбаном на голові та у м'якому парчевому халаті оттоманського принца.

Його ж яничари стояли одразу за ним, у повному озброєнні й напоготові; біля нього, вбираючи, вочевидь, усе сонячне світло, бо решта світу здавалася темною і холодною плямою, стояли дві найпрекрасніші жінки, яких коли-небудь бачив Чева; їхня врода була відкрита для чужинських очей, їхнє темне розпущене волосся, мов у богинь, розвівалося на вітрі. Як тільки Чева ступив на борт родоського транспортного судна із загоном Золотої Банди позаду нього, обидві панянки глянули йому прямо у вічі, і він відчув, як шабля випала з його руки. Потім був легенький, але жорсткий потиск на обидва його плеча, то був тиск, якому він не мав жодного бажання опиратися, і раптом він і всі його посіпаки вклякли перед гостями і його рот промовив незвичні слова привітання.

– Ласкаво просимо, шановні панянки, а також усіх, хто вас супроводжує.

– Стережися, Скорпіоне, – промовив оттоманський принц досконалою флорентійською говіркою, а тоді, наслідуючи Чеву, додав: – Бо якщо лайдак не дивиться мені в очі, то я вириваю йому печінку і годую чайок.

Тепер Чева вже збагнув, хто стояв перед ним, і почав підводитися, намацуючи зброю, але виявилося, що його коліна чомусь прилипли до палуби, як і всіх його поплічників.

– І знову ж таки, – вів далі Арґалія замислено, – твої бісові очі не можуть нічого побачити, крім моєї промежини.

Великий condottiere Дорія, з вусами та бородою, що хвилями спадали з обличчя, саме позував для скульптора Бронзіно в образі бога моря Нептуна, стоячи голим на терасі своєї вілли і тримаючи тризуб у правій руці, а мистець робив швидкі начерки його оголеного тіла, і тут на свій превеликий переляк він уздрів, як з його пристані до нього рушила добре озброєна ватага посіпак. Досить дивно, але попереду, поводячись, як бридкий покидьок, ішов Чева Скорпіон, а в центрі ватаги в плащах з каптурами на голові прямували ще дві особи, як потім виявилося, жіночої статі, але хто вони такі й що вони за цабе, йому одразу було не збагнути.

– Якщо ви гадаєте, що жменька посіпак зі своїми курвами можуть узяти Адреа Дорію без бою, – заревів він, хапаючи однією рукою шаблю, а другою розмахуючи тризубом, – то подивимось, скільки вас вийде звідси живими.

У цю мить чарівниця та її рабиня скинули із себе каптури, й отетерілий адмірал Дорія почервонів і почав затинатися. Він відійшов від гурту в пошуках своїх бриджів, але жінки не звертали уваги на його оголеність, що, зрештою, було ще принизливішим.

– Хлопчина, якого ти послав на неминучу смерть, повернувся і хоче, аби ти заплатив сповна, – сказала Кара Кьоз. Вона чудового говорила італійською, і Дорія почув це, але також збагнув, що вона вочевидь не була італійкою. За таку гостю чоловік міг не пошкодувати свого життя. Це була королева для поклоніння, а її товаришка, ніби її дзеркальне відображення, трішечки поступалась оригіналу е миловидності й чарівності, але також була красунею для обожнювання. Про бій перед лицем такої вроди годі було й думати. Незнайомки наближалися, й Адмірал Дорія, загорнувшись у плащ, стояв з відкритим ротом, наче бог моря в полоні у німф, що постають з води.

– Він повернувся, – сказала Кара Кьоз, – бо пообіцяв собі повернутися як принц. Але він очистився від бажання помсти, і тобі безпека гарантована. Однак є питання з приводу винагороди, яку з огляду на його колишню послугу і його теперішнє милосердя тобі треба сплатити.

– І якою завеликою вона може бути? – запитав Андреа Дорія.

– Твоя дружба, – сказала чарівниця, – і гарний обід, а ще безпечне пересування в тутешніх місцях.

– Безпечне пересування в якому напрямку? – запитав адмірал. – Куди він хоче зайти з цією бандою зарізяк?

– Дім – це море, Андреа, – сказав Арґалія Турок. – Дім – ще поле битви. Я побачив достатньо світу, достатньо пролив крови, зірвав немалий куш і тепер хочу відпочити.

– Ти не перестаєш бути дитиною, – сказав йому Андреа Дорія. – Все ще думаєш, що дім після довгої! подорожі є місцем, де чоловік знаходить спокій.

{III}

{16}

Так, ніби всі флорентійці були кардиналами

Так, ніби всі флорентійці були кардиналами, жалюгідна міська біднота дозволила собі випередити високопреосвященств у червоних шатах, що зачинилися у Сикстинській Капелі, і запалила вогнища на честь обрання Папою одного з Медичі. Місто настільки переповнилося вогнем і чадом, що здалеку здавалося, ніби пожежа. Подорожній, їдучи цим шляхом у присмерку дня, а подорожній саме їхав цим шляхом по гостинцю від моря, а його вузькі очі, біла шкіра і довге чорне волосся надавали йому вигляду не тутешнього чоловіка, що повертається додому, а якогось екзотичного створіння з далекосхідної леґенди, можливо самурая з острова Чипанґо чи Ципанґу, тобто з Японії, нащадка грізних лицарів Кіушу, що розбили завойовницьке військо китайського імператора Кубілай Хана, тож подорожній міг подумати, що прибуває на місце якогось лиха, і тому міг зупинити свій почет, натягнувши віжки коня і піднявши звиклу віддвати накази генеральську владну руку, аби оцінити обстановку. В наступні місяці Арґалія досить часто згадуватиме цю мить. Вогнища розпалили ще до того, як кардинали ухвалили рішення, але передбачення справдилося – одного з Медичі, а саме кардинала Джованні де'Медичі, було обрано папою Левом X з метою об'єднання сил у Флоренції з його братом герцогом Джуліано.

– Позаяк ті байстрюки знову в сідлі, мені треба було залишатися в Генуї й борознити море на воєнних кораблях Дорії доти, доки світ прийде до тями, – сказав він іль Макії, коли здибався з ним, – але що правда – то правда, я хотів похизуватися нею.

– Закоханий чоловік стає дурнем, – сказав імператор Маґору дель'Амору. – Показати свою кохану без чадри всьому світові – це зробити перший крок до її втрати.

– Жодний чоловік не казав Кара Кьоз відкривати обличчя, – відповів подорожній. – Також вона не наказувала це зробити своїй рабині. Вона самостійно ухвалила рішення, так само як її дівчина-Дзеркало.

Імператор замовк. Через роки і відстані він закохувався.

* * *

Сорокачотирирічний Ніколо іль Макія пізньої пополудневої пори грав у карти в перкуссинській таверні з мірошником Фронсіном Уном, м'ясником Ґаббурою та з господарем заїзду Ветторі; вони обзивали одне одного найбруднішими лайками, але добирали слів, коли зверталися до власника хутора, навіть якщо він п'яний сидів за їхнім рипучим столом і поводився, ніби їм рівня, б'ючи кулаком двічі, коли програвав, і тричі, коли вигравав, лаючись і п'ючи, як і всі інші, та називаючи всіх бевзями, аж тут убіг Ґаґліоффо, лихослов і нікчемний дроворуб, з виряченими очима і геть чисто захеканий.

– Сто кіннотників або ж навіть більше, – заверещав він, тицяючи пальцем надвір і ковтаючи повітря. – Траханий я в зад, якщо брешу. Озброєні до зубів велети на конях пруться до нас!

Ніколо зірвався на ноги, все ще тримаючи карти.

– Ну що, хлопці, я – пропав. – сказав він. – Великий герцог Джуліано, очевидячки, вирішив нарешті розібратися зі мною. Дякую за приємні вечори, що допомагали мені зішкребти плісняву з голови під кінець тяжкого дня, а тепер мушу йти додому і попрощатися з дружиною.

Ґаґліоффо зігнувся вдвоє, важко хекав і тримався за бік, аби полегшити біль від кольок.

– Пане, – хлипнув він, – мабуть, що ні, пане. Вони одягнені не в наші лівреї, пане. Бісові чужинці, пане, з бісової Ліґурії[46], а може, ще й з дальших країв. Також там їдуть жінки, пане. Жінки з ними, чужинки, пане, як глянеш на ту пару відьом, то так і хочеться їх трахнути, бажання приходить, як свиняча холера. Траханий мій зад, якщо брешу. Пане.

Ці люди – хороші, думав іль Макія, ці кілька його знайомих, але загалом люди у Флоренції – зрадники. Саме вони зрадили республіку і знову запросили Медичі. Люди, яким він служив як справжній республіканець, як секретар Другої Канцелярії, як подорожній дипломат і засновник флорентійської міліції, зрадили його. Після падіння республіки і звільнення gonfaloniere П'єра Содеріні, глави органу управління республікою, також звільнили іль Макію. По чотирнадцятьох роках відданої служби люди показали, що їм не потрібна відданість. Люди були дурнями. Вони дозволили схопити іль Макію і запроторити у міське підземелля, де його піддали тортурам. Такі люди не заслуговують, аби про них турбуватися. Вони не заслуговують республіки. Такі люди заслуговують деспота. А може, всі люди – однакові, всюди і завжди, за винятком цих селюків, з якими він пив, грав у карти і теревенив, а також кількох давніх друзів, таких як Аґостіно Веспуччі, наприклад, якого, дякувати Богу, вони не катували; Аґо ж був слабкий і зізнався б у всьому, а тоді вони б його вбили, якщо б, звичайно, він не вмер під час катувань. Але вони хотіли смерти не Аґо, підлеглого іль Макії. Вони хотіли вбити саме іль Макію.

Вони не були гідні мати такого посадовця. Ці селюки – гідні, а якщо говорити загалом, то люди завжди заслуговують своїх жорстоких коханих принців. Біль, що пронизував його тіло, був не фізичний біль, але біль знання. Це був освітній біль, що зламав останню віру в людей. Він служив людям, а вони віддячили йому болем у тому темному підземеллі, у місці без назви, в якому безіменні люди чинили безіменні речі над людськими тілами, що також були безіменними, бо імена там не мали значення, але тільки біль, після якого йшло зізнання, а тоді – смерть. Люди хотіли його смерти, або ж, у крайньому разі, їм було байдуже, живий він чи помер. Місто, яке подарувало світові ідею цінности і свободи окремої людської душі, не поцінувало його і ні на йоту не переймалося ані свободою його душі, ані цілісністю його тіла. Він віддав їм чотирнадцять років чесної й наполегливої служби, а вони не подбали про його суверенне особисте життя, про людське право на життя. Таких людей треба зневажати. Вони неспроможні на любов чи справедливість, і тому не відіграють жодної ролі. Такі люди нічого не варті. Вони не первинні, але вторинні. Мають значення тільки деспоти. Народна любов хистка і непостійна, і домагатися такої любови – це велика дурниця. Любови не існує. Існує лишень влада.

Потроху вони забрали у нього його гідність. Йому заборонили покидати територію Флоренції, а він був людиною, що кохалася в подорожах. Йому заборонили заходити до Палаццо Векіо, де він пропрацював стільки років і залишив часточку своєї душі. Його допитував його ж наступник, якийсь Мікелоцці, підлабузник Медичі, блюдолиз із блюдолизів, що бажав одного – присвоїти побільше грошенят. А от він був чесним службовцем республіки, і за ним нема жодної провини. Відтак вони знайшли його ім'я на клаптику паперу в кишені незнайомого йому чоловіка і замкнули його в безіменному місці. Звати того бідного на розум чоловіка було Босколі, і був він одним із чотирьох дурнів, змова яких проти Медичі виявилася настільки недолугою, що її викрили ще до того, як вона розпочалася. В кишені Басколі знайшли список із двох дюжин імен – ворогів Медичі, на думку дурня. Одним із імен було Макіавеллі.

Якщо хтось побував у катівні, то він ніколи не забуде деяких речей – мокрої темряви, смороду людського поту, щурів та криків. Якщо когось катували, то якась частина його тіла ніколи не перестає боліти. Покарання, відоме як strappado, було найстрашнішими тортурами, які тільки можна застосувати до людини, не вбиваючи її одразу. Його зап'ястя зв'язали за спиною, а мотузку пустили через шків, що звисав зі стелі. Коли його ноги відривалися від долівки, то біль у плечових суглобах робився пекельний. Не тільки місто Флоренція та її річка, не тільки Італія, але вся Божа щедрість стиралася цим болем. Біль ставав новим світом. Саме перед тим, як він перестав думати про будь-що, і для того, аби не думати про те, що має статися, іль Макія думав про інший Новий Світ, а також про Америґо, двоюрідного брата Аґо, товариша Ґонфалоньєре Содеріні, себто про того несамовитого Америґо, мандрівника, який разом з Колумбом довів, що в океані не водиться чудовиськ, які можуть перекусити корабель навпіл, а сам океан на екваторі не перетворюється на вогонь і не стає морем болота, якщо йти далеко на захід, про того Америґо, який мав клепку, аби зрозуміти те, чого не міг збагнути телепень Колумб, що землі з другого боку океану не були індійськими; вони не мали жодного стосунку до Індії і були, по суті, цілком новим світом. Чи можна цей новий світ зараз заперечити наказом Медичі, чи буде його скасовано декретом, і він стане ще однією шкідливою ідеєю – як любов, непідкупність чи свобода – ідеєю, яка впаде разом із занепалою республікою, яку деморалізували Содеріні та решта невдах, серед яких і він? Добре морському вовкові, думав іль Макія, сидіти собі в Севільї, куди навіть руки Медичі не можуть дотягтися. Америґо міг бути старим і хворим, але в безпеці, принаймні, він міг померти у спокої після всіх своїх мандрівок, думав іль Макія; і тоді мотузка підняла його вперше – Америґо і Новий Світ зникли так само, як старий світ.

Вони піднімали мене шість разів, і я ні в чому не зізнався, бо мені не було в чому зізнаватися. Потім вони перестали його катувати і знову замкнули у карцері, вдаючи, що забули про нього, і покинули повільно помирати в іржавій темряві. А тоді якось несподівано випустили. В ганьбу, у забуття, в подружнє життя. Звільнили в Перкуссину. Він ішов лісом з Аґо Веспуччі й шукав корінь мандрагори, а вони вже не були дітьми. Їхні сподівання не світилися попереду, але залишилися в руїнах минулого. Час мандрагори минув. Якось Аґо спробував закохати Ла Фіорентину в себе і насипав їй у напій мандрагорового порошку, але хитру Алессандру так не ошукаєш, вона була несприйнятливою до мандрагорових чар і вигадала для Аґо своє страхітливе покарання. Тієї ночі після випитого мандрагорового привороту вона відмовилися від вишуканих звичок і дозволила бідоласі Аґо лягти у її пишне ліжко, але після того, як він зазнав сорок п'ять хвилин несказанного блаженства Раю, вона безцеремонно вигнала його геть, нагадавши йому, перш ніж він пішов, про таємне прокляття мандрагори, коли кожен чоловік, який переспав з жінкою під дією кореня, помре впродовж восьми днів, якщо тільки вона не дозволить йому залишитися з нею в ліжку всеньку ніч, «що є, як сказала вона, просто неможливим, дорогенький». Аґо, забобонний переполоханий заєць, на якого чари діяли, як на всіх у світі, провів вісім днів, цілком переконаний у невідворотності свого кінця, і почав відчувати, як смерть входить у його руки і ноги, як пестить їх холодними пальцями, повільно, повільно стискає його яєчка та серце. Коли ж він прокинувся живим на дев'ятий день, йому нітрішки не полегшало.

– Жива смерть, – сказав він іль Макії, – гірша за смерть мертвих, бо живий труп може відчувати біль розбитого серця.

Ніколо дещо знав про живу смерть, бо хоч йому і вдалося уникнути смерти мертвих, нар&зі він був мертвим псом, таким самим мертвим псом, як і Аґо, оскільки обох їх викинули з життя, з їхньої роботи, з ґранд-салону, такого як в Алессандри Фіорентини, з усього того, що вони вважали реальним життям. Так, вони були псами з розбитими серцями, вони були навіть не псами, а одруженими псами. Він, було, втупиться у свою дружину за обіднім столом і не знає, що їй сказати. Її звали Марієтта, і тут же були його діти, їхні діти, багато, багато їхніх дітей, аякже, він одружився і як достойний чоловік мав дітей, але це було в іншому віці, у віці безтурботної величі, коли він для бадьорости та свіжости щодня трахав іншу дівулю, а також і свою дружину, ну, щонайменше шість разів. Марієтта Корсіні, його дружина, шила йому спідні сорочки та рушники і нічого ні про що не знала, не розуміла його філософії і не сміялася з його жартів. Усі в світі вважали його дотепним, але вона була буквалістом і думала, що чоловік завжди має на увазі те, що каже, а метафори та алюзії були лишень інструментами, за допомогою яких чоловіки обманюють жінок і хочуть, аби вони не знали, що відбувається довкола них. Він любив її як члена своєї сім'ї. Ну, як брата чи сестру. Коли він трахав її, то відчував себе трохи неправильним. Відчував себе винним в інцесті, так ніби він трахав сестру. До речі, це відчуття було єдиним засобом, який міг його збудити, коли він лежав з нею. Я трахаю свою сестру, казав він собі й кінчав.

Вона знала його думки, як кожна жінка знає думки свого чоловіка, і вони їй не подобалися. Щодо неї він був люб'язний і по-своєму кохав її. Мадонна Марієтта і її шестеро дітей – ох, ці ненажерливі роти. До абсурдности плодюча Марієтта: тільки торкнися її, і вже вона ходить при надії, і вигулькує Бернардо, Ґуідо, Бартоломія, Тотто, Прімавера та ще один хлопчик, як же його звати, Людовік, і здавалось, що кінця-краю не буде його батьківству, а в ті дні з грошима було сутужно. Ось вона квапиться до таверни з виглядом, ніби горить її будинок. На голові має домашній чепець із шлярками, а волосся безладно спадає кучерями навколо її яйцеподібного обличчя з малими повним устами, а руки звисають, як крила в качки; тепер стосовно качок, треба сказати, що ходила вона перевальцем. Його дружина ходила перевальцем. Він одружився з жінкою, що ходить перевальцем. Він не уявляв, як зможе він знову торкнутися її інтимних місць. Однак не було жодної причини торкатися її ще колись.

– Niccolo mio, – крикнула вона голосом, який таки дуже скидався на квакання, – ти бачив, що суне вниз по шляху?

– Що таке, дорога дружинонько? – перепитав він дбайливо.

– Щось дуже недобре для округи, – сказала вона. – Ніби сама смерть на коні та її людоїди-велети, а поряд якісь дві дияволиці.

* * *

Приїзд в Сант'Андреа, що в Перкуссині, жінки, яка стане видатною або ж навіть загальновідомою як l'ammaliatrice Angelica, себто так званої флорентійської чарівниці, змусило чоловіків бігти з полів, а жінок – з кухонь, витираючи пухкі пальці об фартухи. Дроворуби прибігли з лісу, м'ясник з'явився із різниць із закривавленими руками, а гончарі позалишали свої печі. Фрозіно Уно, брат-близнюк Фрозіно Дуо, вийшов з млина геть запорошений борошном. А подивитися було на що: загартовані в битвах стамбульські яничари зі шрамами, у цій ділянці лісу також не побачиш і чотирьох швейцарських велетів-альбіносів на білих конях, вже не кажучи про величну постать на чолі кавалькади з білою, білою шкірою і чорним, чорним волоссям, себто про постать блідого капітана, яку синьйора Макіавеллі назвала Тією з Косою, яка, поза сумнівом, викликала тривогу, тому й діти відсахувалися, коли вершник проїжджав повз них, оскільки був він ангелом-винищувачем чи ні, але побачив надто багато крови, пролитої як для власного блага, так і на благо інших. Але навіть якщо він і був Ангелом Смерти, він видавався дивно знайомим і досконало володів місцевою говіркою, тож люди задумувалися над тим, чи Смерть завжди приходить, так би мовити, в місцевому прояві, говорячи твоєю мовою, знаючи твої потайні місця й розуміючи твої домашні жарти, навіть коли вона провадить тебе в долину тіней.

Однак саме двійко жінок, «дияволиць», як їх назвала Марієтта Корсіні Макіавеллі, швидко привернули до себе увагу кожного. Вони їхали на конях так, як їздять чоловіки, широко розставивши ноги, тому жіноча аудиторія роззявляла роти від подиву з однієї причини, а чоловіча – з іншої; їхні обличчя світилися сяйвом одкровення, ніби в перші дні після відкриття облич вони могли спивати світло з усіх очей, що дивилися на них, а тоді випромінювати його вже як свій особистий блиск, досягаючи при цьому гіпнотичного ефекту із спонуканням до фантазій. Брати Фрозіно, близнюки, побачивши їх здалеку, почали навіть мріяти про подвійне весілля у недалекому майбутньому. Незважаючи на свої ілюзії, вони мали достатньо гострий зір, аби зауважити, що дивовижні панночки були не схожими, і, може, навіть не родичами.

– Перша хазяйка, а друга служниця, – сказав запорошений борошном Фрозіно Дує, додавши, оскільки був поетичнішим за свого брата. – Вони як сонце і місяць, як звук і відлуння, як небо і його відображення в озері.

А от його брат був прямолінійнішим.

– Так друга – прегарна, аякже, не прогадаєш, як матимеш з нею справу, але її врода блякне, якщо порівнювати з першою. Мусиш одне око заплющити і не бачити моєї дівчини, аби побачити, що твоя також гарна.

Бувши на одинадцять хвилин старшим за брата, він приписав собі право вибирати першим. Фрозіно Дує вже хотів було протестувати, але саме в цю мить перша панночка, хазяйка, повернулася, аби подивитися простісінько на братів і прошепотіла своїй компаньйонці чистою італійською.

– Що ти думаєш, Анжеліко, з цього приводу?

– Моя Анжеліко, вони не позбавлені своєї простої чарівности.

– Ні, це заборонено, моя Анжеліко.

– Моя Анжеліко, аякже. Але, може, ми прийдемо до них уві сні.

– Ми обоє прийдемо до них обох, моя Анжеліко.

– У снах, моя Анжеліко, так буде ліпше.

Тоді вони – ангели. Не дияволи, а ангели, що можуть читати чужі думки. Поза сумнівом, їхні крила були охайно складені під одягом. Брати Фрозіно почервоніли, сердилися і несамовито дивилися довкруж, але, крім них, здається ніхто не почув, що сказали ангели верхи на конях. Зрозуміло, що це просто неймовірно, але разом з тим це було ще одним доказом їхньої божественної природи. Божественної або окультної природи. Але це були ангели, таки ангели. «Анжеліка», як їх, скоріше всього, обох звали, було не надто підхожим ім'ям для демона. Вони були ангелами снів і пообіцяли мірошникам насолоду, про яку чоловіки можуть тільки мріяти. Райська насолода. Раптом їх почав розбирати сміх, брати обернулися і чимдуж побігли до млина.

– Куди ви? – гукнув їм навздогін м'ясник Ґаббура, але як вони могли сказати, що їм треба негайно лягти і заплющити очі? Як точно пояснити, чому тепер, як ніколи раніше, їм так захотілося спати?

Процесія зупинилася перед таверною Ветторі. Настала тиша, яку порушувало хіба що іржання натомлених коней. Іль Макія, як і всі інші, не зводив очей із жінок, а коли почув голос Арґалії з уст блідого воїна, йому здалося, що його із прекрасного палацу перетягли у смердючу помийну яму.

– У чому річ, Ніколо? – промовив голос. – Хіба ти не знаєш, що той, хто забуває друзів, забуває себе?

Марієтта вчепилася у чоловіка обома руками.

– Якщо твоїм другом сьогодні стала Смерть, – прошипіла вона йому на вухо, – то твої діти, поки смеркнеться, стануть сиротами. Іль Макія смикнув головою, ніби хотів струсити із себе похмілля. Поглянув вершникові в очі, не кліпаючи і без теплоти.

– Спочатку було троє друзів, – сказав він тихо. – Ніколо «іль Макія», Аґостино Веспуччі та Антоніно Арґалія. Їхнім хлопчачим світом був зачарований ліс. Потім батьків Ніно забрала чума. Він поїхав шукати щастя, і вони його більше не бачили.

Марієтта дивилася то на чоловіка, то на незнайомця, і розуміння поступово проступало у неї на обличчі.

– Потім, – завершив Ніколо, – після довгих років зрадницьких дій проти своєї країни і Бога, який прокляв його душу і послав на переплавку до пекла варте диби[47] його тіло, Арґалія Паша – Аркалія, Аркуаліа, Аль-Ґалія, навіть ім'я його стало обманом – повернувся до місця, що вже не є його домом.

Він не був глибоко релігійним чоловіком, аль-Макія, але він був християнином. Він не ходив до церкви, але вважав усі інші релігії неправдивими. Він звинувачував пап у більшості воєн того часу і мав багатьох єпископів і кардиналів за злочинців, але кардиналам і папам більше, ніж принцам, подобалося те, що він мав сказати про природу світу. Він, бувало, просторікував перед своїми товаришами у таверні про те, як корупція в Курії відвернула італійців від віри, але він не був єретиком, у жодному разі, і хоч деякі управлінські аспекти султана-мусульманина він вважав цінними і навіть схвалював їх, проте від самої ідеї піти на службу до такого монарха його аж вернуло.

А потім постало питання резиденції пам'яті, тієї прегарної дівчини Анжеліки Кур з Бурґа, того ангельського серця, яке, усвідомивши, що вчинили з її розумом і тілом, викинулася з вікна. З очевидних причин цього питання не можна було порушувати в присутності дружини, оскільки вона була дуже ревнивою, до того ж він сам спричинився до культивування цієї риси її характеру, будучи немолодим чоловіком, повним кохання не до своєї дружини, чи то пак, якщо бути точним, то до дівчини на ймення Барбера Раффакані Салютані, контральто, яка співала так ніжно і так гарно і так багато виконувала чудових речей, і не тільки на сцені, о так, Барбера, Барбера, вже не така молода, як колись, але і далі значно молодша за нього і готова, о просто незбагненно, кохати сивого чоловіка у розквіті своєї юної краси… тож, підбиваючи підсумки, продумавши наслідки дій в іншому руслі, було ліпше наразі зосередитися на питаннях богохульства та зради.

– Милостивий пане Паша, – привітав він свого товариша дитинства, його брови, схожі на крила кажана, зійшлися докупи у колючому несхваленні, – і чим тут може займатися язичник, тут, на християнській землі?

– Я хочу дещо попросити у тебе, – відповів Арґалія, – але не для себе.

* * *

Двоє товаришів дитинства залишилися віч-на-віч у заваленій книжками та паперами іль Макієвій кімнаті для писання. Сутеніло. Маючи вдома справи, багато хто з селян порозходилися, але багато і далі стояли під будинком. Яничари, прийнявши воду від служниці Макіавеллі, так само як і обидві панни, нерухомо сиділи у своїх сідлах. З настанням ночі вийшли обидва чоловіки, і всім було зрозуміло, що досягнуто певного роду перемир'я. Арґалія подав знак, і яничари спішилися, а тоді сам Арґалія допоміг Кара Кьоз та дівчині-Дзеркалу спуститися із сідел. Його загін мав отаборитися на ніч у маєтку, дехто на невеликому полі біля Ґреве, інші в ройегі, себто в садибах Фонталля, іль Поджіо та Монте Паньяно. Чотири швейцарці-велети залишалися на віллі Ла Страда, розмістившись у наметі, і стали на чатах. Коли люди відпочинуть і відновлять сили, гурт рушить далі. Але залишить щось дуже цінне.

Ніколо повідомив дружині, що у них ночуватимуть іноземки, Моґорова принцеса та її служниця. Марієтта зустріла новину, ніби це був смертний вирок. Її вб'є краса, спалить вогнище безкінечної похоті її чоловіка. Найвродливіші й найжаданіші жінки, яких коли-небудь бачили у Перкуссині – ці дияволиці – будуть ночувати під її дахом, і за їхньої присутности вона, Марієтта, просто перестане існувати. Тільки дві пані й залишаться. Вона ж стане неіснуючою чоловіковою дружиною. На столі з'являтиметься їжа, будуть пратися речі, і в домі буде лад, а її чоловік не знатиме, хто все це робить, бо він тонутиме у відьомських очах чужинок, настільки бажаних, що вони просто зітруть її з поля зору. Дітей доведеться перевести, може, до будинку біля восьми канав уздовж Римського шляху, а вона бігатиме між тим місцем та Ла Страдою, і це буде жахливо, це – жахливо, цього вона не допустить.

І вона почала сварити його – перед усією громадою, на очах усього села, велетів-гігантів та постаті Смерти, якою був Арґалія, що постав з мертвих, але іль Макія підніс руку і якусь мить мав вигляд знатного сановника Флоренції, яким він ще донедавна був, і вона зрозуміла, що так треба, і замовкла.

– Гаразд, – сказала вона. – У нас нема королівських палат, тож нехай потім не нарікають, от і все.

По одинадцятьох роках шлюбу зі своїм перелюбним чоловіком самовладання сеньйори Марієтти дало збій, і зараз він ставив їй за вину те, що буцімто вона виганяє його з дому, наприклад, у будуар повії Барбери. Тієї верескливої Салютаті, чий план був доволі простий: пережити Марієтту Корсіні, а тоді захопити її вотчину, замінивши її у спальні господаря на віллі Ла Страда, де Ла Корсіні була господинею та матір'ю Ніколових дітей. Це зробило Марієтту непохитною у своїх планах дожити до ста одинадцяти років і дочекатися погребіння своєї суперниці, а тоді голою потанцювати на її убогій могилі під щербатим місяцем. Вона вжахнулася від жагучости своїх мрій, але перестала заперечувати їхню правдивість. Її також могла потішити смерть іншої жінки. Можливо, вона навіть могла пришвидшити розвиток подій. Можна вдатися до вбивства, розмірковувала вона, бо на ворожбі вона не дуже зналася, а її чари майже ніколи не спрацьовували. Якось, перш ніж зайнятися сексом, вона намастила всеньке тіло чарівною маззю, себто перед тим, як змусити його зайнятися сексом, і якби вона було справжньою відьмою, та мазь прив'язала б його до неї назавжди. Натомість він, як завжди, почимчикував наступного ранку до Барбери, а вона кляла його навздогін у спину, називаючи його безбожним розпусником, який не поважає святости благословенної олії.

Він цього не чув, певна річ, але діти чули, бо їхні очі все бачили, їхні вуха все чули, вони були безголосим сумлінням дому. Вона могла б подумати, що то святі духи, якби не треба було їх годувати, латати їхній одяг та прикладати до їхніх голів холодні компреси, коли вони мали гарячку. Тому вони були досить реальними; проте її ревнощі були ще реальнішими, ніж вони, і вона відіпхнула їх, своїх дітей, на задній план. Діти були очима, вухами, ротами і тихим віддихом уночі. Вони були другорядними. Що заповнювало її бачення, так цей чоловік, її чоловік, настільки вчений, настільки привабливий і такий невдаха, звільнений, вигнаний, який все ще ніяк не може зрозуміти справжньої вартости життя, навіть strappado нічого його не навчило в плані вартости кохання та простоти, навіть заперечення всього його життя та роботи з боку громадськости, якій він присвятив себе, не навчило його, що краще віддавати свою любов і вірність близьким та домашнім, а не громадськості загалом. Він мав хорошу дружину, вона була люблячою дружиною, а от він волочився за дешевою молодою поткою. Він мав свою гідність та ерудицію, а також невеличкий, але все ж таки маєток, проте щодня писав принизливі листи до двору Медичі, раболіпно випрошуючи якоїсь громадської посади. Це були влесливі листи, не варті його темного скептичного генія та несамовитих слів. Він зневажав те, що мав леліяти: цю вотчину, цей ґрунт, ці будинки, ці ліси та поля, а також дружину – скромну богиню його куточка землі.

Прості речі. Ловля дроздів на світанку, налиті грона винограду, худібка і ферма. Мав удосталь часу для читання і писання і міг дозволити силі свого розуму посперечатися з розумом будь-якого принца. Найкраще, що було в ньому, – це його розум, саме там він зберігав усе варте уваги, але у своєму несамовитому розчаруванні, у своєму болісному вигнанні він думав про одне – як би знайти нову діру для свого качана. Або ж просто застрягти у тому особливому місці відпочинку, в Барбери, тієї співучої лярви. Коли вони ставили його виставу про мандрагоровий корінь у тому чи в іншому містечку, він зробив усе від нього залежне, аби її запросили співати в антрактах для розваги публіки. Аж дивно, що глядачі не повиходили від болю у вухах та відрази. Аж дивно, чому його добра дружина не підсипала йому у вино трутизни. Аж дивно, що Бог дозволяє таким легковажним дівчиськам як Барбера процвітати, тоді ж бо як добрі жінки в'януть і передчасно старіють.

– Але, може, тепер, – сказала Марієтта собі, – та виюча лярва матиме зі мною дещо спільне. Може, тепер нам треба поговорити про прихід відьом, що хочуть зруйнувати щасливий уклад флорентійського життя.

* * *

Ніколо мав звичку щовечора спілкуватися з могутніми мерцями саме у кімнаті, де він тепер зіткнувся лицем до лиця зі своїм другом дитинства, і хотів побачити, чи зможе він приборкати свою ворожість, що нуртувала в ньому, а чи вони приречені на все життя залишитися ворогами. Мовчки прохав у мерців поради. Був у близьких стосунках зі всіма героями та негідниками, філософами та непосидючими людьми давнього світу. Коли він залишався на самоті, вони обступали його, сперечалися, щось пояснювали або ж забирали його з собою у свої невмирущі воєнні кампанії. Побачивши Набіса[48], принца спартанців, що захищав своє місто від римлян та решти Греції, чи ставши свідком сходження Агафокла Сицилійця[49], сина гончара, який посів трон короля Сиракуз лишень за допомогою підлости, або ж поскакавши на коні з Олександром Македонським проти перського царя Дарія Великого, він відчував, як піднімалася завіса його свідомости, і світ ставав світліший. Минуле було світлом, яким, за вмілого спрямування, можна освітити теперішнє навіть яскравіше від найсучаснішої лампи. Великість була ніби священним олімпійським вогнем, що передавалася від великого до великих. Олександр брав приклад з Ахілла, Цезар ішов по стопах Олександра, і так далі, і таким чином. Розуміння було ще одним вогнем. Знання не просто народжувалося у людському розумі, але також завжди відроджувалося. Передача мудрости від одного покоління до іншого, тобто цикл відродження – ось що було мудрістю. А все решта – варварство.

Однак варвари були скрізь, і скрізь перемагали. Швейцарці, французи, іспанці, німці – усі топтали Італію у цьому сторіччі нескінченних воєн. Французи билися з Папою, венеційцями, іспанцями та німцями на італійській землі. А тоді в одну мить Франція, Папа, Венеція і Флоренція витупили проти міланців. А тоді Папа, Франція, Іспанія і німці – проти Венеції. Тоді Папа, Венеція, Іспанія та німці – проти Франції. Тоді швейцарці – в Ломбардії. Тоді швейцарці – проти Франції. Італія перетворилася на карусель воєн – воєн, що нагадувала танок з різними партнерами або гру «Похід на Єрусалим», тобто «музичні стільці»[50]. І у всіх цих війнах жодне військо з суто італійських загонів так і не змогло довести свою вправність і встояти проти орд з-за кордонів Італії.

Зрештою, це і помирило його зі своїм «воскреслим» другом. Виходить, для того, аби вигнати варварів, Італії необхідно мати своїх власних варварів. Тоді, може, Арґалія, який прожив стільки часу між варварами і сам зробився лютим воїном-варваром і був немов втіленням самої Смерти, стане тим спасителем, якого так потребує країна. На Арґалієвій сорочці були вишиті тюльпани.

– Смерть між тюльпанами, – схвально прошепотіли великі мертві йому на вухо. – Можливо, цей флорентійський оттоман стане щасливою квіткою міста.

Повільно, після довгих роздумів іль Макія простягнув руку дружби.

– Якщо ти можеш врятувати Італію, – сказав він, – то, може, твоя довга мандрівка виявиться Божим Промислом, хто знає.

Арґалія запротестував проти релігійного підтексту в іль Макієвій гіпотезі.

– Гаразд, – іль Макія охоче відступив від свого. – Спаситель – не зовсім підхожа для тебе назва, погоджуюся. Давай скажемо натомість «сучий син».

Нарешті Андреа Дорія таки переконав Арґалію в тому, що нема жодного сенсу повертатися додому і, задерши ноги, відпочивати.

– Невже ти гадаєш, що герцог Джуліано скаже тобі, – запитав його старий condottiere, – «Ласкаво просимо додому, сеньйоре, озброєний до зубів пірате-зраднику, яничаре-вбивце християн, а також ласкаво просимо твоїх сто одного загартованого у битвах воїна та чотирьох велетнів-альбіносів, бо я вірю тобі, коли ти кажеш, що прийшов з миром, а всі твої добродії, очевидно, працюватимуть від сьогодні садівниками, дворецькими, будівничими і теслями»? Тільки дитя проковтне таку казку. За п'ять хвилин після того, як ти почнеш готуватися до війни, він нацькує на тебе всю міліцію, і вони полюватимуть за твоєю головою. Тому ти мертвий, якщо вирушиш до Флоренції, хіба що…

– Хіба що? – мусив перепитати Арґалія.

– Хіба що я скажу, аби він найняв тебе військовим головнокомандувачем, якого йому саме зараз ой як потрібно. Здається, у тебе не багатий вибір, – промовив старий. – Таким людям як ми відпочинок не світить.

– Я не вірю герцогові, – сказав Арґалія іль Макії. – До того ж я не цілком довіряю і Дорії. Він завжди був останньою тварюкою, і я не впевнений, що його характер змінився з часом. Може, він послав Джуліано листа, кажучи: «Убий Арґалію, щойно його нога ступить за міські мури». А йому вистачить холоднокровности, аби таке зробити. Чи, можливо, він зласкавився і надумав справді допомогти мені, просто так, заради старих часів. Я не хочу брати з собою жінок, аж поки не знатиму, на чому стою.

– Я скажу тобі, на чому ти стоїш, – відповів скрушно Ніколо. – Медичі – абсолютний правитель міста. Папа – також Медичі. Люди подейкують, що, мабуть, і Бог – Медичі, ну, а от щодо Диявола, то він точно один із них. Через Медичі я сиджу тут і нидію, вирощуючи худобу, обробляючи шмат землі, продаючи дрова, і тим заробляю собі на прожиття, а твій друг Аґо також без роботи. Це така нам дяка за те, що ми стільки років вірою і правдою служили містові. А тут з'являєшся ти після свого богохульства та зради, і коли герцог побачить у твоїх холодний очах, що ти знаєшся на вбивстві людей, то скоріш за все ти одержиш посаду командувача міліції – тієї міліції, яку я створював, переконуючи наших скупих скнар у доцільності утримання постійної армії, ти станеш командувачем міліції, яку я навчав і з якою я здобув перемогу після облоги та відновлення наших позицій у Пізі, і та міліція, себто моя міліція, буде тобі нагородою за твоє грішне, корисливе та розбещене життя, і за таких обставин важко повірите у повчання віри: доброчесність завжди винагороджується, а гріх карається, еге ж?

– Подбай про жінок, і якщо все буде гаразд, – сказав Арґалія, – і я одержу призначення, то одразу заберу їх до себе, а тоді побачимо, що можна буде зробити для тебе та малого Аґо.

– Чудово, – сказав іль Макія. – Ти робиш мені послугу.

* * *

Життя вдарило і по Аґостіно Веспуччі, і останніми днями він сильно змінився, його життєрадісна балакучість зникла, і він майже не лаявся. На відміну від іль Макії, його не висилали з міста, тож він сидів у будинку, що в Оґніссанті, або торгував олією, вовною, вином чи шовком, що йому вже аж остогиділо, але часто ішов з міста до Сант'Андреа в Перкуссині й лежав на самоті в мандрагоровому лісі, спостерігаючи за рухом листя та птахів, аж поки не наставав час приєднуватися до Ніколо у таверні з вином та балачками. Його осяйне золотаве волосся передчасно посивіло і порідшало, тому на вигляд він здавався старшим за свої роки. Він не одружився, не так часто і не з таким ентузіазмом заходив до борделів, як у давні часи. Якщо звільнення з роботи знищило його амбіції, то приниження з боку Алессандри Фіорентини знищило його потяг до протилежної статі. Одягався абияк і навіть став скупим на гроші, без жодної необхідности, бо в місті було досить заможних Веспуччі, аби допомогти йому фінансово. Напередодні від'їзду іль Макії з Флоренції до Перкуссини Аґо запросив на обід товаришів, а наприкінці пиятики виставив кожному рахунок, навіть самому Ніколо, на суму чотирнадцять сольдо. Ніколо не мав при собі стільки грошей і дав трохи більше одинадцяти. Тепер же Аґо весь час нагадував йому про ті три заборговані сольдо.

Іль Макія не сердився на свого друга за його ощадливість, бо розумів, що коли місто знехтувало їхніми роками важкої праці, Аґо зазнав ще сильнішого, ніж він сам, удару, до того ж утрата коханої також могла проявитися у покинутого закоханого дивними симптомами. З трьох друзів лишень Аґо не любив подорожувати, бо місто для нього було всім і навіть більшим, ніж він потребував. Якщо іль Макієя втратив місто, то Аґо втратив увесь світ. Інколи він казав, що покине Флоренцію назавжди, поїде до Америго в Іспанію і перетне океан. Розмірковував він про таку подорож без найменшого задоволення; скидалося, що він розповідає про свій відхід у потойбічний світ. Звістка про смерть Америго лише поглибила журу його кузена. Аґо, здавалось, ще охочіше, ніж раніше, думав про смерть під чужим небом.

Інші давні друзі стали буркотунами. Біаджіо Буонаккорсі та Андреа ді Ромоло посварилися між собою, а також з Аґо та іль Макією. Але Веспуччі та Макіавеллі залишалися близькими друзями, і ось чому Аґо ще вдосвіта з'явився на коні, аби з іль Макією піти на лови птахів, і ледь не вмер зі страху, коли у вранішньому тумані перед ним постали чотири величезні чоловіки і почали допитуватися, що він тут робить.

Однак щойно іль Макія, загорнутий у довгий плащ, вийшов з будинку і сказав, що то його друг, велети враз стали привітними. Чотири швейцарські яничари, як це добре знав Арґалія, були, по суті, великими базікалами, розпускали язика, як базарні баби, і поки вони чекали на іль Макію, що повернувся до будинку і закінчував намащувати пташиним клеєм в'язові гілки у маленьких клітках, Отто, Ботто, Клотто і д'Артаньян так жваво описали стан справ, що Аґо після тривалої байдужости вперше відчув сильний сексуальний потяг. Здавалося, ті жінки варті того, аби на них глянути. Тим часом Ніколо спорядився, і з порожніми клітками за спиною скидався на збанкрутілого вуличного торговця, а тоді двоє друзів рушили до лісу.

Піднімався туман.

– Скоро закінчиться міграція дроздів, – сказав іль Макія, – і на таке ми навіть сподіватися не зможемо.

Але в його очах світився вогник, якого не було вже довгий час, й Аґо запитав:

– А вони як, нічогенькі?

Повернулася також іль Макієва усмішка.

– Дивна річ, – сказав він, – навіть дружина перестала цабанити.

У ту мить, коли Кара Кьоз та її Дзеркало увійшли в будинок Макіавеллі, Марієтта Корсіні почувалася трохи недолугою. Приємний гіркувато-солодкуватий аромат ширився довкола обох чужинок і дуже швидко заповнив коридори, горішній поверх та всі закутки дому, і Марієтта, вдихаючи той сильний запах, почала думати, що її життя було не таким уже й поганим, як вона гадала, що чоловік кохав її, а діти були хорошими дітьми, а ці гості, зрештою, найбільш імениті серед тих гостей, яких вона мала честь коли-небудь приймати. Арґалія, попросивши дозволу залишитися їм на ніч у будинку перш ніж поїхати до міста, мав спати на дивані у кабінеті іль Макії; Марієтта відвела принцесу до гостьової спальні й запитала, трохи ніяковіючи, чи її фрейліна не захоче зайняти одну з дитячих кімнат. Кара Кьоз притулила палець до губів господині і прошепотіла їй на вухо:

– Ми з нею і в цій кімнаті помістимося.

Марієтта лягла спати з дивним відчуттям блаженства, і коли її чоловік також ліг біля неї, вона розповіла йому без жодного здивування в голосі, що обидві пані вирішили спати разом.

– А що мені до тих жінок, – сказав її чоловік, а серце Марієтти тьохнуло від радости, – жадана жінка лежить коло мене.

Кімната було заповнена гіркувато-солодкуватими пахощами парфумів принцеси.

Що ж до Кара Кьоз, то, щойно за нею та дівчиною-Дзеркалом зачинилися двері, її охопило відчуття екзистенційного страху. Час від часу на неї накочувався такий смуток, але протистояти йому вона так і не навчилася. Її життя було низкою вольових дій, тож інколи вона починала вагатися і впадала у відчай. Вона побудувала життя на коханні чоловіків, на впевненості у своїй спроможності за необхідности викликати у них кохання, але коли поставали найтемніші питання сутности її власного «я», коли вона відчувала, як здригається і карається її душа під вагою самотности й втрат, тоді не допомагало жодне чоловіче кохання. Тому дійшла висновку про невідворотність питання вибору між її коханням та її внутрішнім «я», і про те, що коли такий час настане, то у неї не буде вибору, вона не зможе вибрати кохання. Бо в іншому разі поставить під загрозу своє життя. Виживання – понад усе.

Це було невідворотним наслідком її добровільного зречення свого природного світу. В день, коли вона відмовилася повертатися до могольського двору зі своєю сестрою Ханзадою, вона збагнула не тільки те, що жінка може вибирати собі шлях, але також і те, що кожен вибір має незгладимі наслідки. Вона зробила свій вибір і не жалкувала за тем, що невпинно слідувало після нього, але час від часу її діймав великий страх. Страх охоплював геть усе її єство і трусив нею, як буря деревом, а тоді приходила Дзеркало і тримала її, аж поки все не минало. Вона лягла під ковдру, Дзеркало біля неї і тримала Кара Кьоз за передпліччя, тримала міцно, не так, як жінка тримає жінку, а як чоловік. Кара Кьоз усвідомлювала, що її влада над чоловіками дозволить їй пливти по житейському морю без особливих труднощів, але вона також усвідомлювала, що в такому плаванні неминучі великі потрясіння. Вона відшліфувала свій дар чарівництва, вивчила мови, стала свідком найбільших подій свого часу, але вона не мала сім'ї, своєї родини, не мала відради у перебуванні в межах чогось рідного – материнської мови, братової опіки. Вона ніби летіла над землею, змушуючи себе летіти і водночас побоюючись, що кожної миті чари можуть розвіятися, і вона каменем упаде на землю.

Найменшу новину про свою родину вона пригортала до, грудей, намагаючись витиснути з неї навіть більше інформації, ніж вона насправді містила. Шах Ізмаїл був другом її брата Бабара; про це вона довідалася від оттоманів, що мали свій спосіб дізнаватися про події у світі. Тож вона знала, що її брат був живим, а її сестра прибула до нього, і в неї народилося дитя Насируддин Гумаюн. А все решта залишалося непевним. Свою родову державу Фергану вони втратили і, мабуть, уже ніколи не повернуть. Бабару припав до душі Самарканд, але незважаючи на поразку і смерть Шайбані, Хана Гіркий Полин, могольські сили, здається, були неспроможними втриматися у казковому місті впродовж довшого часу. Тому Бабар також не мав дому, і Хамзада була бездомна, уся родина не мала постійного прихистку на жодній латці Божої землі. Можливо, це і є доля моголів – тинятися, збирати сміття, залежати від інших, безуспішно боротися і гинути. Відчай на мить заповзав у її серце. Потім приходила до тями. Вони – не жертви, а творці історії. Її брат, його син і син його сина створять державу, якою пишатиметься весь світ. Вона хотіла цього, передбачала це, реалізувала свою мрію лютістю своєї потреби. Попри непереборні перешкоди в чужому світі, вона доможеться свого, вона створить своє королівство, бо також народжена, аби управляти. Вона була моголкою і настільки ж безстрашною, як і кожен чоловік. Поставлене завдання їй було під силу. Тихенько, про себе, любила декламувати чаґгатайською вірші Алі-Шир Навої. Чаґгатайська мова була її материнською мовою, її таємницею і зв'язком з її справжньою, покинутою сутністю, яку вона вирішила замінити власною сутністю, але яка, поза сумнівом, стане частиною цією нової сутности, її основою, її мечем і щитом. Плакальник Навої колись у далекій країні співав для неї: «Кара ко'зум, келю мардумлюґ еміді фан ґільґіль. Прийди, Кара Кьоз, покажи мені свою доброту». Коли її брат правитиме імперією, вона з тріумфом повернеться, як королева. Або ж братові діти вітатимуть її дітей. Кровні узи не можна розривати. Вона стала іншою, але водночас залишилася такою, якою була, і вона зробить усе, аби повернути свою і своїх дітей спадщину.

Прочинилися двері. Зайшов чоловік, її тюльпановий принц. Він діждався, поки всі заснули у будинку, і тепер прийшов до неї, до них. Затьмарення ще не покинуло її, але вже відступало, залишивши місце для її коханого у ліжку. Дзеркало, відчувши, що господині легшає, відпустила її й оглядала Арґаліїв одяг. Він ішов уранці до міста і казав, що незабаром усе владнається. Її не обманювали. Вона знала, що все буде добре або ж дуже погано. Завтра вранці він може загинути, і тоді їй доведеться робити новий вибір. Однак сьогодні він був ще живий. Дзеркало готувала його для неї, погладжуючи та змащуючи його оліями. Вона спостерігала, як у місячному світлі його бліде тіло розквітало від дотиків служниці. З довгим волоссям він сам скидався на жінку, його руки – такі довгі, його пальці – такі тонкі, а шкіра – неймовірно м'яка. Вона заплющила очі й не могла сказати, хто з них торкався її тіла, адже його руки були настільки ж ніжними, як руки Дзеркала, його волосся було настільки ж довгим, а його язик настільки ж умілим. Він умів кохатися, як жінка. А Дзеркало своїми грубими пальцями могла штрикнути її, наче чоловік. Хвилеподібність, повільність і легкість його доторку було тим, за що вона його кохала. Сутінки порозбігалися по кутках, а три рухливі тіла освічував місяць. Вона кохала і служила йому. Вона любила Дзеркало, але не служила їй. Дзеркало любила і служила їм обом. Сьогодні тільки кохання мало значення. Завтра, може, щось інше буде важливіше. Але це буде тільки завтра.

– Моя Анжеліко, – сказав він.

– Тут Анжеліка, Анжеліка тут, – відповіли дві жінки. Тихенький сміх, стогони, голосний вигук і приглушені крики.

Вона прокинулася на світанку. Він спав сном чоловіка, від якого після пробудження дуже багато залежатиме, а вона спостерігала за його диханням. Дзеркало також спала. Кара Кьоз усміхнулася. Моя Анжеліка, прошепотіла вона по-італійському. Кохання між жінками – триваліше, ніж між жінками та чоловіками. Вона торкнулася волосся, такого довгого, такого чорного. Зовні долинули якісь голоси. Хтось прийшов. Швейцарські велети зупинили прибульця. Потім вона почула, як власник будинку вийшов над вір і все пояснив. Вона добре усвідомлювала, ким був цей Ніколо – великий чоловік – у годину поразки. Може, він знову підійметься, знову стане впливовим, але будинок переможеного – це не місце для неї. Велич переможеного чоловіка передається легко, велич його розуму і, мабуть, душі, але він програв свою війну, тому для неї він був нічим, він не міг бути чимось. Наразі вона цілковито покладалася на Арґалію, розраховувала на його успіх, коли вона піднесеться разом з ним, розправить крила й полетить. Але якщо вона його втратить, то дуже побиватиметься за ним, якийсь час буде невтішною, а тоді вчинить так, як має вчйнити. Вона розчистить собі шлях. Хай що станеться сьогодні, вона вже невдовзі прокладе собі дорогу до палацу. Вона призначена для палаців та королів.

* * *

Птахи залітали у клітку і приклеювалися до гілок в'язу. Аґо та іль Макія хапали їх і скручували їм голівки. Сьогодні на обід у них буде смачна юшка із співочих пташок. Вони все ще одержуватимуть від життя насолоду, хоча б допоки не скінчиться міграція дроздів. Вони повернулися до Ла Стради з двома торбами пташок, а щаслива Марієтта чекала на них з келихами запашного червоного вина. Арґалія та його люди вже вирушили до міста, залишивши лишень Костянтина Серба та дюжину яничарів під його орудою, аби в разі потреби захистити жінок; тому Аґо довелося зачекати на зустріч з мандрівником. Згодом він відчув біль розчарування. Ніколо замалював йому перетворення їхнього давнього друга на майже жінкувате, але дуже жорстоке східне втілення Смерти – в «Арґалію Турка», якого селяни почали називали саме так, як він багато років тому і передбачав, коли вирушав малим хлопцем на пошуки свого щастя; тож Аґо хотілося все побачити на власні очі. Повернення Арґалії з чотирма швейцарцями-велетами, про що він колись мріяв, було чимось неймовірним.

А тоді на сходах почулося тупотіння ніг, Аґо глянув угору й Арґалія ніби перестав для нього існувати. Він почув, як сам до себе каже, що досі не бачив вродливішої у світі жінки, що Сімонетта Веспуччі та Алессандра Фіорентина були простачками порівняно з жінками, що сходилися до нього – прекраснішими від самої краси, настільки вродливими, що треба було пригадувати новий термін на означення їхньої вроди і відмовитися від того, що чоловіки вважали прекрасним у повсякденній посередності. Аромат випередив їх і оповив його серце. Перша жінка було дещо вродливішою, ніж друга, але якщо заплющити одне око і не бачити першої, то друга жінка була найвродливішою на землі. Проте навіщо це робити? Навіщо стирати унікальність лишень для того, аби видатне здавалося кращим, ніж воно було насправді?

– А трясця тобі, Макіє, – прошепотів він, аж його піт пробив, а лайка вирвалася з рота під впливом емоцій, і то після тривалого часу цілковитої відмови від міцних словечок, а тоді й торба з мертвими дроздами випала у нього з рук.

– Здається, я знову бачу смисл життя.

{17}

Герцог замкнув свій палац

Герцог замкнув свій палац, побоюючись вторгнення знавіснілого натовпу, що в ті дні після першого обрання Папою одного з Медичі був в екстазі на межі насильства.

– Народ забавлявся, – сказав Арґалія іль Макії пізніше, – незважаючи на стать і вік.

Оглушливі церковні дзвони безупинно били glorias, а багаття загрожували цілим районам міста.

– У Меркато Ново, – повідомляв Арґалія, – бешкетники повідривали шалівки від банків та крамниць із шовком. Коли ж влада отямилася і спробувала зупинити розгардіяш, то вже навіть дах суконної купецької гільдії, старої Калімали, було розібрана на дрова і спалено. Мені розповідали, що багаття горіло навіть на дзвіниці Санта-Марія Фіор. Безлад тривав упродовж трьох днів.

Вулиці задихалися від галасу й диму. Трахалися і спереду і ззаду на кожній бічній вуличці, і все це було до одного місця. Щовечора прикрашений гірляндами віз перемоги воли тягли від садів Медичі на П'яцца Сан Марко до Палаццо Медичі на Віа Ларґа. Біля зачиненого палацу Медичі громадянство спочатку співало пісень на честь Папи Лева X, а тоді підпалювало віз з квітами. З вікон горішніх поверхів палацу нові правителі кидали у натовп щедрі подарунки, тож флорентійці розхапали, – мабуть, з десять тисяч золотих дукатів і дванадцять великих хустин срібла. На вулицях міста стояли бочки з вином та кошики з хлібом, з яких міг пити і їсти кожен флорентієць. Злочинців відпускали, повії багатіли, а немовлят-хлопчиків називали на честь герцога Джуліано та його небожа Лоренцо або ж на честь Джованні, який став Левом, а дівчаток-немовлят хрестили Лаодаміями чи Семірамідами на честь вельможних пань родини.

У такий час видалося неможливим увійти в місто із сотнею озброєних людей і домагатися аудієнції в герцога Джуліано. Дармоїди та підпалювачі правили вулицею. Біля міської брами Арґалія пред'явив свої папери вартовим, а тоді дізнався, що на нього вже очікували.

– Так, герцог вас прийме, – сказали йому, – але ви розумієте, що не зараз.

Тим часом яничари отаборилися під міськими мурами і стояли там чотири дні, коли святкування на честь обрання Папи нарешті пішло на спад. Але і тоді Арґалія не зміг увійти до міста.

– Сьогодні, як стемніє, – сказав капітан варти, – чекайте високого сановника.

Він умів кохати жінок по-жіночому і вбивати чоловіків по-чоловічому, але Арґалія ніколи раніше не стикався з герцогом Медичі у всій його пишності. Однак, коли Джуліано де'Медичі утаємничено в'їхав до його табору з каптуром на голові, Арґалія відразу зрозумів, що новий правитель Флоренції був слабаком, як і його юний небіж, що їхав обіч нього. Папу Лева X знали як владну людину, одного з Медичі старої школи, спадкоємця повноважень його батька Лоренцо Могутнього. Наскільки він мусив бути стурбованим у питанні передачі Флоренції під опіку цих другосортних! Жоден справжній герцог Медичі не вибирався б, як злодій, потайки з міста, аби зустрітися з імовірним службовцем. Герцог Джуліано наважився на такий крок з необхідности мати біля себе для певности сильну людину. Військову людину. Тюльпанового генерала для захисту міста Квітів. Безсумнівно, тут була вакансія.

У своєму наметі у миготінні жовтого світла ламп Арґалія роздивлявся вельмож. Меншому витвору Лоренцо де'Медичі герцогові Джуліано було не більше тридцяти п'яти років, він мав довге сумне обличчя і справляв враження хворої людини. Його кості не постаріють. Поза сумнівом, він кохався в літературі та мистецтві. Поза сумнівом, він був людиною культури та розуму. А значить, схильний до конфліктів. Було б ліпше, якби він залишився дома і доручив битву знавцям своєї справи, для кого боротьба була культурою, а вбивство – їхнім мистецтвом. Небіж, ще один Лоренцо, був смуглявим, мав несамовите обличчя і бундючні манери; один із тисячі двадцятиоднорічних хвальків, вирішив Арґалія. Голова у нього була забита сексом та власним его. Такого в бійку не візьмеш.

Арґалія до розмови підготувався ґрунтовно. В кінці своїх довгих подорожей він скаже, що дізнався лишень таке: Флоренція – всюди, і всюди – Флоренція. Всюди у світі були всемогутні принци, Медичі управляли речами, тому що вони завжди управляли речами, тому що вони могли зробити правду такою, якою вони хотіли її бачити, і робили це шляхом ухвалення декретів саме про таку правду, яка їм була потрібна. Також усюди були Плакальники (в час Плакальників Арґалії не було у Флоренції, але новини про ченця Савонаролу та його послідовників ширилася далеко за межами міста), Плакальники, які хотіли управляти речами через своє переконання, що Вища Сила показала їм справжню правду. Також усюди були люди, які гадали, що вони управляють речами, коли ж, фактично, вони нічим не управляли, і ця остання група була дуже численною, і її можна було назвати соціальним прошарком, прошарком Макій, можливо, службовців, які вважали себе господарями, аж поки їм не показали гірку правду. Цьому прошаркові не варто довіряти, бо найбільша небезпека для принца неминуче виходитиме від них. Тому принцові необхідно бути впевненим у своїй спроможності придушити будь-яке повстання службовців та здолати чужинське військо, тобто бути готовим до нападу як з боку внутрішніх, так і зовнішніх ворогів. По всій землі всі держави, що хочуть здолати зовнішню і внутрішню небезпеку, потребують могутніх воєначальників. І він, Арґалія, якнайкращим чином представлятиме єдність Флоренції з рештою світу, бо є воєначальником, який може Гарантувати своєму місту спокій та безпеку, так само як він це робив в інших далеких містах, перебуваючи на службі в інших господарів.

Медичі повернулися до влади кількома місяцями раніше з допомогою іспанських найманців – «білих Маврів» – під орудою такого собі генерала Кардони. Поза мурами чудового міста Прато вони наразилися на флорентійську міліцію, гордість іль Макії, яка мала кількісну перевагу, але їй бракувало відваги та повноцінного керівництва. Тож флорентійська міліція розімкнула лави і втекла, а місто впало вже першого дня після чогось лишень подібного на битву. Опісля «білі Маври» несамовито грабували місто, а Флоренція з переляку відмовилася від республіки і, вклякнувши, просила Медичі повернутися. Розграбування Прато тривало і тривало, аж три тижні. Загинуло, згоріло живцем, було зґвалтовано і розпанахано чотири тисячі чоловіків, жінок і дітей. Навіть монастирі не убезпечилися від розгнузданих людей Кардони. У Флоренції блискавка вдарила у міську Пратську браму, і таким знаком було неможливо знехтувати. Однак – це стало найпереконливішим аргументом Арґалії – іспанців в Італії так ненавиділи, що для Медичі було би нерозумним знову покладатися на них. Тепер вони потребували одного – вишколених, загартованих у битвах воїнів, спроможних узяти під контроль міліцією/ Флоренції, стати її кістяком та організаційним чинником, піднести бойовий дух, якого Ніколо, за своєю природою цивільний бюрократ, просто не зміг вселити.

У такий спосіб відвалившись від свого дискредитованого давнього друга, Арґалія Турок прокладав собі шлях на посаду condottiere Флоренції. І був приємно здивований, коли йому запропонували контракт на постійній основі, а не на якийсь місяць чи два. Зазвичай його колег-воїнів у ті часи наймали лише на три місяці, а їхня оплата залежала від успішности воєнних операцій. Як на ті часи, то Арґаліева грошова винагорода була досить високою. На додачу герцог Джуліано надав своєму новому капітанові резиденцію у Віа Порта Росса з обслугою та щедрою грошовою допомогою на її утримання.

– Мабуть, мене рекомендував адмірал Дорія, – сказав він герцогові Джуліано, охоче погодившись на гарні умови.

– Він сказав, що ти єдиний варвар-виродок, з яким би він не хотів битися ні на морі, ні на суші, навіть якби ти був голий-босий як необрізане дитя і в руці тримав кухонний ніж, – відповів елегантно герцог.

* * *

За легендою, родина Медичі володіла чарівним дзеркалом, що показувало правлячому герцогові образ найбажанішої жінки у сущому світі, і саме в цьому дзеркалі попередній Джуліано де'Медичі, дядько теперішнього правителя, якого вбили в день заколоту Пацці, вперше побачив обличчя Симонетти Веспуччі. Однак після її смерти дзеркало потьмяніло і не спрацьовувало, ніби не бажало плямувати пам'ять про Симонетту, показуючи замість неї менш вродливих жінок. Під час родинного вигнання дзеркало якийсь час залишалося на своєму місці на стіні покою, що називався спальнею дядька Джуліано, в старому домі на Віа Ларґа, але через вперте небажання функціонувати як інструмент об'явлення і як звичайне дзеркало його, зрештою, зняли і помістили в комірчину, таку собі шафку для мітел у стіні однієї із спалень. Аж раптом після обрання Папи Лева X дзеркало знову засвітилося, і, як переповідали, дівчина-служниця зомліла, коли відчинила комірчину і побачила у затягнутому павутинням кутку жіноче обличчя, яке сяяло нетутешньою вродою.

– В усій Флоренції такого обличчя нема, – промовив новий герцог Джуліано, коли показали йому диво; вдивлявся він у дзеркало, а його здоров'я і манери поведінки поліпшувалися просто таки на очах.

– Повісьте дзеркало знову на стіну, я обіцяю дати золотий дукат жінці або чоловікові, які приведуть до мене це принадне створіння.

Покликали художника Андреа дель Сарто, аби він подивився на чарівне дзеркало і перемалював з нього красуню, але дзеркало так легко не вдалося обдурити, адже чарівне дзеркало, з якого можна перемальовувати окультні зображення, дуже скоро втратило б роботу; тож, коли дель Сарто глянув у дзеркало, крім себе, не побачив жодної живої душі.

– Ні, нічого, – сказав Джуліано розчаровано. – Я знайду її, і ти намалюєш її з натури.

Після відвідин Сарто герцог розмірковував над тим, чи справа тут, часом, не в низькій оцінці генія митця з боку дзеркала; однак на даний момент він був найкращим художником з усіх наявних, оскільки Санціо перебував у Римі, сварячись з Буонарроті у Ватикані, а старий Філіпепі, який очманів від смерти Симонетти і благав поховати його в її ногах, очевидно, свого не домігшись, уже давно помер у злиднях і всіма забутий, неспроможний стояти без двох костурів. Учень Філіпепі Філіппіно Ліппі був популярним майстром festaiuoli, що організовував міські паради та вуличні карнавали, художником, від чиїх робіт натовп шаленів, але він був непридатний для задуманої герцогом Джуліано роботи. Отже, дель Сарто не підходив, але заковика була ще в тому, що дзеркало надалі функціонувало тільки наодинці з герцогом Джуліано. Наступні кілька днів він шукав приводу для усамітнення у своїй спальні кілька разів на день і споглядав неземну вроду, а придворні, занепокоєні його загальним станом здоров'я і неврастенічним виглядом, почали готуватися до найгіршого і дедалі частіше з тривогою позирали у бік його ймовірного спадкоємця Лоренцо. А тоді чарівне створіння в'їхало до міста поряд з Арґалією, і настав час l'ammaliatrice[51].

* * *

Вона мала двадцять два роки і була майже на чверть століття молодшою за нього, але коли запитала іль Макію, чи він хотів би пройтися з нею своїм лісом, він підскочив з готовністю схибленого від кохання юнака. На ноги зірвався також і Аґо, що трохи роздратувало Ніколо; що, це ледащо все ще тут? І він збирається супроводжувати їх на прогулянці? Ох і надокучливий, дуже надокучливий, але за цих обставин, мабуть, украй потрібний. Потім з'явилася перша ознака виняткового дару принцеси. Дружина Ніколо Марієтта, зазвичай дуже ревнива і сварлива жінка, радо пристала на цю пропозицією, і то з таким тоном, який аж ошелешив її чоловіка.

– Аякже, покажи дівчині наші місця, – сокотіла вона солоденько й швиденько подала кошик та фляжку вина, аби прогулянка була ще приємнішою. Сторопілий іль Макія збагнув, що його дружина перебуває під впливом якихось чарів, і відчув, як слова чужі відьми промайнули у його голові, але, згадавши прислів'я про дарованого коня, перестав про це думати і тішився своїм щастям. Упродовж наступних пів години він ішов першим, за ним тягнувся Аґо, а позаду нього на деякій відстані йшов Костянтин Серб та ватага охорони, що супроводжувала до дуба його дитинства юну принцесу й фрейліну.

– Тут колись, – казав їй Аґо, а іль Макія кутиком ока бачив, що він з усіх сил намагався справити на неї враження, – я, по суті, знайшов корінь мандрагори, казкову чарівну річ – так! – я знайшов його десь тут.

Він енергійно озирався довкруж, не знаючи куди показувати.

– О, мандрагора? – перепитала Кара Кьоз бездоганною флорентійською говіркою. – Погляньте он туди, там ціла галявина тих рослин.

Але перш ніж хтось міг їх зупинити, перш ніж хтось міг попередити їх, що потрібно заткнути вуха глиною і лиш тоді висмикувати рослини, обидві леді побігли до сили-силенної неймовірних рослин і почали їх рвати з корінням.

– Зупиніться! – заверещав Аґо, невміло плескаючи у долоні. – Стривайте! Ми збожеволіємо від їхнього крику! Або ж оглухнемо! Або ж ми всі… – він хотів сказати «помремо», але обидві пані спантеличено дивилися на нього з висмикнутими мадрагорами в кожній руці, і не чулося ніякого смертельного крику.

– Так, вони отруйні, якщо прийняти їх надто багато, авжеж, – сказала Кара Кьоз замислено, – але не потрібно боятися.

Коли ж обоє чоловіків побачили, що жінкам корінь мандрагори віддає своє життя без жодних протестів, то дуже здивувалися.

– Тільки не випробовуй його на мені, – шаленів Аґо, намагаючись приховати свій страх, що охопив його кількома секундами раніше. – Мені доведеться завжди тебе кохати, або ж, в крайньому разі, поки хтось із нас не помре.

Потім він геть спаленів, і те почервоніння поповзло вниз під комірець його сорочки і з'явилося з рукавів, також змінивши колір його рук, що свідчило, звичайно, про безнадійність і безповоротність його закоханости. Для цього не знадобилося жодної окультної рослини.

* * *

До часу, коли Арґалія з швейцарцями-велетами для ескорту Кара Кьоз повернувся до її нового дому у Палаццо Коккі дель Неро, всеньке село Сант'Андреа в Перкуссині потрапило під вплив її чарів, геть усі – аж до останнього чоловіка, жінки та дитини. Навіть кури, здається, були веселішими і несли більше яєць. Загалом, принцеса нічого такого не робила для підвищення своєї популярности, але вона весь час зростала. Впродовж шести днів тимчасового перебування у будинку Макіавеллі вона з Дзеркалом ходила по лісу, читала вірші різними мовами, зустрічалася і подружилася з дітьми господаря будинку і навіть пропонувала свою допомогу на кухні, яку Марієтта відхиляла. Вечорами вона полюбляла посидіти з іль Макією у його бібліотеці, дозволяючи Ніколо читати уривки з творів Піко делля Мірандоли та Дайте Аліг'єрі, а також пісні з епічної поеми Закоханий Орландо, написаної Маттео Бойардо зі Скандьяно.

– Ох, – вигукнула вона, коли дізналася про численні випробування у житті головної героїні Бойардо. – Бідолашна Анжеліка! Так багато переслідувачів і так мало сил, аби протистояти їм або ж нав'язати їм свою волю.

А тим часом у селі всі як один почали співати їй похвальні пісні. Дроворуб Ґаґліофф вже більше не називав Кара Кьоз і Дзеркало «відьмами» для «маханини», а говорив про них з широко розплющеними очима та поштивим трепетом, не дозволяючи собі навіть у мріях мати з прекрасними жінками плотських стосунків. Брати Фрозіно, сільські франти, мали нахабство оголосити, що вони – претенденти на її руку, адже було не зовсім зрозуміло, чи Аґалія Турок насправді одружений з нею, і, певна річ, якщо би це підтвердилося, тоді обидва мельники погоджувалися визнати у цій справі його право законного чоловіка, але якщо ж вона була неодружена, а їм би це навіть дуже сподобалося, вони погоджувалися в інтересах братської любови ділитися нею та її фрейліною між собою по черзі. Ніхто інший не був настільки недолугий, як Фрозіно Уно та Дує, але загальна громадська думка про Кара Кьоз була високою, тож і жінки, і чоловіки проголошували себе «зачарованими».

Якщо це була ворожба, то дуже великодушна. У той час усі флорентійці перемивали кісточки хижим ворожбиткам, що викликали демонів для спонукання невинних чоловіків до похітливих актів і використовували ляльки та шпильки для завдання болю своїм ворогам, а також приневолювали хороших чоловіків, які, залишивши свій дім і роботу, перетворювалися на рабів їхньої волі. Однак ні за Кара Кьоз, ні за її фрейліною у домі іль Макії не помічали якихось ознак чорної магії, або, принаймні, ті ознаки, які були очевидні, з якихось причин не викликали підозри. Відьми любили ходити по лісу, про це знали всі, але, гуляючи лісом, Кара Кьоз та Дзеркало були, на думку добрих людей Перкуссини, просто таки «чарівними». Випадок з мандрагоровою галявиною не набув широкого розголосу, і, що дивно, іль Макія більше не знаходив її, а також не бачив висмикнутих рослин обома Анжеліками, тому Ніколо та Аґо дещо сумнівалися, чи взагалі той випадок трапився з ними.

Було видно, що відьми мають сильні лесбійські нахили, але нікого, навіть Марієтгу Корсіні не турбувало, скажімо, те, що вони надумали спати в одному ліжку.

– А що тут такого, це ж бо лише за компанію, – казала Марієтта чоловікові млявим голосом, а він важко кивав головою, ніби після надмірної кількости випитого пополудні сонливого вина. Щодо відомого ентузіазму відьом до спаровування з Дияволом, то в Перкуссині просто не було Дияволів, і жоден з них не вилазив з Пекла кудкудакати у багаттях чи сидіти, як боввани, на дахах таверн чи церков. Тривала доба полювання на відьом, і у дворах міста жінки зізнавалися у злих діяннях – у приневоленні сердець та умів добропорядних громадян за допомогою вина, ладану, менструальної крови та води з черепів мертвих. Ніде правди діти, всі у Перкуссині були закохані у принцесу Кара Кьоз, але обожнювання, яке вона вселяла, за винятком, мабуть, сексуально заклопотаних близнюків Фрозіно, було абсолютно чистим. Навіть Аґо Веспуччі, романтичний телепень, який би кохав її, як він висловився, аж «поки смерть не розлучить нас», не мав у той час жодних ілюзій щодо можливости стати її тілесним коханцем. Втіху давало навіть саме обожнювання.

Ті, хто потім оцінював й аналізував кар'єру флорентійської чарівниці, передовсім Джан Франческо Піко делла Мірандола, небіж великого філософа Джованні та автор La strega ovvero degli inganni dei demoni («Відьма або обман демонів»), дійшов висновку, що міазми схвалення, які Кара Кьоз створила навколо Перкуссини і які дуже швидко поширилися по всій окрузі у таких місцях як Сан Косчино та Вал ді Пеза, Імпрунета та Біббіоне, Фальтіньяно та Спедалєтто, стали продуктом навмисного чаклування надзвичайної потужности, мета якого полягала у випробовуванні своїх сил – тих самих сили, які вона і далі використовувала для чудодійних впливів у самому місті і на саме місто Флоренцію – і полегшенні свого входження у те, що могло бути ворожим оточенням. Джан Франческо свідчить, що коли Арґалія Турок повернувся зі швейцарцями-велетами, то побачив величезний натовп, який зібрався біля будинку Макіавеллі, ніби з нагоди якогось дива, ніби у Перкуссині матеріалізувалася Мадонна і кожен прийшов подивитися на неї. Коли ж Кара Кьоз та Дзеркало вийшли з будинку у найкращому вбранні з парчі, поблискуючи самоцвітами, люд, по суті, упав навколішки, очевидно, просячи благословення, яке, усміхаючись, вона мовчки дала їм ледь піднесеною рукою. А потім вона поїхала, а Марієтта Корсіні, ніби прокинувшись від сну, кричала на людей, що топтали її подвір'я, і казала їм розходитися. За словами Джіана Франческо, «селяни прийшли до тями і були дуже здивовані тим, що стояли саме в тому місці. Чухаючи голови від подиву, вони верталися до своїх домівок, полів, млинів, лісів та печей».

Андре Альчато, вважаючи, що відьми та їхні прихильники мусили прийняти рослинні ліки, приписував дивовижну «Перкуссинську подію» нездоровим дієтичним звичкам місцевого люду, що став дуже вразливим до фантазій та галюцинацій, тимчасом як Бартоломео Спіна, автор De Strigibus, написаної десятьма роками потому, пішов ще далі, припустивши, що Кара Кьоз, буцімто, ввела селян у стан сатанинського шаленства і провела широкомасштабну розгнуздану Чорну Месу, хоча свідчень для такої наклепницької підозри у тогочасних історичних записах не існувало.

* * *

В'їзд у Флоренцію нового condottiere міста та головнокомандувача флорентійської міліції Антоніно Арґалія, якого називали Турком, вітали пишними святкуваннями, якими місто славилося далеко за своїми межами. На П'яцца делла Сеньйора було споруджено дерев'яний замок й інсценізовано його облогу; сотня воїнів обороняли споруду, а дві-три сотні намагалися взяти її. Ніхто не мав при собі лат, але всі билися так відчайдушно, штрикаючи один одного списами та кидаючи невипаленою цеглою один одному в голову, що багатьом акторам довелося піти до лікарні Санта Марія Нова, а дехто з них там, на жаль, і помер. Також на П'яцца відбувався і бій биків, які, знову ж таки, відправили багатьох відчайдухів у лікарню. Потім на чорного жеребця випустили двох левів, але кінь дав гідну відсіч першому нападові лева, сильно б'ючи його копитами від Меркантантії, місця засідання Трибуналу Купецької Гільдії, аж до середини П'яцци, так що король звірів утік і сховався у тінистому закутку площі, а потім жоден з левів не наважувався розпочинати бійки. Це розцінили як добрий знак, оскільки кінь, очевидно, уособлював Флоренцію, а леви – її ворогів з Франції, Мілана чи якогось іншого мерзенного місця.

Після підготовчих заходів до міста ввійшла процесія. Першими в'їхали Вісім ‘dfici, або ж платформ на колесах, з акторами, які розігрували сцени перемог видатного полководця античности Макуса Фуріуса Каміллюса, Цензора та Диктатора, так званого Другого Засновника Рима, та зображали численних полонених, узятих під час облоги Вейї майже дві тисячі років тому, і тим самим натякали на багатство воєнної здобичі, велику кількість трофейної зброї, одягу та срібла; потім з'явилися чоловіки, що співали і танцювали на вулицях, і чотири ескадрони вершників у латах, зі списами напоготові. (Швейцарці-велети Отто, Ботто, Клотто і д'Артаньян опікувалися вишколом пікового бою, оскільки цілий світ боявся навиків ведення пікового бою швейцарської піхоти, і зростання вправности міліції в орудуванні списами було зауважено всіма вже після кількох попередніх навчань.) Нарешті у великій брамі з'явився Арґалія в оточенні чотирьох швейцарців-приятелів, а Костянтин Серб їхав одразу за ними між двома чужими паннами, а тоді рушила сотня яничарів, вигляд яких вселяв жах у серця всіх, кому вони потрапляли на очі.

– Наше місто в безпеці, – лунали крики, – слава непереможним захисникам.

Саме назва «Непереможні» пристала до охоронців міста. Герцог Джуліано, махаючи рукою з балкона Палаццо Векіо, видавався вдоволеним, що громадськість так добре прийняла його призначення; а от його небіж Лоренцо, навпаки, був похмурим і обуреним. Арґалія, поглянувши на двох владик Медичі, зрозумів необхідність пильно стежити за молодшим.

Герцог Джуліано одразу впізнав Кара Кьоз – жінку з чарівного дзеркала, об'єкт своєї одержимости в зародку, і серце тьохнуло від радости в його грудях. Зауважив її також і Лоренцо де'Медичі, і в його хтивому серці одразу появилася мрія заволодіти її тілом. Що стосується Арґалії, то він чудово усвідомлював небезпеку пишного показу своєї коханої у місті, перед самим носом герцога, чий дядько з таким же іменем безсоромно вкрав попередню міську красуню у її чоловіка Рогатого Марка Веспуччі, психіка якого була настільки зруйнована через втрату коханої, що після її смерти він відіслав весь її одяг і всі її портрети, тобто все, що залишилося від неї, до Палаццо Медичі, а тоді пішов до мосту Грацій і повісився. Але Арґалія не був схильним до самогубства й розраховував, що герцог не наважиться затівати суперечку з воєнним командувачем, якого він щойно призначив на посаду і якого вітало все місто.

– А якщо він таки наважиться на необачний крок і спробує забрати її у мене, – думав Арґалія, – я зустріну його зі своїми людьми, і йому доведеться стати Геркулесом або Марсом, щоб вихопити її з моїх рук, але зрозуміло, що його вразлива душа на таке не здатна.

А наразі Арґалія був радий похвалитися нею.

Щойно юрба побачила Кара Кьоз, містом пішов поголос, який заглушав усі інші звуки дня; після прибуття Арґалії зі своїми дамами до Палаццо Коккі дель Неро запала незвичайна тиша, а флорентійський люд споглядав прибуття у своє середовище фізичної досконалости – смуглявої красуні, яка заповнювала у їхніх серцях вільне місце, що лишалося незайнятим після смерти Симонетти Веспуччі. Вже за мить після появи на площі вона запала у міське серце як незвичайне обличчя і його новий символ, як втілення у людських формах незрівнянної краси, якою володіло місто. Смуглява пані Флоренції: поети тяглися до пера, художники до пензлів, а скульптори до різця. Простий же люд, сорок тисяч найгаласливіших і найбуйніших у всій Італії громадян міста, вшановували її по-своєму – тишею. Тому всі чули, що сталося, коли герцог Джуліано та Лоренцо де'Медичі зустріли загін Арґалії перед входом до їхнього чотириповерхового будинку з трьома високими арочними входами у фасаді pietra forte. Над дверима у центрі фасаду був герб родини Коккі дель Неро, який переживаючи нелегкі часи, продав палац Медичі. То був найвеличніший архітектурний шедевр на вулиці шедеврів, де також були споруджені помешкання найдавніших родин міста: Сольданьєрі, Мональді, Бостікі, Козі, Бензі, Бартоліні, Камбі, Арнольді та Давіцці. Герцог Джуліано хотів показати Арґалії, а також усім іншим, наскільки він був щедрий, і зробив це, сказавши кілька слів з багатьма пишномовними виразами і навіть поклоном не до Арґалії, а до Кара Кьоз.

– Дуже радий, – промовив він, – надати цьому витонченому самоцвітові оправу, яка гідна його чарівности.

Кара Кьоз відповіла срібним дзвіночком.

– Пане, я не іграшка, а принцеса королівської крови з дому Тимура та Темюджина – Чингісхана, якого ви називаєте Чингізханом, і сподіваюся, що до мене звертатимуться відповідно до мого ранґу.

Монгол! Моґор! Чарівні чужоземні слова покотилися натовпом, створюючи майже еротичне поєднання хвилювання та жаху. І тепер уже Лоренцо де'Медичі, запаленілий, зарозумілий, який сказав те, що дехто відчував, таким чином підтвердив припущення Арґалії про своє хлопчаче марнославство та вторинність.

– Арґаліє, який же ти дурень, – вигукнув Лоренцо. – Викравши цю нахабну доньку Маґора, ти прикличеш на наші голови Золоту Орду.

Арґалія статечно відповів:

– Це справді було б великою подією, тим паче, що Орда розбита, а її міць назавжди зламана предком принцеси – Тамерланом уже понад сто років тому. До того ж, панове, я нікого не викрадав. Формально принцеса була полонянкою шаха Персії Ізмаїла, а я звільнив її після перемоги над ним у битві під Чалдираном. Сюди вона прибула з власної волі, спо-' діваючись укласти союз між великими культурами Європи та Сходу і знаючи, що у нас вона може багато чого навчитися, а також вірячи, що вона може і нас багато чого навчити.

Юрба сприйняла сказані слова прихильно, дуже вражена новиною про причетність нового захисника до перемоги у тій вже легендарній битві, а тоді почулися схвальні вигуки на честь принцеси, що унеможливили будь-які заперечення щодо її присутности. Герцог Джуліано майстерно оговтавшись від збентеження та замішання, простягнув руку, вимагаючи тиші.

– Прибуття такої поважної гості, – вигукнув він, – Флоренція мусить відсвяткувати, і Флоренція це зробить.

* * *

У Палаццо Коккі дель Неро був чи не найкращий grand salon у місті, себто зал двадцяти трьох футів завширшки, п'ятдесяти трьох завдовжки і двадцяти заввишки; освітлений віконними вітражами зал, в якому можна було розважатися на надзвичайно широку ногу. Головна спальня, так звана Шлюбна Палата, могла похвалитися фресковими фризами на всіх чотирьох стінах із зображеннями сцен із романтичної поеми Антоніо Пуччі, в основі якої лежала давня прованська любовна історію, а також була кімнатою, в якій двоє (або ж навіть троє) закоханих могли днями і ночами збавляти час, не виходячи з будинку. Іншими словами, це був палац, в якому Кара Кьоз могла поводитися, як всі знатні дами Флоренції, коли їх не бачили простолюдини, ізолювавши себе від усіх, крім найкращих, людей міста. Однак принцеса не збиралася проводити час у такий спосіб.

Певна річ, що і вона, і Дзеркало насолоджувалися життям з відкритим обличчям. Вдень принцеса прогулювалася велелюдними вулицями, ходила на ринок або ж просто вешталася містом у супроводі Дзеркала та з Костянтином Сербом для охорони, спеціально виставляючи себе напоказ, чого не робила жодна знатна дама Флоренції. І флорентійці любили її за це. «Симонетта Дує» – спочатку називали її, тобто Симонетта Друга, а тоді почувши, як вона та Дзеркало кликали одна одну, почали казати «Анжеліка Перша». Хай би куди вона пішла, їй під ноги кидали квіти. Потроху її безстрашність осоромлювала молодих жінок із міських знатних родин, і вони також почали з'являлися на вулицях. Зламавши старі стереотипи, вони вечорами стали виходити на прогулянку по двоє чи четверо на втіху молодим міським добродіям, які нарешті мали причину не заходити до борделів. Міські будинки розпусти простоювали, і настало так зване «затемнення куртизанок». Папа римський, взявши до уваги несподівані зрушення у громадській моралі рідного міста, з подивом казав герцогу Джуліано, який саме прибув з візитом до вічного міста, що смуглява принцеса, яка вважала себе нехристиянкою, насправді може бути новою святою Церкви. Джуліано, як побожний чоловік, розповів про це комусь із придворних, а тоді памфлетисти Флоренції детально розповіли про це всьому місту. Ще не встиг він обміркувати можливість божественної природи Кара Кьоз, як надійшли повідомлення про її дива.

Не один, побачивши її ходу, як вона йде вулицями, казав, буцімто чув довкола неї кришталевий передзвін. Інші присягалися, що бачили довкола її голови осяйний німб, досить яскравий, аби помітити його серед білого дня. До Кара Кьоз приходили безплідні жінки і просили її доторкнутися до їхнього живота, а тоді всім розповідали, як зачали дітей вже тієї ж ночі. Сліпі прозрівали, каліки починали ходити; єдине, чого не було у її дивах, так це воскресіння з мертвих. Навіть Аґо Веспуччі став одним із свідків її чудес, твердячи, що після благословення його винограднику, а вона люб'язно побувала на ньому, його сім’я одержала небувалий врожай; і тепер він раз на місяць привозив безкоштовне вино до Палаццо Коккі дель Неро.

Словом, Кара Кьоз, яку тепер усі називали Анжелікою, остаточно перебрала свої жіночі повноваження і повною мірою використовувала їх у місті, насичуючи повітря духом доброзичливосте, яка заповнювала уми флорентійців образами батьківської, синівської, плотської та божественної любови. Анонімні памфлетисти проголошували її втіленням богині Венери. Тонкі пахощі примирення та гармонії витали у повітрі, люди працювали наполегливіше і продуктивніше, якість сімейного життя поліпшувалася, зростала народжуваність, а церкви були переповнені прихожанами. Щонеділі у базиліці святого Лоренцо клан Медичі у проповідях чув не тільки похвалу главам їхньої могутньої родини, але також їхній гості – принцесі не лишень далекої Індії чи Китаю, але також нашої Флоренції. То був яскравий час зачарування. Але вже незабаром настане темний час.

Людські голови в ті дні були переповнені уявними чарівницями, наприклад Альчіною, злою сестрою Марґани ле Фей, у спілці з якою вона переслідувала ще одну свою сестру – добру відьму Лоджістіллу, доньку Кохання; також Меліссою – чарівницею Мантуа; Драґонтіною, полонянкою лицаря Орландо; Чірче із давніх часів і безіменною, але дуже лютою Сирійською чаклункою. Відьма в образі бридкої старої карги поступилася в уяві флорентійців цим величним створінням, з їхнім розпущеним волоссям, що асоціювалося з їхньою розпущеністю, з їхньою майже непереборною силою спокуси, з їхньою магією, що використовувалася іноді задля служби Богові, а за інших обставин на заподіяння шкоди. Після прибуття до міста Анжеліки ідея доброї чарівниці, добродійки, незвичайної жінки, яка була одночасно богинею кохання і заступницею людей, почала вкорінюватися у свідомості людей. В Меркато Веккіо, зрештою, вона була в усій своїй красі.

– Анжеліко, скуштуй груш!

– Анжеліко, ці сливи дуже соковиті!

І то жодної вигадки, але жінка з плоті й крови. Тож її обожнювали і вважали, що вона спроможна на великі справи. Однак відстань між чарівницею і відьмою була не надто великою. Лунали голоси, що нове обличчя Жінки-мольфара, в якій зосередилися всі окультні сили інших жінок, було не що інше, як маска, а справжні обличчя таких жінок залишалися незмінно лютими Ламіями, старими потворами і каргами.

Скептики ж, які через свій кислий темперамент не вірять у надприродність, можуть надати перевагу прозаїчнішим поясненням подій часу вдоволення золотом та матеріального процвітання, якими Флоренція втішалася у ті дні. Під великодушно тиранічною егідою Папи Леона X, справжнього повелителя Флоренції, а також геніальної людини чи безглуздого дурня, залежно як на це поглянути, місто багатіло і процвітало, його вороги відступали тощо. Якби ви хотіли заперечити цій завидній смузі в історії, то перед вами… мусили б постати зустріч Папи з королем Франції після битви під Мариньяно, його альянси та договори, приєднання чи викупи нових територій, відданих під опіку Флоренції, яка одержувала від них велику вигоду; або присвоєння Лоренцо де'Медичі титулу герцога Урбінського; або ж залагодження одруження Джульяно де'Медичі з принцесою Філібертою Савойською, після чого король Франції Франциск І передав йому герцогство Немур, і мабуть, прошепотів на вухо, що Неаполь також незабаром буде його.

Треба погодитися із уже заяложеним словесним вивертом: так, безсумнівно, папська влада була дуже великою. Такою як влада короля Франції, короля Іспанії та швейцарського війська, а також оттоманського султана, і всі вони перебували у безнастанних конфліктах, одружувалися, примирювалися, самозрікалися, перемагали, зазнавали поразок, були замішані у махінаціях, проводили дипломатичну роботу, купували чужу і продавали свою прихильність, збирали податки, плели інтриґи, доходили компромісів, вагалися і дідько його знає що ще робили. Але всі вони, на щастя, майже не мали стосунку до нашої історії.

За якийсь час у Кара Кьоз з'явилися ознаки фізичного та душевного виснаження. І, мабуть, першою помітила ці ознаки дівчина-Дзеркало, оскільки цілодобово бачила свою господиню: тому вона зауважила легеньку втому її чутливих вуст, побачила напруження м'язів її рук танцівниці та схильність до головного болю, яким вона страждала в момент роздратування. А може, це був Арґалія, який забив тривогу через її перше за весь їхній роман ухиляння від його любовних ласк, коли вона попросила Дзеркало задовольнити його. Мені щось не хочеться. Я геть знесилена. Мої сексуальні бажання покинули мене. Але ти в цьому не винен. Як ти цього не можеш зрозуміти. Ти вже є тим, ким ти є – одним із найвпливовіших воєначальників, тобі нічого не треба доводити. Тоді ж бо як мені весь час треба ставати тим, що всередині мене. Як ти можеш кохати мене і не розуміти мене. Це не кохання, а егоїзм. Банальне охолодження стосунків через дрібні сварки. Йому не хотілося вірити, що кохання їх покидає. Він не вірив цьому. Він викинув це з голови. Їхнє кохання – це зріле кохання століття. Воно не може потонути у дріб'язковості.

Герцог Джуліано також помітив певні недоречності у своєму дзеркалі, в яке він усе ще поглядав мало не щодня, чим дуже турбував дружину Філіберту Савойську. Його шлюб із Філібертою мав чисто політичний характер. Вона була немолодою і до того ж не вродливицею. Після одруження він і далі обожнював Кара Кьоз на відстані, однак заради справедливости варто сказати, що цей хворобливий і благочестивий чоловік ніколи не робив спроб спокусити і забрати її у свого великого генерала, а задовольнявся влаштуванням на її честь festa, які можна було порівняти із тогочасним святкуванням приїзду Папи до Флоренції. Філіберта після свого прибуття до Флоренції почула леґенду про святкування на честь принцеси Маґора і вимагала, аби її чоловік влаштував щонайменше таке святкування для своєї нареченої, на що Джуліано відповів, що такий карнавал був би доречним, якби вона народила йому спадкоємця. Він заледве чи коли заходив до її спальні, однак його єдиний негідний син називатиметься Іполитом і стане кардиналом, як це інколи буває з негідниками. Після тієї відмови Філіберта зненавиділа Кара Кьоз усім своїм серцем, а коли дізналася про існування чарівного дзеркала, то зненавиділа і його. А коли почула, як Джуліано з тугою говорив про нездужання смуглявої принцеси, то вже цього не стерпіла.

– Їй зле, – сказав він дружині сумно, коли вона застала його втупленим у чарівне дзеркало. – Поглянь на бідолашну дівчину. Вона слабує.

Філіберта ж закричала:

– Так, вона у мене ще занедужає, – і кинула щіткою для волосся зі срібною ручкою в дзеркало і розбила його. – Мені зле, – сказала вона. – Якщо хочеш знати правду, то мені ще ніколи не було так зле. Піклуйся і про моє здоров'я так, як ти піклуєшся про її.

А правда полягала в тому, що Кара Кьоз перевтомилася, бо жодна жінка неспроможна витримати такого напруження впродовж такого тривалого часу. Зачарування сорока тисяч людей, місяць за місяцем, рік за роком виявилося занадто складним завданням навіть для неї. Все менше і менше надходило повідомлень про дива, а потім про них взагалі перестали говорити. Папа також більше й словом на згадував про її святість.

А на відміну від Аланкви – богині сонця, вона не мала сили над життям і смертю. За три роки після її приїзду до Флоренції Джуліано де'Медичі захворів і помер. Філіберта спакувала пожитки, серед іншого своє неймовірне цінне придане, й вернулася до Савоя.

– Флоренція здалася на милість повії-сарацинки, – сказала вона, коли опинилася вдома, – і не є тим містом, де може мешкати добропорядна християнка.

{18}

Випадок з левами та ведмедем

Випадок з левами та ведмедем стався під час festa на честь Кара Кьоз. Першого дня проводилися перегони з palio[52] та нічними феєрверками. Наступного дня випустили диких звірів на П'яцца делла Синьйора – биків, буйволів, волів, ведмедів, леопардів та левів, а також чоловіків на конях та піших уланів, а ще чоловіків, що сховалися у величезній дерев'яній черепасі й дерев'яному дикобразі. Одного чоловіка вбив буйвіл.

У якийсь момент найбільший лев схопив ведмедя за горло і вже був готовий загризти його, коли, на загальний подив, втрутилася левиця на боці ведмедя, вкусила лева, і той відпустив ведмедя. Ведмідь скоро оклигав, а решта левів та левиць відвернулися від тієї левиці-рятувальниці, і вона сумно ходила переповненим квадратом, ні на кого не нападаючи, нехтуючи всіма глузуваннями та вигуками, очевидно, вбита горем. Наступними днями та місяцями точилися довгі дискусії про значення цієї дивної події. Всі зійшлися на думці, що левиця символізувала Кара Кьоз, але хто був ведмедем і хто був левом? Нарешті, знайдено, як вважалося, вірогідне пояснення, і містилося воно в анонімному памфлеті, автором якого був Ніколо Маккіавелі, знаний лишень небагатьма флорентійцями, популярний драматург, людина влади у немилості. У памфлеті йшлося, що левиця показала себе готовою втрутитися у боротьбу між своїм та іншим видом, якщо це потрібно для досягнення миру. Також принцеса Кара Кьоз, у разі необхідности, може стати між непримиренними силами, навіть якщо їй доведеться виступити проти своїх.

– Але, на відміну від левиці на П'ацца, левиця-жінка буде не самотньою. Вона має і завжди матиме багато справжніх друзів серед ведмедів.

Отже, для багатьох вона стала символом миру і самопожертви в ім'я миру. Про неї багато говорили.

– Східна розсудливість, – казали люди, але вона одразу відкинула таке припущення.

– На сході немає ніякої особливої розсудливости, – сказала вона Арґалії. – Всі люди – такі ж телепні.

* * *

Щойно Кара Кьоз та її Дзеркало залишили його будинок, іль Макія відчув напад гіркого смутку, який не покидатиме його впродовж усіх наступних тринадцяти років життя. Коли виставили його з владних коридорів, не знати куди поділися друзі, слава була спогадом минулих днів, тож від'їзд красуні став останньою краплею, що переповнила чашу терпіння його життя. Чари покинули Перкуссину, і він поглядав на свою дружину, як на качку, що ходить перевальцем, а на своїх дітей – як на додатковий фінансовий тягар. Він час від часу ще наноситиме візити іншим жінкам, відвідуватиме не тільки співучу Барберу, але також ще одну пані з околиці, чоловік якої втік, не сказавши на прощання жодного слова. Однак ці походеньки його нітрохи не тішили. Він із заздрістю думав про чоловіка, що втік, і всерйоз розмірковував над своєю власною втечею темної ночі, але йому хотілося втекти так, аби сім'я гадала, що він помер. Якби йому вдалося придумати, що зробити зі своїм життям після втечі, то, може, він би й наважився на втечу. Натомість він запопадливо виливав думки та знання у короткій книзі, яку писав з надією на визнання при дворі, себто у книзі, що змальовувала життя принців, але виходила вона якоюсь дуже похмурою, і він вже навіть сумнівався, чи його книга комусь сподобається. А як відомо, розсудливість, мабуть, цінується вище, ніж легковажність, а тверезий погляд вважається благороднішим, ніж облесливість. Він присвятив книгу Джуліано де'Медичі, дишучи все власною рукою, але коли Джуліано помер, то довелося книгу переписувати вже для Лоренцо. Глибоко в серці він усвідомлював, що красуня покинула його назавжди, що метелик не сів на зів'ялу квітку, і це його найбільше засмучувало. Він зазирав у її очі, але його в'янення її відштовхнуло, і вона відвернулася від нього. Це стало для нього смертельним вироком.

Він просидів у своїй бібліотеці двадцять хвилин віч-на-віч з Арґалією, коли новий генерал Флоренції прибув забирати кохану.

– Усеньке життя, – казав йому Арґалія, – від раннього дитинства моїм девізом був вислів «роби, що маєш зробити, іди, куди маєш іти». Я вижив, дізнавшись, що мені найкраще підходить, що мені вигідно, і відтоді йшов за своєї зорею понад лояльністю, патріотизмом, понад кордони відомого світу. Сам, сам, завжди сам. Це шлях переможця. Але вона мене приручила, Макіє. Я знаю, хто вона така, тому що вона все ще та, ким я був. Вона кохатиме мене, аж поки їй буде вигідно мене кохати. Вона обожнюватиме мене, аж поки настане час не обожнювати мене. Тому моє завдання полягає у тому, аби цей час настав ще не скоро. Я кохаю інакше. Моє кохання чудово знає, що добробут коханої важить більше, ніж добробут коханця, бо кохання – це самовідданість. Думаю, вона цього не знає. Заради неї я помру, але вона не помре заради мене.

– Сподіваюся, тобі не доведеться помирати заради неї, – сказав Ніколо, – бо в іншому разі це буде втратою доброї душі надаремно.

Потім якусь хвилю він сидів віч-на-віч з нею, або ж точніше, віч-на-віч з нею та її Дзеркалом, яка була її невід'ємною частиною, і, як здогадувався іль Макія, її справжнім коханням. Він з нею не говорив про сердечні справи. Це було б недоречним, непоштивим. Натомість він сказав:

– Це – Флоренція, і ви житимете добре, бо флорентійці знають, як жити добре. Але якщо ви розумна жінка, то завжди знатимете, де чорний хід. Сплануйте маршрут втечі і будьте напоготові. Бо коли Арно виходить з берегів, всі, хто не має човна, тонуть.

Він визирнув з вікна і побачив червону баню собору, що сяяла через поля, де працював його фермер-орендар. На низькій стіні-загорожі грілася ящірка. Почув, як десь прокричала золота вивільга. Довкруж росли дуби та каштани, кипариси та японські зонтичні сосни і пунктиром облямували краєвид. А вдалині високо в небі канюк, ширяючи, закладав віраж. Природна краса залишалася, не заперечиш; але для нього пасторальний краєвид видавався в'язничним двором.

– Мені, – сказав він Кара Кьоз, – на жаль, нема куди втікати.

* * *

Відтоді він часто писав їй листи, але жодного так і не відправив, а побачив її лишень один раз перед самою смертю. А от Аго, який вільно гуляв по місту, заходив до неї ледь не щомісяця у Палаццо Коккі дель Неро, а вона робила йому послугу, приймаючи у так званому Покої з Вивільгами, одразу біля grand salon, названому так через птахів у намальованому на стінах лісі. Він під'їжджав возом з вином до торгових воріт, куди вів вузький провулок з тильної сторони будинку, але ніколи не заходив до будинку як торговець. Він одягав найкращий одяг, той, що носив при дворі і який тепер рідко коли ставав йому в пригоді, а тоді йшов вниз по Віа Порта Росса, як літній денді, що провідує свою кохану; його колись біляве, а тепер геть чисто сиве і дуже рідке волосся було гладко прилизане на голові, а в руках він тримав неодмінні квіти. Мав дещо кумедний вигляд, це він бачив у її чесних очах, але нічого не міг із собою подіяти. Від неї він нічого не чекав, але вона дещо прохала у нього, і це було таємницею.

– Ти можеш зробити для мене одну послугу? – запитала вона, а він відповів:

– Усе, що захочеш.

Лишень Дзеркало та вивільги знали про сказане.

Помер Джуліано де'Медичі, Лоренцо де'Медичі став правителем Флоренції як Лоренцо II, і все почало мінятися. За три роки зміни були ще не надто помітні. Арґалія був йому потрібний так само, як і його дядькові. Саме Арґалія повів флорентійське військо у бій проти Франческо Маріа, герцога Урбінського, якого Леон X вже потрохи зраджував. У часи вигнання Медичі саме Франческо Маріа прикривав їх, але тепер вони повернули зброю проти нього, прагнучи відібрати у нього герцогство. Він був сильний чоловік й очолив добре навчене військо, тож навіть Арґалієвим яничарам знадобилося три тижні, аби розбити його. Під кінець кампанії з'ясувалося, що було вбито дев'ятеро оттоманських воїнів. Д'Артаньян, один з чотирьох швейцарських велетнів, також загинув, і було аж страшно дивитися на невтішне горе Отто, Ботто та Клотто. Після того як Арґалія придушив заколоти вірних Франческо Маріа кількох баронів в Анконі, що в області Марке, Арґалія Турок виявився вже надто потужним для того, аби Лоренцо зміг виступити проти нього відкрито.

Саме в цей час іль Макія подав свою книжку у двір Лоренцо. Він не дочекався якоїсь подяки, оцінки, критики чи навіть простого підтвердження про одержання, не було також знайдено жодної копії книжки і між особистими речами Лоренцо після його смерти. Щоправда, потім ходили чутки про те, як Лоренцо зневажливо сміявся, коли йому подали книжку, а тоді навідмах жбурнув її подалі від себе.

– Невдаха хоче повчати, як принцові досягти успіху, – сказав він з уїдливим сарказмом. – Мабуть, мені негайно треба вивчити цю книжку напам'ять.

А тоді, коли регіт його придворних стих, він сказав ще кілька слів, чим викликав другу хвилю реготу:

– Можемо бути впевнені лишень в одному. Якщо ім'я цього Ніколо Мандрагори коли-небудь згадають, то згадають як комедіанта, а не як мислителя.

Чутки дійшли і до Аґо Веспуччі, але він був надто добрим, аби повторити почуте перед своїм другом. Тому Ніколо сподівався на відповідь упродовж багатьох місяців. Коли стало зрозумілим, що не буде жодної відповіді, іль Макія ще більше занепав духом. А щодо невеличкої книжки, то він її відклав набік, і за його життя вона так і не вийшла у світ.

Навесні 1519 року Лоренцо зробив свій хід. Він відрядив Арґалію переслідувати французів у Ломбардії, де флорентійський турок в різних частинах провінції Берґано вступав у битви з військом Франциска І. За відсутности Арґалії Лоренцо влаштував величний лицарський поєдинок на П'яцца ді Санта Кроче, що вже надто нагадував лицарський поєдинок на честь. Симонетти Веспуччі, на якому стяг турніру ніс Джуліано де'Медичі старший, вихваляючи її красу словами la sans pareille. Кара Кьоз запросили зайняти почесне місце у королівській ложі під голубим балдахіном, прикрашеним золотими ліліями, а Лоренцо під'їхав до неї і розгорнув новий стяг, і на ньому тепер уже був виконаний дель Сарто її портрет; але слова залишилися тими ж: la sans pareille.

– Я присвячую цей турнір королеві краси нашого міста Анжеліці Флорентійській та Китайській, – проголосив Лоренцо.

Однак Кара Кьоз залишилася незворушною і не схотіла кинути йому шарф або ж хусточку на знак своєї прихильности, тож раптовий багрянець герцоґових щік видав його гнів від приниження. В турнірі брало участь шістнадцять учасників, воїни, які залишилися для охорони міста, і було два palio, один виготовлений із золотої парчі, а інший із срібної. Герцог не записався до списку учасників, але зайняв місце поруч Кара Кьоз і не розмовляв з нею аж до вручення призів.

Після змагань розпочався бенкет в Палаццо Медичі, на якому були такі напої як zuppa pavese, і такі наїдки як павичі, а також фазани з Кіавенни, куріпки з Тоскани й устриці з Венеції. Були також спагеті, приготовлені на арабський манір з великою кількістю цукру і цинамону, а от страви зі свинини, наприклад fagioli, не бралися до уваги з огляду на чутливість почесної гості. Було на столах також айвове повидло з Реджіо, марципани зі Сьєни і смачний флорентійський caci marzolini, березневий сир. Великі купи помідорів також доречно прикрашали столи. Після споживання наїдків та напоїв говорили поети та інтелектуали на тему кохання, як це бувало на святі Аґатона, про що пише Платон у Симпозіумі Лоренцо завершив цю частину святкування, процитувавши вибрані рядки саме із Симпозіуму.

– Кохання змусить чоловіків захотіти померти за своїх коханих – лишень кохання, – декламував він, – як чоловіків, так і жінок. Алкестида, донька Пелія, – це пам'ятник всій Елладі; бо вона пожертвувала своїм життям заради свого чоловіка.

Коли шумко сів, Кара Кьоз запитала його:

– Навіщо говорити про смерть посеред величного життя?

Лоренцо вразив її, заговоривши найгрубішою мовою. Він любив випити, і всі знали, що від того не ставав розумнішим.

– Шановна пані, смерть перебуває не настільки далеко, як ви собі уявляєте, – промовив він. – Ніхто не знає, що на вас чекатиме вже завтра.

Вона завмерла і мовчала, розуміючи, що її доля говоритиме зараз устами неотесаного юного господаря.

– Перш ніж квітка помирає, – сказав він, – вона перестає пахтіти. І ваш аромат, шановна пані, також потрохи вивітрюється, хіба не так? – це не було запитанням. – Щось немає вже розмов про божественну музику, почуту біля вас, чи про славні зцілення або ж дивовижні запліднення безплідних лон. Навіть наші найлегковірніші громадяни, навіть ті, що недоїдають і споживають приправлений травами хліб, аби спричинити видіння і забути про голод, навіть жебраки, що їдять гнилятину й отруйні рослини так часто, що бачать демонів кожної ночі, чомусь більше не говорять про вашу чудодійну силу. Куди поділися ваші чари, шановна пані, куди поділися ваші п'янкі парфуми, від яких божеволіли чоловіки? Отже, чари навіть най-прекраснішої жінки можуть вивітрюватися – як би то сказати? – з віком.

На ту пору Кара Кьоз виповнилося двадцять вісім років, але її очі видавали виснаження та натягнуті стосунками в особистому житті, що Лоренцо зауважив правильно і брутально.

– Навіть удома, – шепотів він театрально, – все може зійти нанівець, еге ж. Шість років живете разом з чоловіком у Флоренції і ще кілька жили до того, і у вас немає дітей. Людей непокоїть ваша безплідність. Цілителю, зціліть себе.

Кара Кьоз почала підводитися. Рука Лоренцо II важко опустилася на її передпліччя, притиснувши її до поручня крісла.

– Як довго ваш захисник захищатиме вас, якщо ви не народите йому сина? – запитав він. – Тобто, якщо навіть він і повернеться з війни.

У цю мить вона збагнула, що він замишляв щось лихе; якась людина чи група людей під орудою Арґалії погодилася зрадити свого ватажка в обмін на обіцяне підвищення по службі, і це може бути підступний ніж у спину або ж публічна страта. Дуже часто зрада вартує іншої зради.

– Ти не зумієш його вбити, допоки біля нього люди, – сказала вона ледь чутно, і тоді перед її очима постало, ніби якесь пророцтво, обличчя Костянтина Серба.

– Що ви пообіцяли йому, – запитала вона, – коли він по стількох роках дружби погодився на таку страшну річ?

Лоренцо схилився до неї, аби прошепотіти їй на вухо:

– Усе, чого він захотів, – відповів він жорстоко.

Отже, вона стала хабаром, а Костянтину, який так ніжно оберігав її впродовж багатьох років, захотілося ще більшої близькости, і ось що з цього вийшло. Вона Арґалієва загибель.

– Він цього не вчинить, – промовила вона.

Лоренцо ще міцніше стис її руку.

– Навіть якщо він так і вчинить, принцесо, – сказав він, – то не одержить винагороди.

Вона зрозуміла про що йде мова. Ось яка її доля.

– Уявімо собі, що військо повернеться додому, несучи свого мертвого воєначальника на щиті, – шепотів чоловік біля неї. – Аякже, жахлива трагедія, але його поховають між міськими героями, і буде оголошено щонайменше місяць жалоби. До часу його повернення ми перемістимо вас і вашу дівчину, а також всі ваші пожитки з Віа Порта Росса на Віа Ларґа. Потім ви приходите до мене як моя гостя, шукаючи відради у час великого смутку. Уявіть, що зроблю я з негідником, який убив захисника Флоренції, вашого коханого і мого товариша. Можете мені описати ті тортури, які б ви хотіли застосувати до нього, і я вам Гарантую, що той негідник житиме, допоки всі вони не будуть випробувані на ньому.

Заграла музика. Почалися танці. Їй довелося танцювати pavana з убивцею всіх її сподівань.

– Мені необхідно подумати, – промовила вона, а він легко вклонився.

– Авжеж, – промовив він, – але думайте швидко, а поки ви думатимете, вас уже сьогодні помістять у моїх приватних покоях, аби ви добре знали, про що вам слід думати.

Вона зупинилася і подивилися йому просто у вічі.

– Шановна пані, будь ласка, – дорікнув він їй, простягаючи руки, аж поки вона не почала знову робити кроки. – Ви – принцеса королівської крови з дому Тамерлана та Чингісхана. Ви ж бо знаєте, як влаштовано світ.

Вона повернулася додому з Дзеркалом, давши зрозуміти, що направду знає, як влаштовано світ.

– Анжеліко, що має статися, те станеться, – промовила вона.

– А наразі, Анжеліко, приготуймося до смерти, – відповіла Дзеркало.

Ця фраза була кодовою, про яку вона та принцеса домовилися задовго до цього дня, і вона означала, що настав час діяти, необхідно скинути одне життя і знайти інше, час вдатися до плану втечі й зникнути. Час почати втілювати задум, і тому дівчині-Дзеркалу в довгій накидці-бурці треба випурхнути із торгового виходу, коли засне все місто, і йти вниз вузьким провулком повз Палаццо Коккі дель Неро, непомітно дістатися Оґніссанті й дійти аж до дверей Аґо Веспуччі. Але, на її подив, Кара Кьоз захитала головою.

– Ми нікуди не підемо, – промовила вона, – аж поки мій чоловік не повернеться додому живий.

Життя і смерть були їй не підвладні, і тепер вона сподівалася на силу, на яку раніше ніколи не покладала надій, і то була сила кохання.

* * *

Наступного дня ріка пересохла. Місто повнилося чутками, що буцімто Лоренцо де'Медичі смертельно хворий, і хоч ніхто не казав цього вголос, але всі знали, що він хворий на жахливу morbo gallico, себто сифіліс. Брак води в Арно вважався поганим знаком. За Лоренцо лікарі доглядали цілодобово, але стільки флорентійців повмирало від цієї недуги за двадцять три роки з часу її появи у місті, що мало хто з городян сподівався на одужання герцога. Як уже повелося, половина міста винила в цьому французьких вояків, а половина – моряків Христофора Колумба, що привезли недугу зі своїх морських подорожей, але Кара Кьоз такі балачки не турбували.

– Це сталося навіть раніше, ніж я думала, – промовила вона до Дзеркала. – Це було тільки справою часу, що підозра впаде на мене.

Багато кому таке зауваження видалося б дивним, адже Кара Кьоз не страждала на сифіліс, і це міг довести медичний огляд, до того ж вона не контактувала ні з ким із сифілітиків. Однакніхто і не схилявся до думки, що Лоренцо II хтось заразив сифілісом, що робило раптовий прояв сифілісу у найпотворнішій формі ще незрозумілішим. Отже, це був дуже підозрілий випадок, а в такому разі поставала необхідність знайти підозрюваного або ж, у крайньому разі, цапа-відбувайла. Хто знає, чим би все це закінчилося, якби Арґалія Турок не повернувся додому живий.

У ніч напередодні його повернення її ніяк не брав сон, але вона все ж таки заснула і бачила уві сні сестру. На блакитному килимі, облямованому червоним і золотим, з червоним і золотим ромбом у центрі, всередині великого червоно-золотого намету сиділа Ханзада Беґум і пильно роздивлялася чоловіка, котрого не могла впізнати, а він був одягнутий у кремовий шовковий одяг, з рожево-зеленою шаллю, накинутою на плечі, на голові мав тюрбан ясно-блакитного, білого і трохи золотого кольору. Я – твій брат Бабар, промовив незнайомець. Вона поглянула на його обличчя, але то був не її брат. Я не думаю, що ти – мій брат, промовила вона. Чоловік повернувся до ще одного чоловіка, що сидів обабіч. Кукултаиіе, промовив він, хто я? Ваше величносте, відповів другий чоловік, ви – Загіруддин Мухамед Бабар, і це така сама правда, як і те, що ми сидимо в Кундузі. На що Ханзада відповіла, чому я маю більше вірити йому, ніж тобі? Я не знаю жодного Кукулташа. Сестра і брат і далі сиділи в наметі, біля неї стояли служниці, а біля нього – воїни зі списами та луками. Жодних емоцій. Жінка не впізнавала свого брата. Вона не бачила його вже десять років. А Кара Кьоз, хоч і спала, але усвідомлювала, що все це люди зі сну. Вона була сестрою, відірваною від родини, що не могла знайти дороги пам'яті та любови, які б дозволили їй повернутися додому. Вона була братом Бабаром, який був одночасно жорстоким і поетичним, який міг відрубувати людські голови й оспівувати красу лісової галявини того ж самого дня, але він не мав країни, яку б міг назвати своєю, він усе ще блукав по світу, воюючи за простір, завойовуючи території і втрачаючи їх, тут він ішов на Самарканд, а тут – на Кандагар, а тут він знову вигнанець; Бабар увесь час біжить, намагаючись віднайти землю, на якій би можна твердо стояти. Вона була Кукулташем, Бабаровим другом, а також служницями і воїнами, вона виходила із середини себе і дивилася на свою ж історію, і все це ніби відбувалося з кимось іншим, вона нічого не відчувала, вона не дозволяла собі відчуттів. Була своїм дзеркалом і сама собою.

Потім сон змінився. Балдахін і шатро намету перетворилися на червоний камінь. Усе, що було нетривким, нестійким і мінливим, раптом стало постійним і нерухомим. Камінний палац на пагорбі, а її брат Бабар ніжиться на камінному помості посередині величної водойми з рівними берегами. Він був настільки багатий, що коли хотів бути щедрим, то наказував вичерпати з водойми воду й наповнити її грошима, а тоді кликав своїх підданих черпати його дари. Він був багатий і впевнений у собі, мав не тільки водойму, але також королівство. Але то вже був не Бабар. Той чоловік не був її братом. Вона його не впізнавала. Вона його не знала.

– Я бачила майбутнє, Анжеліко, – сказала вона Дзеркалові, коли прокинулася. – Майбутнє – все з каменю, а братів нащадок – незрівнянний імператор. Ми – вода, ми можемо перетворитися на пару і зникнути, як дим, але майбутнє – це багатство і камінь.

Вона чекатиме на майбутнє. Потім повернеться до свого колишнього життя, зіллється з ним і стане одним цілим. Їй пощастить більше, ніж Ханзаді. Вона зможе впізнати короля.

Там у сні була жінка, яку вона бачила збоку, жінка з довгим білявим волоссям, розпущеним до плечей, яка сиділа навпроти короля, розмовляла з ним і була вбрана у довгий плащ із різнокольорових косокутників. І ще одна жінка у приміщенні, яка ніколи не бачила сонячного проміння, яка блукала коридорами палацу, ніби тінь, то зникаючи, то знову з'являючись. Ця частина сну була нечіткою.

* * *

Кара Кьоз пам'ятала про вгамування емоцій. Відтоді як її змусили перейти до приватних покоїв Лоренцо II, вона не дозволяла собі жодних почуттів. Вона робила те, що мала намір зробити, і холоднокровно реалізовувала свої наміри. Після повернення до Палаццо Коккі дель Неро була цілковито спокійна та безстороння. Дзеркало метушилася, складаючи найцінніше до двох cassoni, себто великих скринь, в яких жінки зазвичай тримають свій посаг, і готувалася до швидкого від'їзду, навіть якщо її господиня захоче залишитися. Кара Кьоз чекала біля відчиненого вікна у grand salon, дозволяючи вітрові доносити міські розмови. Минуло небагато часу, як вона почула слово, про яке знала, що саме воно буде вимовлене, і це слово робило її перебування у палаці небезпечним. Однак вона все ще утримувалася від втечі.

Відьма. Вона заворожила його. Він лежав з відьмою, захворів і помер. Він не був хворий. Відьомство. Вона заразила його диявольською хворобою. Відьма, відьма, відьма.

Лоренцо II помер ще до того, як загони міліції стрункими рядами повернулися з перемогою під Чизано Барґамоско, незважаючи на переляк, спричинений спробою Костянтина Серба в розпалі битви відібрати життя у gran condottiere генерала Арґалії. Костянтин, разом зі своїми шістьма товаришами-яничарами, озброєні ґнотовими мушкетами, піками та мечами, підступно напав на позиції генерала з тилу. Перша куля поцілила в плече Арґалії, і він упав з коня, що цілком випадково врятувало йому життя, бо він лежав між кіньми, і заколотники не могли поцілити в нього вдруге. Троє швейцарців, що залишилися живими, повернулися з передової в тил, аби боротися із ворохобниками, і після напруженого рукопашного бою заколот було придушено. Костянтина вбито пікою в серце, але загинув також і Бото. До вечора розбили і французів, але перемога Арґалію не тішила. Живими лишилося у нього менше сімдесяти вояків.

Коли вони наближалися до міста, то так само, як і в день обрання Папи, побачили всюди багаття, тому Арґалія послав вершника вперед, аби дізнатися, що там сталося. Гонець повернувся з новиною про смерть герцоґа і про настрої громадян міста звинувачувати в усьому Кара Кьоз, яка буцімто наслала на нього таке прокляття, що, ніби голодний звір, з'їло його тіло, почавши із статевого органа і поширилося по всьому тілу. Арґалія наказав Отто, одному з двох прибитих горем братів-швейцарців, якнайшвидше відпровадити загін міліції назад до бараків. Зібравши біля себе Клотто та решту яничарів, він, хоч і тримав поранену праву руку на перев'язці, галопом поскакав за вітром додому. І справді, тієї ночі дув сильний вітер, і вони бачили викорчувані оливкові дерева та похилені, ніби молоді деревця, столітні дуби, горіхи, черешні та вільхи; тож коли вони їхали, здавалося, що ліс летів у повітрі разом з ними; а коли наблизилися до міста, то почули великий галас, який уміють зчиняти тільки флорентійці. Однак це не був галас радости. Здавалося, що кожен мешканець міста перетворився на вовкулаку і вив на місяць.

* * *

Який же то короткий шлях від чарівниці до відьми. Ще вчора вона була неофіційною заступницею міста. А сьогодні біля її дверей збиралася сердита юрба.

– Чорний хід усе ще відчинений, Анжеліко, – промовила Дзеркало.

– Анжеліко, зачекаймо, – відповіла та.

Вона сиділа у кріслі з прямою спинкою у grand salon, визираючи на вулицю так, що могла бачити, що там відбувається, але її з вулиці не було видно. Невидимість стала її долею. Вона залишалася спокійною. Потім почула стукіт копит і підвелася з крісла.

– Він тут.

І справді, він повернувся.

Зовні палацу Коккі дель Неро вулиця Віа Порта Росса розширювалася у невелику площу, навколо якої також стояв палац Давіцці та будинки-вежі сімейства Форесті. Арґалія та яничари, що їхали в напрямку площі, уповільнили рух через натовп, який збирався для полювання на відьму. Проте вершники були рішучими і добре озброєними, а люд дозволив їм проїхати. Коли досягли фасаду палацу, яничари відтіснили натовп, а коли переконалися у безпеці, то відчинили двері. З натовпу почувся крик:

– Кому ви служите, condottiere, народові чи власній хіті? Ви служите місту і його зведеному з життя герцогу, а чи є рабом відьми, яка заворожила його?

Арґалія розвернув коня так, аби бачити натовп.

– Я служу їй, – промовив він, – як це завжди робив і робитиму.

Тоді приблизно з тридцятьма вершниками він заїхав до внутрішнього двору, залишивши Клотто для прикриття ззовні. Вершники зупинилися біля криниці в центрі двору, і мовчазний палац наповнився голосами, тихим іржанням коней, брязкотом зброї та вигуками вояків, що віддавали накази та підтверджували їхнє виконання. Прислуга маєтку вибігала з будинку і пропонувала вершникам воду та їжу. Кара Кьоз, ніби збудившись зі сну, усвідомила всю свою небезпеку. Вона стояла посередині сходів, що піднімалися із внутрішнього двору, а Арґалія стояв унизу, підвівши погляд догори. Був блідий, як смерть.

– Я знала, що ти виживеш, – промовила вона. Але не помітила пораненої руки.

– І ти також повинна жити, – промовив він. – Натовп скаженіє.

Він нічого не сказав про біль у правому плечі чи про вогонь, що розходився від рани по всьому тілу. Не казав і про біль у серці, лиш дивився на неї. Після довгої їзди йому бракувало повітря. Його біла шкіра від найменшого доторку аж палала. Він не сказав «кохана». Востаннє він подумав, чи не витратив він своє кохання на жінку, яка віддавала своє кохання, допоки не настане час його забрати. Він відмів усі думки набік. Цього разу він віддав своє серце; вважав себе благословенним, бо йому було надано таку можливість. Питання, чи вона вартувала його кохання, не мало значення. Його серце відповіло на це питання вже давно.

– Ти мене захистиш, – сказала вона.

– Навіть ціною свого життя, – відповів він і почав злегка тремтіти. Падаючи на полі битви під Чизано Барґамаско, він відчував великий смуток через зраду Костянтина Серба, а тоді раптом усвідомив і свою провину. Його спіймали на тому, на чому він одного разу спіймав перського Шаха Ізмаїла в битві біля Чалдирана. Шабля завжди програє мушкету. У вік ґнотових мушкетів та легких, переносних польових гармат лицарям у латах вже немає місця. Він був людиною з минулого. Він заслужив ту кулю, як старе заслуговує на зруйнування новим. Це сталося через його легковажність.

– Я не можу звідси поїхати, – сказала вона. У її голосі звучав подив, ніби вона почула про себе щось незвичайне.

– Але ти мусиш уже їхати, – відповів він, важко дихаючи. Вони не рушили назустріч одне одному. Вони не обнімалися. Вона пішла за дівчиною-Дзеркалом.

– А тепер, Арґаліє, дозволь нам приготуватися до смерті, – промовила вона.

* * *

Ніч палала вогнями. Всюди у діамантове небо піднімалися вогняні язики. Зійшов був повний, з червонуватим відтінком місяць, і низько стояв над небокраєм. І здавалося, що то холодне, несамовите Боже око. Герцог був мертвий, і містом правили чутки. Згідно з чутками Папа оголосив анафему «Анжеліці» як смертельно небезпечній повії і відрядив кардинала опікуватися містом та розправитися з несамовитою відьмою. Пам'ять про спалення на вогнищі трьох чільних Плакальників Джіроламо Савонароли, Доменіко Буонвічіні та Сильвестро Маруффі на П'яцца делла Синьйора ще не стерлася, тому дехто не міг дочекатися смороду палаючого жіночого тіла. Юрбі притаманна нетерплячість. Опівночі натовп збільшився втричі, а його настрій став ще лютішим. У Палаццо Коккі дель Неро полетіло каміння. Фаланга яничарів на чолі із швейцарцем Клотто стояла біля входу, але яничари також втомлюються, тим паче поранені. Під ранок, коли натовп уже шаленів, прийшла фатальна новина. Флорентійська міліція, почувши про указ Папи щодо Анжеліки-відьми, вирушила на підтримку розлюченого люду і в повному озброєнні вже підходила до Віа Порта Росса. Клотто, дізнавшись про це, вирішив, що після смерти трьох братів настала його черга.

– За швейцарців, – вигукнув він і щодуху рвонув вперед у натовп, розмахуючи мечем в одній руці і шпильчастим ядром на ланцюзі у другій. Його товариші-яничари з подивом глянули на нього, бо чоловіки у натовпі мали при собі лишень каміння та палиці, але Клотто вже годі було спинити. Його охопило шаленство вбивства. Люди падали під копита його коня і там знаходили свою смерть. Натовп оскаженів від страху та злости, але спочатку відсахнувся від божевільного велета-альбіноса та його коня. Тоді настав дивний момент – момент, що визначає долю націй, бо коли натовп втрачає страх перед військом, світ змінюється. Раптом натовп перестав відступати, а Клотто на коні саме замахнувся мечем, знаючи, що йому – кінець.

– Яничари, до мене, – вигукнув він, а тоді натовп, як повінь, нахлинув на вершників – тисячі і тисячі зойків, простягнутих рук та стиснених кулаків, град каміння – все це впало на яничарів; люди стрибали на них, як кішки, і вмираючи від замашної зброї, стягували їх з коней, напирали вперед, аж поки коні не залишилися без вершників, але юрмище на цьому не зупинилося і топтало усе поспіль, нестримною силою трощило все, що було на його шляху, і весь світ потонув у крові.

Ще до прибуття міліції натовп, розступившись, ніби море, дав дорогу людям зі зброєю, оскільки під Палаццо Коккі дель Неро яничарів уже не було; озброївшись сокирами загиблих воїнів, найзавзятіші заходилися розбивати троє дерев'яних дверей палацу. У дворі за дверима Арґалія Турок та решта його бійців, осідлавши коней, в повному бойовому обладунку приготувалися дати останній бій.

– Найбільший сором померти від рук тих, кого ти вів до бою, – думав Арґалія, але, принаймні, мої найвідданіші побратими загинуть зі мною, і це робить мені честь.

Аж тут думки про славу, честь та сором покинули його, бо Кара Кьоз саме виходила з будинку, і настав час останніх слів.

– На щастя, юрба – дуже дурна, – промовила вона, – бо в іншому разі Аґо й Дзеркало не змогли б дістатися чорного ходу внизу у провулку. Також, на щастя, я скористалася порадою твого друга Ніколо, бо в іншому разі ми б не мали жодного плану, і ззовні двору не стояли б порожні винні бочки-схованки, не було б і воза зі свіжими кіньми, які відвезуть нас подалі від цього місця.

– Спочатку було троє друзів, – промовив Арґалія Турок, – Антоніно Арґалія, Ніколо «іль Макія» та Аґо Веспуччі. І в кінці також було троє друзів. Іль Макія вже, мабуть, чекає з кіньми на тебе. Біжи.

Його почала бити пропасниця, а біль став нестерпним. Він похитнувся. Кінця не доведеться довго чекати. На коні йому довго не всидіти.

Вона зробила паузу:

– Я кохаю тебе, – сказала вона. – Помри за мене.

– Я також, – відповів він. – Я вже помираю і помру за тебе.

– Я кохала тебе, як жодного чоловіка на світі, – сказала вона. – Помри за мене.

– Ти – кохання всього мого життя, – відповів він. – Моє життя вже майже добігло кінця, але те, що залишилося, я віддам за тебе.

– Давай я залишуся, – сказала вона. – Поступися мені. І все закінчиться. – Знову в її голосі зазвучав подив від того, що вона дозволила собі сказати» запропонувати, відчути.

– Надто пізно, – сказав він.

Останній бій флорентійських Невидимих, їхня остання поразка і загибель у Заколоті на Віа Порта Росса відбулися у внутрішньому дворі того, що потім назвали Кривавим Палацом. Коли бій закінчився, то за відьмою та її служницею вже слід захолов, і коли флорентійці усвідомили це, то гнів їх, здається, геть чисто згас, і вони як люди, що прокинулися від жахливого сну, втратили жагу до вбивства. Вони прийшли до тями, і вже були не натовпом, а збіговиськом суверенних особистостей, і кожен із них ішов додому, щось собі бурмочучи, мав присоромлений вигляд і хотів, аби на його руках не було крови.

– Якщо вони втекла, – сказав хтось, – то хай їй стелиться дорога і до побачення.

Ніхто не намагався її наздоганяти. Панував повсюдний сором. Коли до Флоренції прибув папський Регент, то Палаццо Коккі дель Неро був замкнений, а вікна закриті віконницями; відбиток міської печатки стояв на замках, а в будинку ніхто не жив упродовж наступних ста років. Коли ж Арґалія Турок упав, втративши свідомість від зараження крови, і лежав, умираючи від інфекції, його шию проткнула ганебна піка міліціянта, і вік великого condottieri минув.

А ріка Арно, ніби проклята відьмою, ще рік і один день була сухою.

* * *

– Вона не мала дитини, – зауважив імператор. – Що ти скажеш на це?

– Послухайте ще таке, – відповів його співрозмовник.

* * *

Лишень почало на світ благословитися, як ще здалеку Ніколо побачив Аґо, що тримав віжки в руках, а на возі позаду – дві винні бочки, тож він уже й не думав про ловлю дроздів, поклав клітки долі, а сам пішов готувати коней. Йому нелегко було подарувати пару коней, але він це зробить і не буде жалкувати. Може, саме завдяки цьому вчинкові його і запам'ятають як чоловіка, що допоміг втекти від переслідувачів Пані з роду Маґора, принцесі королівської крови з дому Тамерлана та Чингісхана, колишній флорентійській чарівниці. Він гукнув дружину з другого поверху і сказав негайно приготувати їжу та вино, а також покласти трохи їжі про запас; почувши в голосі чоловіка тривожні нотки, вона вискочила з постелі, зробила, як він її просив, і не суперечила, хоч їй дуже не хотілося прокидатися з незвичайно глибокого сну і виконувати безцеремонні накази. Потім Аґо проторохтів возом угору до будинку Макіавеллі, захеканий, переляканий. З ним не було Арґалії. Тож іль Макія мовчки, звівши брови, запитав Аґо Веспуччі про стан справ, і той провів пальцем по горлу, а тоді заплакав сльозами страху, тривоги та смутку.

– Ради Бога, відкривай бочки, – вийшла з дверей Марієтта Корсіні. – Вони там до смерти забилися.

Аґо завбачливо поклав у бочки подушки і м'які підстилки, зробив двері на завісах і невеликі вентиляційні отвори, але попри його запобіжні заходи, обидві жінки вийшли, тримаючись руками за побиті місця, розпашілі, важко дихаючи, з обличчям, спотвореним від болю. Вони жадібно пили воду, але їхні шлунки після такої подорожі відмовилися від їжі. Потім без зайвого галасу вони попрохали дозволу зайти в кімнату, де можна було б переодягнутися, і Марієтта повела їх до головної спальні. Дівчина-Дзеркало дріботіла за Кара Кьоз, несучи невеличку сумку, а коли за півгодини обидві жінки вийшли з кімнати, то це вже були чоловіки, одягнені в короткі туніки: Кара Кьоз – у червоно-золоту, а Дзеркало – у зелено-білу, із зав'язаними поясами навколо талії, мали на собі шерстяні рейтузи для їзди верхи та замшеві чоботи. Волосся було обрізане і сховане під щільно облягаючими шапочками. Марієтта різко вдихнула повітря, коли побачила їхні ноги в рейтузах в обтяжку, але нічого не сказала.

– Може, щось перекусите на дорогу? – запитала вона, але вони не захотіли. Подякували за приготовану нею торбину хліба, сиру та холодного м'яса. Вийшли на вулицю, де їх уже чекав іль Макія та Аґо. Аґо далі сидів на возі. Бочки вже зняли з воза, а натомість там були дві скрині з речами жінок і ще одна сумка з одягом Аґо та всіма грошима, які він мав під рукою, зокрема й кілька переказних векселів на велику суму.

– Я матиму більше, коли приїдемо до Генуї, – сказав він. – У мене є чеки. – Він поглянув Кара Кьоз в очі: – Вам, пані, не можна пускатися в дорогу самим, – сказав він, дивлячись широко розплющеними очима.

– Отже, – відповіла вона, – ви будь-якої миті, щойно вас попрохають, коли бачите наше скрутне становище, готові залишити свій дім, свою роботу, свій спосіб життя і тікати з нами світ за очі у невідоме майбутнє, тікати від однієї небезпеки і, хто знає, може, до багатьох інших?

Аґо Веспуччі ствердно кивнув головою.

– Так, я готовий.

Вона підійшла до нього і взяла його руки у свої.

– Тоді, пані, ми – ваші.

Іль Макія попрощався з давнім другом.

– Спочатку було троє друзів, – сказав він, – Антоніно Арґалія, Ніколо «іль Макія» та Аґо Веспуччі. Двоє з трьох любили подорожувати, а третій був сиднем. Ну, а зараз один із двох мандрівників відійшов назавжди, а другий став ізгоєм. Мій небокрай звузився, і я мушу дописувати фінал. І тепер ти, мій дорогий Аґо, ти – домувальник, що вирушає в дорогу на пошуки нового світу.

Він простягнув руку і поклав три soldi на долоню Аґо.

– Я тобі винен, – промовив він.

За кілька хвилин двоє вершників і чоловік на возі зникли за поворотом, а вранішнє сонце цілувало волосся Аґо Веспуччі, яке було дуже ріденьке і геть чисто сиве. Але у жовтому промінні сонця, здавалося, що його волосся, як в дитинстві, знову стало золотим, коли він та іль Макія вперше блукали лісом Каффаджіо, гаєм vallata біля Саната-Марія дель'Імпрунета та лісом довкола замку Біббіоне, сподіваючись знайти корінь мандрагори.

{19}

Був він спадкоємцем Адама, а не Магомета

Був він спадкоємцем Адама, а не Магомета чи Халіфів, сказав йому Абул Фазл; його правонаступництво та повноваження походили від Першого Чоловіка, отця всіх людей. Жодна віра не може вмістити його, жодна географічна територія. Більший за царя над царями, що правив Персією, перш ніж прийшли мусульмани, вищий за прадавнє індійське поняття Чакравартин – владар, чия колісниця могла котитися скрізь, і ніщо не могло стати на заваді її руху, він був Всесвітнім Правителем, повелителем світу без кордонів та ідеологічних обмежень. Що з цього постало, було тією людською природою, не всевишньою волею, тією великою силою, що рухала історію. Він, Акбар, – досконала людина, був рушійною силою часу.

Сонце ще не зійшло, а імператор уже встав. Сикрі у тьмяному освітленні видавалося втіленням великих таємниць життя. Для нього воно було ілюзорним світом запитань, на які йому треба знайти відповіді. Саме у цю пору наставав час для медитації. Він не молився. Час від часу він ходив до великої мечеті, яку збудував навколо святині Чишті, просто так, для годиться, аби припинити плітки злих язиків. Зокрема, злого язика Бадауні. Язика принца-спадкоємця, який, бувши ще менш побожним, ніж його батько, вступив у союз із боголюбами, аби дошкулити йому. Однак імператор любив у такі ранні години, коли сонце ще не припікало каміння Сикрі та емоцій його громадян, подумати про різні речі, високі речі, а не банальне роздратування, яким був принц Салім. Потім медитував уже в полудень та опівночі, але вранішня медитація йому подобалася найбільше. Приходили музики і десь збоку тихо грали релігійні гімни. Часто він проганяв їх помахом руки і насолоджувався тишею. Тишею, яку порушували криками хіба що досвітні птахи.

Інколи, оскільки він був людиною багатьох бажань, його високі роздуми переривалися образами жінок: танцівницями, наложницями, навіть імператорськими дружинами. Колись його увагу часто відвертала Джодга, його уявна кохана дружина; її гострий язичок, її врода, її обізнаність у любовній справі. Він не був досконалим чоловіком, зізнавався він собі десь глибоко в душі, але впродовж тривалого часу він думав про неї як про досконалу жінку. Товариська помічниця, еротична тигриця, годі більшого хотіти. Вона була його шедевром, або ж він так думав довший час, втілена мрія, мандрівниця зі світу хаял[53]– уява, яку він переніс у реальність. Однак пізніше все змінилося. Джодга більше не могла переривати його міркувань. Натомість його почала відвідувати інша жінка. Кара Кьоз, Пані Чорні Очі, прихована принцеса: довго він відмовлявся визнати її, відмовлявся зрозуміти, в який бік тяглося його серце, бо воно вело його до неможливого, до пристрасте, яка ніколи не буде доведена до кінця, а це у прямому розумінні цього слова було недоречним. Він схиляв голову перед звуками майбутнього, а вона була відлунням з далекого минулого. Що його спокушало, так це, мабуть, її ностальгічна притягальна сила: і в такому разі вона насправді була небезпечною, як чаклунка, яка потягне його назад у минуле, а отже, назад геть у всьому – в його ідеях, його віруваннях, його сподіваннях.

Вона йому не підійде. Вона заманюватиме у марення про неможливе кохання, а він заглиблюватиметься в неї і відходитиме від світу закону та дії, величносте та провидіння. Можливо, її саме для цього і заслали. Мабуть, Ніколо Веспуччі був ворогом, адже королева-мати Гаміда Бано схилялася до думки, що він – аґент і породження іншого християнського світу – вбивця, засланий, аби зруйнувати його шляхом укорінення в його свідомості цієї яскраво-червоної жінки, цієї жінки-ренеґата. Ніхто не може захопити Сикрі силою зброї, але ця прихована принцеса, мабуть, може знищити його зсередини. Вона йому не підходила. Однак вона приходила і приходила, дедалі частіше, і вона розуміла речі, яких Джодга в житті б не збагнула. Наприклад, вона розуміла тишу. Коли до нього приходила прихована принцеса, вона не розмовляла. І це вона робила не для того, аби подразнити чи допекти йому. Вона не розмовляла, не хихотіла, не співала. Приносила із собою запах жасмину і, не торкаючись його, просто собі сиділа біля нього і дивилася, як починається день, аж поки небокрай на сході не брався червоною загравою і не здіймався легенький вітерець, і в таку мить вони ставали одним цілим, він поєднувався з нею, як ще не поєднувався з жодною жінкою, а тоді з неймовірною делікатністю вона залишала його, і він на самоті чекав на перші, ніжні дотики світанку.

Ні, вона йому навіть дуже підходила, і він зневажатиме кожного, хто скаже йому щось інше. Він не міг у ній розгледіти нічого поганого, як і в чоловікові, що привів її сюди. Як можна засуджувати такий безрозсудно сміливий дух? Кара Кьоз була жінкою, якої він ще ніколи не зустрічав, жінкою, яка сама кувала своє щастя, без умовностей, силою своєї волі, жінкою, що була схожа на короля. Все це стало його новою мрією, незрівнянним видінням того, якою може бути жінка. Все це тривожило його, збуджувало його, п'янило його, володіло ним. Так, Кара Кьоз була незвичайною; так само, думав імператор, як і Веспуччі, чи то пак Маґор Веспуччі або ж Маґор дель'Амор. Імператор перевіряв його, і виявилося, що він непогана людина. Він не був ворогом. Він був фаворитом. Він заслуговував похвали, а не звинувачень.

Акбар повернув думки на битий шлях. Ні, він не був досконалою людиною, це придумав якийсь облесник, а лестощі Абул Фазла привели його до того, що Маґор дель'Амор називає павутиною парадоксу. Піднесення людини ледь не до божественного статусу, надання їй абсолютної влади і постійні твердження, що не боги, а люди є господарями людських доль, є суперечність, що не витримує багато критики. Крім того, довкола нього були розсипані свідчення втручання віри у людські справи. Йому не йшло з голови самогубство сестер Тани і Рірі, що мали ангельські голоси і для яких самогубство було краще, ніж піти на компроміс зі своєю вірою. Ні, йому не хотілося бути божественним. Якби Бога не було, думав імператор, то було б легше визначити, що таке доброта. Цей культ обожнювання, самозречення в ім'я Всемогутнього був божевіллям, дорогою в нікуди. Хай би де перебувала доброта, вона не перебуває в обрядах, в бездумній пошані до божества, але, радше, мабуть, у повільному, незграбному, всіяному помилками прокладанні індивідуального або ж колективного шляху.

Знову ж таки, він ще раз поринув у суперечності. Він не хоче бути божеством, але вірить у справедливість своєї влади, своєї абсолютної влади, а тоді, згідно з його вірою, ця дивна ідея про доброчесність непокори, що якимось чином проникла у його свідомість, є не що інше, як бунтарство. Він має владу над людськими життями на правах завойовника. Це – невідворотний висновок, до якого доходить кожен тверезо мислячий принц: міць є правом, а все інше, наприклад безкінечні медитації про доброчесність, – так собі, декорація. Переможець – це доброчинець, і більше нічого не треба казати. Розбіжності завжди існують, і завжди відбуватимуться страти та самогубства, але незгоду можна припинити, і це може зробити його кулак. Але як бути із внутрішнім голосом, що шепоче щоранку про гармонію, це не та містична безглуздість всі-люди-є-одним, але інша дивна думка. Що незгода, відмінність, непокора, розбрат, непоштивість, іконоборство, нахабство, навіть зухвальство можуть бути невичерпним джерелом доброчинства. Але так не личить думати королю.

Тепер він думав про далеких герцогів з оповіді чужинця. Вони не претендували на божественне право на свою землю також, але тільки на право переможця. Їхні філософи також змальовували людину у центрі свого часу, міста, життя, церкви. Але вони нерозважливо приписали людську сутність Богові, бо їм була потрібна всевишня санкція на обґрунтування своїх дій у цій справі, у вищій справі Людини, хоча в нижчих справах влади вони обходяться без такої санкції. Які ж вони заплутані і які ж вони малі, коли застосували цю засаду для управління звичайним містом у Тоскані в одній із Римських єпархій, і якої ж вони про себе високої думки. Він – правитель безмежного всесвіту, і він бачить ліпше за них. Ні, поправив він себе, він не бачить, а лише потурає своїй нетерпимості. Так, Маґор мав слушність. Прокляття людської раси не в тому, що ми всі різні, а що ми всі схожі.

Денне світло розлилося по килиму, і він підвівся. Час би вже йому з'явитися у джгароха вікні і привітати шанувальників. Сьогодні вони мають святковий настрій, а це єднає їх з людом того іншого міста, вулицями якого він блукав у своїх мріях-снах, вони також люблять повеселитися, адже сьогодні сонячний день народження їхнього імператора, п'ятнадцяте жовтня, і Його Величність буде зважуватись по дванадцять разів, серед іншого із золотом, шовком, парфумами, міддю, оливою, залізом, зерном і сіллю, а наложниці з гарему посилатимуть кожній родині частку щедрих дарів. Кожен тваринник одержить стільки овець, кіз та курчат, скільки король має років. А от кількість інших тварин, відправлених на бойню, буде просто-таки фантастичною. Потім у гаремі він візьме участь у церемонії зав'язування вузлика на стрічці свого життя, яка веде облік його рокам. І сьогодні він також ухвалить рішення стосовно чужинця, який каже, що він «Могол Кохання».

Особа чужинця викликала в імператора всілякі почуття: утішність, зацікавлення, розчарування, подив, збентеженість, зачарування, роздратування, задоволення, розгубленість, підозру, прихильність, нудьгу і, тут варто сказати, дедалі частіше – ніжність і захоплення. Якось днями він збагнув, що саме так батьки реагують на своїх дітей, за винятком випадку з його синами, коли почуття ніжності приходило рідко, а от розчарування та зневіра – постійно. Принц-наступник готував проти нього змову буквально з колиски, і всі троє його синів були дегенератами, а от чоловік з історією про Кара Кьоз був винятково шанобливим, беззаперечно кмітливим, просто безстрашним і вмів розповідати казки. А віднедавна Акбар почав помічати дивну, майже ганебну річ, що цей милий Веспуччі так добре почувається при дворі у Сикрі, що його належність до двору вже всі майже вважають доконаним фактом.

Принц Салім відчуває до нього відразу, так само як і релігійний фанатик Бадауні, а його таємна книга з брехливими нападками на імператора все грубшає і грубшає, а сам він тоншає і тоншає, але їхня неприязнь лишень додає йому чести.

Його мати і королева Маріам-уз-Заманіг його старша дружина, ненавидять його, але їм бракує уяви, і вони не допускають жодного вторгнення уяви у реальний світ.

Оця майже ганебна річ щодо Веспуччі трохи гризла Акбара, і задля перевірки він почав залучати іноземця до справ з управління державою. Білявий «Могол» збагнув майже одразу всю складність подробиць у системі мансабдарі, за допомогою якої здійснювалося управління імперією і від чого залежало її подальше існування, усю піраміду воєначальників, що повинні були утримувати військо та коней згідно зі своїм ранґом, а натомість одержували право власносте на землю, що була джерелом їхнього багатства. За кілька днів він запам'ятав імена всіх мансабдарі в імперії усіх тридцяти трьох рангів – від королівських принців, що мали під своєю орудою по десять тисяч воїнів, і аж до найнижчого рангу десятника; крім того, він довідався про критерії оцінювання діяльносте посадовців і взявся дораджувати імператорові щодо персоналій мансабдарі для заохочування та штрафування. Саме іноземець запропонував Акбарові провести докорінні зміни у структурі системи, аби Гарантувати стабільність імперії впродовж ста п'ятдесяти років. Спочатку всі мансабдарі були алтайськими середньоазійськими моголами, тобто вихідцями з околиць Фергани та Андижана або ж із Персії. Однак Акбар, переконаний Маґором, почав залучати до управління державою представників інших народів – раджпутів, афганців та індійських мусульман, аж поки ніхто з них не мав більшости. Моголи все ще були найбільше представлені в управлінській піраміді, але після великої реформи вони одержали лишень чверть посад. А це означало, що ніхто з них не може диктувати свої умови іншим, і всі вони були зобов'язані жити в мирі й злагоді. Сулг-і-кул. Цілковитий мир. А все залежало від організації.

Отже, він мав не тільки талант штукаря та й оповідача казок. Приємно вражений імператор розпочав перевірку фізичних та військових навиків молодика, і виявилося, що той може їхати на коні без сідла, влучати стрілою із лука й орудувати шаблею більш ніж вправно. Що стосується інших сфер, то про його хист до мов було вже добре відомо, до того ж він швидко навчився найпопулярніших придворних ігор, таких як настільна гра чандал мандол та карткова гра ґанджіфа, котру він оживив, зробивши спробу ототожнити кольорові карти з вельможами Смкрі. Ашванпаті, Бог Коней, найбільша карта у грі, ототожнювалася з самим імператором. Дганпаті, Бог Скарбів, був, очевидно, міністром фінансів Раджею Тодаром Малом, а от Тіяпаті, Богиня Жінок, була, природно, Джодгою Бай. Раджа Ман Сінґх був Дальпаті, Богом Битв, а от Бірбал, улюбленець понад усіх інших, перший серед рівних, мабуть, мав бути Ґартаті, Богом Укріплень. Акбара дуже тішили такі чудернацькі порівняння.

– А ти, мій Моголе Кохання, – промовив він, – ти, мабуть, – Асрпаті, я так гадаю.

Це був Бог Джина, король магів та чарівників. А тоді чужинець дозволив собі сказати:

– А от Агіпаті, Бог Змій, Джаганпанаг… може, це принц-наступник Салім?

Словом, він – чоловік з достоїнствами, що було першою вимогою, аби він став гідним чоловіком.

– Історії можуть зачекати, – сказав йому імператор. – Тобі треба удосконалювати свої знання з тутешніх справ.

Отже, Маґор пішов у науку спочатку до Раджі Тодар Мала, а тоді до Раджі Ман Сінґга, які мали посвятити його у таємниці фінансів та врядування, а коли Бірбал поїхав на захід до фортець Читторґарг та Мегранґарг, Амер та Джайсальмер, аби перевірити підданих та союзників імператора на тих територіях, то іноземець супроводжував його в ролі старшого помічника і повернувся з широко розплющеними очима, здивований імператорською владою, побачивши неприступні фортеці та палаци, принци яких згинали коліна перед королем над королями. Місяці склалися в роки, і всім стало зрозуміло, що білявого чоловіка вже годі вважати іноземцем. «Могол Кохання» став радником і повірником Великого Могола.

– Між іншим, бережись бога змій, – застеріг імператор Маґора. – Ніж, який він мріє встромити у мою спину, може опинитися у твоїй.

Потім помер Бірбал.

Імператор звинувачував себе у мовчазній згоді з бажанням свого друга одержати військову посаду. Але Бірбал сприйняв заколот культу Раушанай, афганських просвітлених, як особисту образу, так би мовити, на боці імператора. Їхній провідник Байазид Пророк змішав індуїзм з ісламом і заварив кашу розпусти. Бірбал обурився.

– Оскільки Бог є в кожному і в усьому, то з цього випливає, що всі дії – це божественні дії, а оскільки всі дії божественні, то немає різниці між правильним і неправильним, добрими ділами і злими ділами, тому нам можна чинити, як нам заманеться? – глузував він. – Джаганпанаг, даруйте мені, але цей воєначальничок насміхається з вас. Він забрав красу з вашого бажання, аби там знайти віру над усіма вірами, перетворив її на гидоту, і тепер ущипливо глузує з вас. За таку необачність його варто змістити, навіть без врахування його варварських грабунків та сплюндрування. Грабіж, на йому думку, допустимий, – ха! – тому що народ Раушанаї – обраний Богом народ для успадкування землі, тож коли їм заманеться захопити спадок трохи раніше, то хто скаже, що вони не мають права?

Ідея грабежу, ставши релігійним обов'язком, давала можливість обраним одержувати те, що подарував їм Всевишній, і така ідея дуже припала до душі племенам у горах Афганістану, тож культ розростався з неймовірною швидкістю. Раптом помер Байазид, якого замінив його наймолодший шістнадцятирічний син Джалалуддин. Роздратуванню Бірбала не було меж, бо «Джалалуддином» також назвали Акбара, і збіг лишень посилював зухвальство багатьох з Раушанаї.

– Джаганпанаг, пора відповісти на образи, – сказав він.

Акбар, розважений такою немілітаристською злістю, погодився, нехай буде по-Бірбаловому. Однак іноземець Маґор дель'Амор не супроводжував Бірбала.

– Він ще не готовий для афганської війни, – промовив імператор на потіху всім у Палаті Приватних Аудієнцій. – Йому слід бути тут при дворі, разом з нами.

Але повстання виявилося серйозним, тож було не до сміху. Гірські стежки стали майже непрохідними. Незадовго після прибуття Бірбала в регіон, аби дати Просвітленим урок, на нього напали із засідки на Маландрайському перевалі. Ходили зловтішні чутки про те, як великий міністр намагався врятувати свою шкуру втечею від своїх військ, але імператор вважав це вигадками зрадників. Він також підозрював, що у всьому був якимсь чином замішаний принц-наступник, але не мав жодних доказів. Тіло Бірбала так і не знайшли. Загинуло вісім тисяч його людей.

Після біди на Маландрайському перевалі імператор довший час мав страшенно нещасний вигляд, не їв і не пив геть нічогісінько. А на честь свого полеглого друга написав вірш. Безпомічним ти віддав усе, що міг, Бірбале. Тепер я безпомічний, але для мене ти нічого не залишив. Він писав уперше і востаннє від першої особи однини, не як король, але як чоловік, що оплакує дорогого друга. Перебуваючи в жалобі по Бірбалу, він відрядив спочатку Тодар Мала, а тоді Ман Сінґха, аби зброєю упокорити Раушанаї. Всюди у Сикрі його погляд натрапляв на порожнечу, на порожні місця трьох з Дев'яти Діамантів, яких не могли заповнити менш достойні люди. Він наблизив до себе Абул Фазла і дедалі більше покладався на нього. А тоді згадав про ту майже ганебну річ, яку дуже обережно зважував вісім місяців після Бірбалової смерти, в день свого сорокачотириріччя, коли він був на шляху до королівських ваг, аби зважитися й собі.

Він намагався знайти відповідь на таке запитання: чи варто йому іноземця Маґора дель'Амора, відомого також як Ніколо Веспуччі, оповідача довгих казок, котрий скандально заявив про свої родинні зв'язки з ним, а потім виявив себе як вмілий адміністратор та радник і несподівано сподобався йому, прийняти як почесного сина? Ранґ фарзанд був одним із найменш жалуваних, найбільш бажаних у всій імперії, і кожен, хто удостоювався цього ранґу, приймався до внутрішнього кола імператора. Чи вартував цей молодий негідник, який був більше схожий на його молодшого брата, ніж на сина (тим паче дядька), такої чести? А як таке призначення, що є не менш важливим, буде сприйнято іншими?

Він з'явився у джгароха вікні, і натовп гучно привітав його. Могол Кохання, розмірковував Акбар, також мав успіх серед народу. І цей успіх, підозрював імператор, був пов'язаний як із популярністю його будинку куртизанок коло озера, тобто Дому Сканди, де верховодили Костомаха та Перина, так і з розповіддю про Кара Кьоз; також не можна було заперечити, що розповідь про приховану принцесу стала частиною традиційного вірування столиці, і зацікавлення до нього не вщухало. Народ також знав, що сини – це імператорові розчарування. А це спричинювало проблематичність майбутнього династії. Як розповідала легенда, предок моголів Тимур, бувши непоказним розбійником, мандрував в одязі пастуха верблюдів, коли з ним заговорив факір-жебрак і попрохав їжі та води.

– Якщо даси мені поживу, я дам тобі царство, – пообіцяв факір чоловікові, який зрікся ісламу і прийняв індуїзм. Тимур дав йому, що той хотів, після чого факір накинув свій плащ на нього і почав бити долонею Тимура по спині. Після одинадцятого удару Тимур з обуренням скинув плащ.

– Якби ти витерпів більше ударів, – промовив факір, – то твоя династія продовжувалася б ще довше. А так вона закінчиться на одинадцятому нащадкові.

Імператор Акбар був восьмим нащадком Тимура Кульгавого, тож, якщо вірити леґенді, моголи почуватимуть себе в безпеці ще впродовж трьох поколінь. І вже дев'яте покоління було проблематичним. А нащадки у вісімнадцятому, п'ятнадцятому і чотирнадцятому було пияками, й один з них мав падучу хворобу, а принц-наступник, ну, що скати про нього, горе та й годі.

На свій день народження посаджений на терези життя імператор дванадцять разів зважувався з рисовим молоком і розмірковував про майбутнє. Перегодя він відвідав мистецькі майстерні, але його думки були далеко. Навіть у гаремі, де до нього горнулися жінки і він аж танув у їхній ніжності, тривога не покидала його. Відчував, що настав переломний момент і що його рішення стосовно іноземця має величезне значення. Прийняття його у свою сім'ю означало б упровадження в життя ідеї Абул Фазла про створення Всесвітньої Держави, себто інкорпорування у свою лінію – тобто в себе самого – осіб, місць, фактів, можливостей земель дотепер невідомих, земель, які, своєю чергою, також можуть бути інкорпоровані. Якщо якийсь іноземець може стати моголом, то з часом такими зможуть стати всі іноземці. До того ж наступним кроком буде створення культури включення, тієї самої культури, яку культ Раушанаї висміював своїм існуванням: у нього викристалізовувалося бачення картини, коли всі раси, племена, клани, віри та нації стануть частиною єдиного могольського синтезу, єдиного велетенського конгломерату на землі, зі своїми науками, мистецтвами, коханнями, відмінностями, проблемами, марнотами, філософіями, змаганнями, примхами. І все це спонукало його дійти висновку, що надання Маґору дель'Амору титулу фар-занд стане досить сильним ходом.

Але ж чи не виглядатиме це слабкістю? Як сентиментальність, самообман, легковірність? Попастися на гачок балакучого чужинця, про якого не знаєш нічого, крім того що він сам розповідає про себе? До того ж усі його розповіді – невиразні, а з погляду хронології вже надто непереконливі. Надання йому офіційного статусу, по суті, означало б, що правда втрачає значення, і якщо він просто розумний брехач, то хай так і буде. А що коли принц не уникатиме презирливого ставлення до вартости правди? А що коли він захищатиме ту вартість, а як тільки йому стане вигідно, почне брехати під покровом свого захисту? А може, він буде холоднішим, менш сприйнятливим до різних фантазій та видінь? Єдине видіння, яке йому варто було б собі дозволити, мабуть, була влада. А чи служить піднесення іноземця владі імператора? Можливо, так. А можливо, й ні.

За цими питаннями лежали ще глибші проблеми, питання магічного світу, в якому кожна людина живе настільки пристрасно, наскільки ці питання населяють матеріальний світ. Коли щоднини Акбар підходить до джгароха вікна, то відчуває, що під ним – його вірні, члени щойно сформованого Культу Погляду, які поширюють розповіді про дива. Кожного дня сюди приносять хворих, немічних, скалічених, і якщо Акбарове око впаде на них, тобто коли його Погляд зустрінеться з їхнім Поглядом, то неминуче наступає одужання. Своїм Поглядом імператор передає силу тим, на кого він дивиться. Магія обов'язково виходить від більш магічної особи (імператора, некроманта, відьмака) до менш магічних; ось таким був один із законів магії.

Важливо також не порушувати законів магії. Якщо жінка покидає чоловіка, то це стається через брак його чарів, або ж через надмірність чарів когось іншого, або ж через прокляття їхнього шлюбу, що розриває узи кохання між дружиною і чоловіком. Чому в усій цій справі одна людина більш успішніша, а інша менш успішна? Тому що одна людина побувала у правильного чарівника, а інша – ні. Однак одна річ не давала імператорові спокою і повставала проти цієї нісенітниці: а чи не є це інфантилізацією самого себе, коли ти відкидаєш свою дієву силу і віриш, що така сила перебуває поза тобою, а не в тобі? Тут ти перечиш також і Богові, існування якого позбавило людей права на самостійне формування етичної структури. Однак магія була довкола, цього не заперечиш, і лишень поганий правитель нехтував нею. Релігію можна переглянути, переінакшити, переробити, можливо, навіть відкинути; магія ж несприйнятлива до такого насильства. Ось чому історія з Кара Кьоз так легко оволоділа свідомістю людей у Сикрі. Вона взяла свою магію в інші світи, у світи зі своїми власними окультизмами, і її чаклунство виявилося сильнішим, ніж їхнє. Ох, її чари! Перед ними навіть і він, імператор, не зміг устояти.

Магічні питання стосовно іноземця Ніколо Веспуччі, самозванця Могола Кохання, можна окреслити так: його присутність є благословенням чи прокляттям? Його піднесення до високого ранґу принесе благословення імперії, а чи призведе, через порушення якогось темного закону Фортуни, до катастрофи у королівстві? Іноземщина сама по собі є річчю, на яку треба дивитися як на освіжаючу силу, що приносить щедрі дари та успіх її прибічникам, а чи вона розчиняє щось дуже важливе як в окремо взятій особі, так і в суспільстві загалом? А чи вона ініціює процес загнивання, який завершується відстороненою і не автентичною смертю? Імператор радився з охоронцями невидимого царства – хіромантами, астрологами, віщунами, містиками та іншими пророками, яких не бракувало у столиці, особливо поблизу могили Саліма Чішті, але їхні поради були суперечливими. Він не звертався за порадою до європейців, земляків іноземця, отців Аквавіви та Монсеррате, бо їхнє вороже ставлення до оповідача було видно неозброєним оком. А Бірбала, ох, його дорогого, мудрого Бірбала вже не було.

Тож він залишився сам на сам з собою. Лишень він може вибрати.

Звечоріло. А він не ухвалив жодного рішення. Медитував під опівнічним півмісяцем. Вона прийшла до нього, вся срібна, мовчазна й осяйна.

* * *

Справа дійшла до тієї точки, коли Джодга для багатьох людей стала невидимою. Домашня прислуга, приставлена до неї, природно, бачила її, оскільки їхнє життя залежало від цього, однак інші королеви, які завжди не зносили її присутности, не могли її розгледіти. Вона знала, що з нею відбувається щось недобре, і переповнилася страхом. Вона почувалася слабкою, а інколи навіть розбитою, якоюсь переривчастою, ніби прийшла і пішла, ніби зі свічки її життя було знято нагар, і знову запалено, потім знову знято нагар і знову запалено. Бірбал був мертвий, думала вона, а я зів'яну. Світ змінювався на гірше. Імператор останніми днями до неї заходив украй рідко, але навіть коли і заходив, то мав заклопотаний вигляд. Під час кохання у неї складалося враження, що він думає про когось іншого.

Усевидючий євнух Умар Айар, а він справді бачив геть усе, серед іншого й речі, які ще не сталися, застав її пополудні у Палаті Вітрів, у прохолодній кімнаті на другому поверсі, яка мала джаліс, себто кам'яні ширми філігранної роботи, що заступали три з чотирьох стін. То було наступного дня після імператорових уродин, і в його рухах вгадувалася дивна невідкладність. Зазвичай він був млявим, а його рухи – плавними. Однак сьогодні він був сливе збуджений, ніби новина, яку він мав повідомити, підстрибувала всередині нього і порушувала рівновагу.

– Отже, – промовив він, – це дуже важливо для вас. Мері Вічности та Мері Палацу – дружина та мати Божественного Халіфа, Виняткового Самоцвіту та Хедива Віку – особисто ідуть до вас.

Мері Вічности – це була справжня мати принца Саліма Маріам-уз-Замані, Раджкумарі Гіра Кунварі, принцеса Амера з родини Качгвага Раджпут. Мері Палацу, тобто Маріам Макані, була мамою імператора Гаміда Боно. (Халіф, Самоцвіт та Хедив були самим імператором.) Якщо ці дві вельможні пані, які ніколи не заходили до неіснуючої королеви раніше, поспішали, аби побачитися з нею у її приватних покоях, то мусило статися щось небуденне. Джодга зібралася з духом і стояла у позі покори, із складеними руками та опущеними очима, і чекала на їхній прихід.

Кількома хвилинами пізніше вони влетіли з виразом подиву та презирства на обличчях. Бібі Фатіма, відлуння і фрейліна королеви-матері, цього разу була відсутня у зв'язку з тим, що недавно померла, але хай там як, проте вельможні пані спеціально прийшли без супроводу когось із придворних, за винятком Умара Айяра, у здатності якого тримати язик за зубами ніхто не сумнівався. Вони спантеличено роззиралася, а тоді звернулися до Айяра за допомогою:

– Де вона? – прошепотіла Гаміда Боно. – Кудись вийшла?

Умар кивнув головою в напрямку Джодги. Королева-мати мала розгублений вигляд, а молодша вельможна пані з королівської сім'ї сердито пирхнула і повернулася у напрямку, вказаному євнухом.

– Я прийшла сюди і на мій превеликий подив, – сказала королева Маріам-уз-Замані, говорячи надто голосно і надто повільно, ніби до дурної дитини, – розмовляю з жінкою, якої не існує, обличчя якої не відобразиться в жодному дзеркалі, яка видається мені порожнім місцем на килимі. Я тут прийшла з матір'ю імператора, вдовою Склепіння Абсолюту, Колишньою Коханою Дружиною імператора Гумаюна, Охоронця Світу, чиє Гніздо тепер в Раю, тому що боїмось ще гіршого, ніж того, що ти заволоділа імператором, себто моїм величним чоловіком, її славетним сином. Ми вважаємо, що його зачарував іноземець Веспуччі, якого заслали до нас для виконання злих планів Невірних або Диявола, для зруйнування нашого спокою та для нашого розорення; чари заманили мужність імператора у пастку і поставили під загрозу його здоровий глузд, що, своєю чергою, загрожує всьому королівству, а значить, нам усім. Про ті чари ти ще, мабуть, почуєш, бо в Сикрі, здається, вже всі знають про них. Вони набирають форми примари так званої прихованої принцеси Кара Кьоз.

– Ми визнаємо, – і тут Мері Вічність затнулася, бо те, що мусила сказати, було принизливим для неї, – що з особистих причин імператор надає перевагу тобі перед будь-якою іншою жінкою, – вона не захотіла сказати королевою, – і ми лишень сподіваємося, що, зрозумівши небезпеку, яка чигає на нього, ти зрозумієш, у чому полягає твій обов'язок. Відверто кажучи, ми хочемо, аби ти вжила всіх заходів і вивела його з цього стану запаморочення, з його хтивого жадання цієї дияволиці; тому ми прийшли, аби допомогти тобі, навчивши тебе всіх засобів, за допомогою яких жінки утримували чоловіків, тобто речей, яких імператор, як чоловік, не міг знати, тому не міг передати їх тобі, своєму дещо абсурдному, а зараз, здається, непомітному творінню. Ми знаємо, ти прочитала багато книжок, і, я не сумніваюся, дізналася про все, що в них було написано. Однак існують речі, про які в книжках не пишуть, які зберігаються лишень на жіночих устах і передаються пошепки від матері до доньки споконвіку. Зроби те, що ми тобі скажемо, і він знову стане твоїм рабом, і ти відвернеш перемогу дияволиці над повелителем Фатегпур Сикрі. Позаяк вона є злим духом з минулого, а ми в цьому переконані, до того ж мстива примара, обурена довгим вигнанням, хоче затягти імператора назад у часі, заволодіти ним і знищити його нам усім на шкоду. В будь-якому разі було б ліпше не бачити, якщо тільки можливо, як Імператора Індії, Короля Вияву та Проявлення, Мешканця Сполученого Тіла, Володаря Віри та Небесного Склепіння зводить примара його відступництва – покійна двоюрідна бабуся.

– Пам'ятаєш, що сталося з художником Дашвонтом? – запитала королева-мати.

– Саме так, – погодилася Маріам-уз-Замані. – Ми можемо помилитися і позбутися у такий спосіб митця, але ми не може втратити Захисток Світу.

Вона направду не могли бачити жінку, з якою розмовляли, але їм хотілося вмоститися на килим і спертися на подушки, пити принесене слугами вино і розповідати любовні жіночі таємниці порожньому повітрю. Перегодя вони перестали почувати себе божевільними і поводилися так, ніби були на самоті, просто розмовляли між собою, відверто говорячи про те, що завжди буває закритим, нестримно сміючись над вражаючою комедією бажання, про безглузді речі, які подобаються чоловікам, і про такі ж безглузді речі, які жінки готові зробити, аби вгодити чоловікам, аж тоді спливають роки, і вони згадують юність, пригадують, як їм розповідали ці секрети суворі, люті жінрси, а тоді й вони заходяться гучним сміхом, пригадуючи, вже своєю чергою, як та обізнаність прийшла до них, і вже наприкінці у кімнаті лунав сміх поколінь усіх жінок та всієї історії.

Так вони проговорили п'ять з половиною годин, а коли закінчили, то подумали, що то був найщасливіший день у їхньому житті. Тепер вони почали прихильніше думати про Джодгу. Тепер вона була однією з них, учасницею жіночої естафети; тепер вона була не лишень творінням імператора. До певної міри, вона тепер була і їхнім творінням.

Смеркалося. Зайшли служниці з камфорними свічками у срібних канделябрах. В задній частині кімнати запалили залізні факели, в яких весело горіла бавовникова олія, і тіні двох вельможних пань танцювали на червоному камені жаліс. Тоді в іншій частині Сикрі в уяві імператора, в його хаял, нарешті відбулися остаточні зміни, і в Палаті Вітрів Умар Айяр перевів подих, а за якусь мить Мері Вічности та Мері Палацу побачили те, що вже бачив він: не лише тінь третьої жінки за jalis, але суцільні обриси жінки, що ставали у повітрі дедалі виразнішими і чіткішими, аж поки перед ними не постала жінка, яка дивилася на них із багатозначною усмішкою на устах.

– Ти не Джодга, – промовила слабким голосом королева-мати.

– Ні, – відповіла примара, а її чорні очі аж іскрилися. – Джодги нема, бо вона не потрібна імператорові. Тепер я буду його товаришкою.

Це були перші слова, промовлені примарою.

* * *

Незважаючи на заходи остороги з боку обох королев, новина про заміну уявної королеви Джодгабай примарою Кара Кьоз дуже швидко розійшлася по всьому місту. Для декого це було ще одним підтвердженням, що прихована принцеса таки існувала, що вона була доконаним фактом, а не вигадкою, тому що жодна жінка, яка ніколи не жила і не померла, не може стати примарою. Для інших це було ще одним підтвердженням слів Абул Фазла про божественну природу імператора, оскільки до його чести додалося не лишень створення цілком уявної жінки, яка ходить, розмовляє і кохає попри те, що реально не існує, але також воскресіння з мертвих справжньої жінки. Розповіді про приховану принцесу невдовзі стали казками, і батьки, доведені до нестями, залюбки розповідали їх своїм дітям перед сном, і ще більше пожвавлювалися, коли думали про можливість побачити принцесу на вулиці. Деякі злосливі консервативні голоси наполягали на необхідності одягати на неї паранджу за межами королівських жіночих палат; безсоромність з відкритим обличчям, якій потурали на Заході, була просто неприйнятна для достойного люду могольської столиці.

Буденність, з якою сприймалися надприродні явища, стала наслідком загальної думки про звичайність таких явищ ще до того, як реальне і уявне були назавжди розділені й приречені на окреме існування під владою різних монархів та окремих правових систем. Що дивувало, так це брак симпатії до невдачливої Джодгабай, так зневажливо відкинутої імператором, так принизливо витісненої з Палати Вітрів у присутності королеви-матері та старшої королеви. У багатьох громадян склалося помилкове враження про Джодгу через її відмову залишити палац. Для таких людей дематеріалізація було заслуженим покаранням за надмірну зарозумілість і брак відчуття ліктя. Кара Кьоз одразу стала народною принцесою, тоді ж бо як Джодга завжди трималася осторонь і була гордовитою королевою.

Умар Айяр доповів про це імператорові із застереженням. У жодному разі не треба вважати, що реакція була тільки позитивною. В туркестанській колонії, в перському секторі, а також у кварталі, де живуть індійські мусульмани, відзначено певний рівень занепокоєння. Серед неісламських політеїстів, які мали силу-силенну богів, поява ще однієї чудотворної істоти не викликала жодних пересудів, оскільки божественне населення було надто великим, аби зважати на появу ще одного, адже бог є в усьому – в деревах, а також у річках, і тільки небо знає, де він ще є; існує, мабуть, бог сміття, бог туалету, тож прибуття на облавок нового духа нікого не дивувало. А от на вулицях монотеїстів було відзначено шок. Люди перешіптувалися, і тільки найчутливіші вуха могли вловити, що йшлося про психічний стан імператора. У підпільному журналі Бадауні, записи з якого Умар Айяр і далі ночами вивчав напам'ять, коли лідер партії манґул спав, було порушено питання богохульства; оскільки можна твердити, що проти перетворення людьми мрій у реальність божий закон не заперечував, то створення Джодги можна виключити зі списку безчестя, але тільки Всевишній має владу над живими і мертвими, і повернути жінку із того світу собі на втіху означало зайти дуже далеко, надто далеко, і тут не могло бути жодного виправдання.

Те, що Бадауні писав утаємничено від усіх, його послідовники вже починали мимрити одне одному. Таке мимрення відбувалося на дуже низькому рівні, бо, як каже приказка, при дворі Великого Могола покірну голову і меч не січе. Проте, на думку Айяра, існувала певна причина для занепокоєння, бо під тим рівнем мимрення, на ще нижчому рівні, він чув про ще більше невдоволення, про ще більший осуд нових стосунків Акбара з Кара Кьоз. І на цьому глибокому рівні Умарові вдалося почути дуже слабкі звуки, які навіть важко назвати звуками, коливання, спричинені самими губами, які майже не ворушилися і були нажахані, що їх може хтось підслухати. Ці майже невловні вухом вібрації містили слово настільки сильне, що воно могло серйозно зашкодити поважній репутації імператора або ж навіть похитнути його трон.

Таким словом було інцест. Умарове застереження надійшло своєчасно, бо незадовго до появи Кара Кьоз у Фатегпур Сикрі принц-наступник Салім покинув столицю і підняв прапор повстання в Аллагабаді, а богохульство та інцест були звинуваченнями, якими він оправдовував заколот. Правда, повстання вдалося не найкращим чином, було кволим, хоч Салім і зміг зібрати під свої стяги до тридцяти тисяч чоловік. Кілька років він ганяв по північній Індії, розповідаючи про своє прагнення скинути з трону батька, але так і не наважився вступити у бій з великим королем. Однак йому таки вдалося ночами в одній справі ночами жахливого тріумфу, організувавши вбивство найближчого імператорового радника, котрого звинувачував у розбещенні моральних устоїв свого батька, підбурюванні його до богохульства та відвернення від Бога та Святого Пророка, а також у тому, що підступними натяками він налаштував імператора проти принца-наступника, його спадкоємця і сина. Абул Фазла було вбити із засідки, так само як Бірбала. Принц Салім повідомив союзникові Раджі Бір Сінґг Део Бундела з Орчга, що по його території подорожуватиме Самоцвіт Сикрі, й попрохав відправити його у небуття, з чим Раджа хутенько впорався – обезголовив беззбройного міністра, а тоді послав його голову Салімові до Аллагабада, де Салім, виказуючи свій звичайний смак і передбачуваність поведінки, викинув її у табірну вбиральню.

Акбар саме сперся на подушку в Палаті Вітрів, випивши, мабуть, трохи забагато вина, і слухав спів вечірньої примари Кара Кьоз про кохання під акомпанемент ділруба, коли ввійшов Умар Айяр з новиною про смерть Абул Фазла. Від жахливої новини імператор одразу протверезів. Умить підвівся і залишив палати Кара Кьоз.

– З цього моменту, Умаре, – поклявся він, – ми знову діємо як правитель усесвіту і перестаємо поводитися як прищуватий, закоханий до нестями хлопчисько.

Закони дружби чи помсти не були тими законами, які зобов'язували принца. Але принц зобов'язаний дбати про благо королівства. Акбарові ж було добре видно, що двоє з трьох його синів не придатні до успадкування трону, бо їх так затягнуло пияцтво і так обсіли хвороби, що вони практично помирали. Тож залишився тільки Салім; і хай би що накоїв, необхідно було продовжити спадкоємність династії. Акбар відрядив посланців до Саліма з обіцянкою не мстити йому за смерть Абул Фазла, проголосивши невмирущу любов до свого первістка. Салім зрозумів це у такий спосіб: вбивство Абул Фазла оправдано. Тепер, коли той тлустий лис відправлений в небуття, його батько знову розпростер руки. Салім, аби умиротворити Короля Слонів, послав Акбарові у подарунок триста п'ятдесят слонів. Відтак погодився поїхати до Сикрі, де в будинку бабусі Гаміди Бано він припав до ніг імператора. Імператор підвів Саліма, зняв свого тюрбана й одяг його на голову принца-наступника, показуючи, що не тримає на нього зла. Салім заплакав. Він був жалісливим юнаком.

Щодо Салімового ментора Бадауні, то його кинули у най-бруднішу камеру найглибшої в'язниці Фатефур Сикрі, і жоден чоловік чи жінка, за винятком наглядачів, живим більше його не побачили.

* * *

Після смерти Абул Фазла імператор став суворий. Йому спало на думку запровадити правила проживання свого народу, бо він уже щось геть занедбав цю справу. Було заборонено продаж спиртних напоїв звичайним людям, якщо тільки це не було приписом лікаря. Він виступив проти великих скупчень повій, що, як та сарана, аж гули навколо столиці, відправивши їх до віддаленого табору Дияволград, до того ж наказавши всім чоловікам, що заходять до диявола, називати своє ім'я та домашню адресу. Він не схвалював вживання яловичини, цибулі й часнику, але рекомендував з метою набрання мужности споживати м'ясо тигрів. Проголосив свободу віросповідання; можна було будувати храми, а лінґами[54] мити, але виявив менше терпимости щодо борід, оскільки їх живили яєчка, і тому в євнухів вони не росли. Наклав табу на одруження дітей і засуджував рабство та спалювання вдів. Було видано наказ про заборону купання після статевих зносин. А тоді викликав іноземця до Ануп Талао, води якого вкрилися брижами і були неспокійними, хоч надворі не дув вітер, а це означало, що хтось потурбував речі, які мали перебувати у спокої.

– Довкола тебе надто багато загадок, – сказав імператор роздратовано. – Ми не можемо покладатися на чоловіка, життєва історія якого нам не зрозуміла. Тож розкажи нам геть усе, виклади все начистоту просто зараз, а тоді ми вирішимо, як з тобою чинити, і в який бік постелеться твоя доля – вгору до зірок чи вниз у порох. Давай. Нічого не пропускай. Сьогодні – судний день.

– Може так статися, ваша величносте, що моя розповідь не знайде у вас відгуку, – відповів Маґор дель'Амор, – адже стосується це Mundus Novus, тобто Нового Світу, і мінливої природи на майже незвіданій території Часу.

* * *

В Океані Mundus Novus звичайні закони простору і часу не діяли. Щодо простору, то він міг одного дня сильно розширитися, а потім стиснутися, так що розміри землі ставали вдвічі більшими чи наполовину меншими. Дослідники незвіданих земель привозили з собою різні відомості про розміри нового світу, природу його мешканців і спосіб поведінки, до якого схильний цей квадрант космосу. Надходила інформація про мавп, що літали, та змій завдовжки з річку. Щодо часу, то він не піддавався жодному контролю. Річ не тільки в тому, що він пришвидшував і сповільнював свій абсолютно мінливий плин, але траплялися також періоди, хоч слово «періоди» не могло належним чином описати це явище, коли він взагалі не минав. Тубільці, ті нечисленні, що опанували європейські мови, підтверджували, що їхній світ був незмінним світом, статичним світом, поза часовим світом, казали вони, і саме так їм і подобалося. Існувала ймовірність, а також знаходилися філософи, що заявляли на повен голос, що поняття часу до Mundus Novus було завезено європейськими мореплавцями та новопоселенцями разом з різноманітними хворобами. Ось чому цей світ належним чином не функціонував. Очевидно, ще не адаптувався до нового стану справ.

– Колись, – казали люди в Mundus Novus, – тут буде час.

Однак наразі треба було просто змиритися з непостійністю природи годинників нового світу. Найтривожнішим наслідком цієї хронологічної непевности було те, що час може спливати для різних людей по-різному, навіть у межах однієї родини чи будинку. Діти старіли швидше, ніж їхні батьки, аж поки не сприймалися старшими за своїх предків. Деяким підкорювачам нових земель, мореплавцям та поселенцям, здавалося, завжди  мали обмаль часу. А іншим того часу було аж забагато.

Слухаючи розповідь Маґора Дель'Амора, імператор усвідомлював, що західні землі були екзотичними та сюрреалістичними настільки, що виявилися малозрозумілими для нудних людей Сходу. На Сході чоловіки та жінки важко працювали, жили добре або ж не дуже, помирали благородною або ж ганебною смертю, дотримувалися віри, що надихала їх на велике мистецтво, велику поезію, велику музику, давала трохи заспокоєння і багато сум'яття. Нормальна людина просто жила, от і все. А в тих казкових західних краях люди, здається, були схильні до різного виду істерії, згадаймо хоч би Плакальників у Флоренції, яка ширилася у їхніх країнах, ніби хвороба, і без жодних попереджень усе докорінно змінювала. А вже недавнє обожнення золота викликало особливий тип цієї крайньої істерії, яка стала рушійною силою у їхній історії. У своїй уяві Акбар малював західні храми, збудовані з золота, із золотими священиками всередині, а також із золотими прихожанами, що прийшли молитися із золотими пожертвуваннями, аби заспокоїти свого золотого бога. Вони їли золоту їжу і пили золоті напої, а коли плакали, то розплавлене золото текло по їхніх лисніючих щоках. І саме золото рухало їхніми мореплавцями, коли вони пливли через безкрайній океан далі на захід, незважаючи на небезпеку упасти з краю світу. Золото, а також Індія, де, за їхніми уявленнями, було сила-силенна золота.

Проте Індії вони не знайшли, але відкрили… далекий захід.

І на цьому далекому заході вони знайшли золото, а тоді шукали ще більше золота, шукали золоті міста і золоті річки, аж зустріли створіння навіть ще менш імовірних і вражаючих, ніж вони самі – химерних, незбагненних чоловіків та жінок, які вдягалися в пір'я, шкіру та кістки, і вони назвали їх індіанцями. Для Акбара це було образливим. Чоловіків і жінок, які приносять у жертву своїм богам людей, назвали індіанцями. Дехто з цих «індіанців» з іншого світу мало чим відрізнявся від аборигенів; навіть ті, що побудували міста та імперії, хибували, або так здавалося імператорові, на філософію крови. Їхній бог був наполовину птахом, наполовину змією. Їхній бог складався з диму. Їхнім богом був бог овочів, бог ріпи і кукурудзи. Вони потерпали від сифілісу і думали про каміння, дощ і зорі як про живих істот. На полях вони працювали спроквола, були ледацюгами. Не вірили у зміни. Назвати таких людей індіанцями, на категоричну думку Акбара, було неповагою до благородних чоловіків та жінок Індії.

Імператор знав, що досяг певної межі свого розуму, дійшов до краю його можливостей, за котрий не сягне його спроможність співпереживання та зацікавленості. Так, були острови, які опісля перетворювалися на континенти, а також континенти, які виявлялися островами. Також були річки і джунглі, миси й перешийки, але пішли вони всі під три чорти. У тих краях, можливо, і були дев'ятиголові змії-гідри, чи білоголові грифи, або ж дракони, що охороняють великі купи скарбів, котрі, як вважалося, були заховані у глибині джунглів. Іспанців та португальців там щиро вітали. До цих дурних чужоземців почало доходити, що вони відкрили не шлях до Індії, а до чогось цілком іншого, не до Сходу і не до Заходу, а до чогось, що лежить між Заходом та великим індійським морем з казковим островом скарбів Тапробаном, а за ним з королівствами Індії, Японії та Китаю. Вони відкрили, що світ насправді більший, ніж вони гадали раніше. Хай їм щастить у їхніх подорожах до островів та земель у всесвітньому океані, коли вмиратимуть від цинги, нематод, малярії, сухот та тропічної фрамбезії. Від них імператор уже втомився.

Однак саме туди вона і потрапила, принцеса-правопорушниця законів дому Тимура й Темюджина, Бабарова сестра, сестра Ханзади, кровинка від його крови. Жодна жінка в історії світу не здійснювала такої мандрівки. Він любив її за це і захоплювався нею, але також був переконаний, що її подорож через океан нагадувала вмирання, смерть перед смертю, адже смерть – це також подорож від відомого у невідоме. Вона вирушила у подорож до нереального, у світ фантазій, в якому люди лишень мріють побувати. Примара, що з'являлася в його палаці, була реальнішою, ніж та жінка з плоті й крови в минулому, котра відмовилася від реального світу на користь нездійсненної мрії, так само як ще раніше вона відмовилася від природного світу своєї родини та обов'язку на користь егоїстичного кохання. Не полишаючи думок про повернення до своїх коренів, про возз'єднання зі своїм колишнім єством, вона зникла назавжди.

* * *

Для неї шлях на схід був закритий. Тутешні води аж кишіли корсарами, і пливти цим шляхом було надто ризиковано. До того ж в оттоманському світі та в королівстві шаха Ізмаїла вона спалила свої кораблі. В Хорасані існувала небезпека бути схопленою будь-яким наступником Шайбані Хана. Вона не знала про місце перебування Бабара, але шляху до нього в неї не існувало. В Генуї у прибережному будинку Андреа Дорії, куди відвіз її Аґо Веспучі, вона дійшла висновку про неможливість повернення шляхом, яким вона прибула туди. Також вона не могла залишатися в Генуї, побоюючись гніву Флоренції. Сивий старий морський вовк Дорія, геть спантеличений новим чоловічим виглядом Кара Кьоз та її Дзеркала, але без жодних зауважень з цього приводу ґречно запросив їх до будинку – Кара Кьоз усе ще викликала у чоловіків ґречність, навіть у чоловіків з репутацією грубих та безсердечних – і запевнив їх, що в його домі жоден флорентієць не завдасть їм шкоди. Дорія перший припустив можливість розпочати нове життя за Океаном.

– Якби мені не треба було вбивати стількох берберських піратів, – сказав він, – я б і сам відважився на таку подорож, йдучи слідом за знаменитим кузеном сеньйором Веспуччі.

До того часу він відправив на той світ не одного пірата, і його особистий флот, що в основному складався з відібраних у піратів кораблів, налічував тепер дванадцять суден, а їхні екіпажі були вірними лишень особисто Дорії. Однак себе він уже більше не вважав справжнім condottiere, оскільки його не цікавили битви на суші.

– Арґалія був останнім з нас, – заявив він, – а я – пережиток минулого.

У вільний від походів час він вів у Генуї політичні бої зі своїми суперниками – родинами Адорні та Фреґосі, які з усіх сил намагалися витіснити його з влади.

– Я маю кораблі, – промовив він, а тоді додав, не стримавшись навіть з огляду на присутність двох дам, а може, тому, що обидві дами були вбрані як молоді чоловіки, – а вони що мають? Навіть залупи лисої не мають, правда, Чево?

Чева Скорпіон, сильний, як віл, татуйований лейтенант, аж зашарівся і незграбно відповів:

– Ваша правда, адмірале, у них я не бачив чогось такого.

Своїх гостей Дорія провів до бібліотеки і показав їм ще небачену ними річ, навіть Аґо, чий родич мав до неї безпосередній стосунок, не бачив Cosmographiae Introductio ченця бенедиктинця Вальдземюллера з монастиря Сант-де-Вож. Дорія розгорнув на підлозі малу з майже настільки ж довгою назвою Universalis Cosmographia Secundum Ptholoemaei Traditionem et Amedei Vespucii Alirumque Lustrationes, тобто Географія світу відповідно до традицій Птоломея та доповнень Америго Веспуччі й інших першовідкривачів. Птолемей та Америго на мапі були зображені у виглядів колосів-богів, що дивилися вниз на своє творіння, а на великому сегменті Mundus Novus з'явився напис Америка. «Я не бачу жодних причин, – писав Вальдземюллер в Introductio, – з яких хтось би міг не схвалювати цієї назви на честь Америго, першовідкривача, далекоглядного генія».

Зворушений Аґо Веспуччі зрозумів, що доля в особі його кузена, мабуть, вела його до нового світу впродовж усього його життя, хоч він завжди був закостенілою людиною і думав про несамовитого Веспуччі як про хвалькуватого купця, чиї розповіді треба було сприймати з часткою скептицизму. Він не дуже добре знав Америго і ніколи не намагався пізнати його краще, – оскільки вони мали між собою дуже мало спільного. А тепер мандрівний Веспуччі був далекоглядним генієм, його іменем названо новий світ, і це було варте поваги.

Повільно, боязко, з великим трепетом, повторивши кілька разів, що він – не мандрівник за своєю природою, Аґо розпочав з адміралом Дорією обговорення подорожей свого кузена-першовідкривача. Пролунали слова Венесуела та Вера-Круз. А тим часом Кара Кьоз вивчала мапу світу. Вона реагувала на нові назви місць, ніби прислухалася до магічної формули, до заклинання, спроможного виконати її найзаповітніші бажання. Вона хотіла чути якомога більше. Вальпараїсо, Номбре-де-Діос, Какафуеґо, Ріо-Ескондідо, – промовив Аґо. Він стояв навколішках, спираючись на руки, і читав. Теночтшплан[55], Кецалькоатль[56], Тезкатліпока, Монтесума, Юкатан, – додав Андреа Дорія, – а також Еспаньйола, Пуерто-Рико, Ямайка, Куба, Панама.

– Цих слів я ніколи не чула, – сказала Кара Кьоз, – але вони мені вказують шлях додому.

Арґалія був мертвий.

– Принаймні, він помер у своєму рідному місті, захищаючи те, що кохав, – промовив Дорія, ніби написав невеселу епітафію, і підніс склянку вина. Аґо був не найліпшою заміною такого чоловіка, але Кара Кьоз знала, що іншого в неї нема. Саме з Аґо їй доведеться вирушити у свою останню мандрівку, з Аґо та Дзеркалом. Це будуть її останні охоронці. Від Дорії вони дізналися про припущення мореплавців, правителів Іспанії та Португалії, що дуже скоро буде знайдено прохід до Індії, придатну для судноплавства протоку через сушу Mundus Novus до Індійського океану. Багато людей шукали цю протоку не покладаючи рук. А тим часом колонії Еспаньйола та Куба були вже безпечні для життя, а таке місце як Панама, мабуть, стане ще безпечнішим. У тих місцях індіанці здебільшого перебувають під контролем іспанців та португальців, один мільйон в Еспаньйолі та ще два мільйони на Кубі. Багато з них навернулися у християнство, хоч і не розмовляють європейськими мовами. Узбережжя безпечні, і навіть внутрішні райони потроху освоюються. Можна було, скажімо, за певну суму замовити каюту на каравелі, що відходила з Кадиса[57] чи Палос-де-Маґуера.

– Тоді я вирушаю, – промовила принцеса сумно, – і чекатиму. Протоку, яку так наполегливо шукає стільки людей, поза сумнівом, буде знайдено.

Вона підвелася з притиснутими до стегон руками зовнішньою стороною долонь так, що її лікті опинилися зовні, а обличчя аж сяяло неземним світлом, і тепер вона нагадувала Андреа Дорії Ісуса Христа, Назаретянина, що творив дива, Христа, який множив хліби та рибу й оживив мертвого Лазаря. У Кара Кьоз був такий самий напружений вираз обличчя, який вона мала, коли зачаровувала Флоренцію, але тепер дещо потемнілий від горя та втрати. Хоч сили її полишали, вона мала намір використати їх ще раз, і використати так, як вони ще ніколи не використовувалися, спрямувавши історію світу у потрібному їй напрямі. За допомогою її чар та волі протока стане реальністю. Андреа Дорія глянув на молоду жінку, вбрану в оливково-зелену туніку та рейтузи, з підстриженим чорним волоссям, що вінчало голову, ніби темний ореол, і впав переможений. Він опустився перед нею на коліна, а тоді нахилився, аби торкнутися рукою її замшевого черевика, і так простояв зі схиленою головою, може, хвилину або ж навіть більше. Пізніше на схилі віку Дорія не раз думав про свій вчинок і ніколи не був певний, укляк він для одержання її благословення, а чи для надання їй свого, відчував він потребу у поклонінні їй чи в її захисті, захоплювався він нею у її останній славі чи робив спробу відмовити її від смертельного кроку. Думав про Христа у Гетсиманському саду, який, мабуть, мусив мати саме такий вираз обличчя, коли готувався між своїми учнями до смерти.

– До Іспанії попливете на моєму кораблі, – сказав він.

* * *

Туманного ранку легендарний піратських бойовий вітрильник Кароліна, піднявши прапор Генуї з хрестом святого Ґеорґа, відійшов від причалу свого нового господаря Андреа Дарії у Фассало з трьома пасажирами на борту, а також з Чевою Скорпіоном як стерновим. Кажучи прощальні слова, Андреа Дорія ледве втримався від емоцій, що раніше змусили його стати на коліна.

– Бібліотека дієвої людини рідко коли використовується, – сказав він Кара Кьоз, – але ви надали моїм книгам значення. Йому здавалося, що після прочитання Cosmographiae Introductio та огляду великої мапи Вальдземюллера принцеса, по суті, ввійшла у книгу, перейшла зі світу землі, повітря та води у всесвіт паперу та чорнила, що вона перетне океан і прибуде до Еспаньйоли в Mundus Novus хіба що на сторінках історії. Він знав, що більше ніколи її не побачить у цьому світі чи в новому, бо смерть соколом сиділа на її плечі, і смерть якийсь час подорожуватиме з нею, а тоді втомиться і стане нетерплячою.

– До побачення, – сказала вона і зникла в білому тумані.

Чева, як і належиться, повернувся на Кароліні до Фассоло і мав вигляд, ніби його назавжди покинула остання радість. Майже два роки потому Дорія почув новину про відкриття Магелланом бурхливої протоки, через яку мореплавцям-щасливчикам можна обігнути південну крайню точку нового світу. Йому снилися жахіття про загибель прекрасної принцеси разом зі своїми супутниками в Магеллановій протоці. Протягом його життя до Генуї не дійшло жодних чуток про перебування чи долю принцеси. Однак через п'ятдесят чотири роки після того, як прихована принцеса відпливла з Італії, біля воріт Вілла-Дорія з'явився молодий золотоволосий пройдисвіт, не старший двадцяти років, і відрекомендувався її сином. На той час Андреа Дорія вже тринадцять років як був мертвий, а будинком володів його внучатий небіж Джованні, принц Мелфі, засновник великого роду Дорії-Памфілії-Ланді. Якщо Джованні коли-небудь і чув історію про забуту принцесу з дому Тимура та Темюджина, то вже давно забув про неї і прогнав голодранця від воріт. Після того «Ніколо Антоніо Веспуччі», названий так на честь двох найкращих батькових друзів, вирушив у світ, сідаючи на той чи інший корабель як член команди, а іноді як безтурботний «заєць», вивчаючи мови, набираючись різних знать та вмінь, не обов'язково в рамках закону, наслухуючись оповідей про втечу від канібалів на Суматрі та про перли, завбільшки з яйце, на Брунеї, а також про зимову втечу від Великих Турків угору по річці Волзі аж до Москви, про перехід Червоного Моря на однощогловому арабському судні та про поліандрію в тій частині Mundus Novus, де жінки мали по сім чи вісім чоловіків, а чоловік не міг одружитися з незайманою дівчиною, про паломництво до Мекки під виглядом мусульманина, а також про корабельну катастрофу з великим поетом Камоенсом біля річки Меконг та порятунок Lusiads, коли гріб до берега однією рукою, а другою тримав сторінки Камоенсової поеми над головою.

Чоловікам та жінкам, що їх він зустрічав під час подорожей, про себе казав тільки те, що його історія ще дивніша, ніж будь-яка з цих оповідок, але про неї можна розповісти лишень одній людині на землі, котру одного дня він все-таки зустріне з надією одержати те, що йому належить по праву, а також казав про свою захищеність могутніми чарами, які благословляють усіх добрих до нього людей і карають його недоброзичливців.

– Захистку Світу, річ у тому, що завдяки мінливості часових умов у Mundus Novus, – сказав він імператорові Акбару на березі озера Ануп Талао, – тобто з огляду на неврегульованість природи часу в тих краях, моя мати, чарівниця, зуміла продовжити свою молодість і змогла б прожити триста років, а якби вона не розчарувалася в житті, не втратила віри у можливість повернутися додому і не дозволила собі підхопити смертельної недуги, то змогла б щонайменше приєднатися до своїх мертвих членів сім'ї у майбутньому. Щойно вона спустила дух, через вікно прилетів сокіл і сів на її смертному ложі. Це було її останнім чаклунством – поява в новому світі цього славного птаха з-за Океану. Сокіл вилетів через двері, і ми знали, що то була її душа. Коли вона померла, я мав дев'ятнадцять з половиною років, а вона була більше подібна на мою старшу сестру, ніж на матір. А от мій батько та дівчина-Дзеркало потроху собі старіли. Її чари вже були неспроможними допомогти їм у протистоянні старінню, так само як їй забракло сили змінити географію землі. Протоки посередині нової землі не було знайдено, і вона залишалася там, аж поки не надумала вмерти.

Імператор мовчав. Важко було сказати, який він мав настрій. А води Ануп Талао і далі були вкриті брижами.

– Отже, ти хочеш, аби ми повірили в це, – важко промовив імператор після паузи. – Отже, після всього ти хочеш сказати, що вона навчилася управляти часом.

– Лишень у своєму тілі, – відповів його співрозмовник, – і тільки для себе.

– Ну, це був би дивовижний дар, якби він був можливий, – промовив Акбар, підвівся і пішов собі до палацу.

* * *

Тієї ночі Акбар сидів самотою на горішньому поверсі Панч-Магалу і слухав тишу. Він не вірив іноземцеві. Він міг би розказати йому ще не таке. Він – імператор мрій. Він може збирати правду у темряві і виставляти її на світло. Йому увірвався терпець з цим іноземцем, і, як завжди, він залишився наодинці. Його уява, як птах-посланець, ширяла по всьому світу, а тоді прийшла відповідь. Ось якою вийшла історія.

Через двадцять чотири години він знову викликав Веспуччі до Найкращої з Усіх Можливих Водойм, води якої все ще каламутилися від збентеження. Вираз Акбарового обличчя був похмурим.

– Шановний Веспуччі, – почав він, – а ти бачив верблюдів? Чи доводилося тобі колись спостерігати за ними? Його голос нагадував тихий гуркіт грому, що котився занепокоєними водами. Іноземець не знав, що відповісти.

– Чому питаєте про це, Джагаппанагі – здивувався він, і в очах імператора спалахнули сердиті вогники.

– Шановний, не питай нас. Питаємо ми, чи в новому світі є верблюди, верблюди, яких ми маємо тут в Індії, чи там також можна побачити верблюдів між усіма тими грифонами та драконами? – запитав Акбар і, побачивши, що той заперечно хитає головою, підняв, закликаючи до тиші, руку і говорив далі, дедалі голосніше: – Фізична свобода верблюда, вважали ми, вчить аморальности простих розумних створінь. Для верблюдів немає нічого забороненого. Молодий верблюд-самець невдовзі після народження намагатиметься вступити у статеві стосунки зі своєю матір'ю. Дорослий самець не матиме сумнівів щодо запліднення своєї дочки. Внуки, дідусі й бабусі, сестри, брати – всі вони, коли верблюд шукає партнера, перебувають у рівних умовах. Термін інцест щодо цих тварин не має значення. Однак ми – не верблюди, правда? Від інцесту нас застерігають прадавні табу, а на пари, які зневажають ними, накладаються суворі покарання, і ми думаємо, що накладаються справедливо. Правда ж?

Чоловік і жінка пливуть у невідомість і губляться у безформному і незнайому новому світі. Вони мають лишень одне одного і дівчину-служницю. Чоловік також слуга, слуга краси, а ім'я його подорожі – кохання. Вони прибувають у безіменну місцину. Минають роки, і вмирають їхні надії. Навколо них лишень енергійні люди. Майже дикий світ – на півдні, і такий же – на півночі. Всьому, що було започатковане незмінним, надаються обриси та форми, і цей процес триває довго. Дуже повільно відбувається освоєння. Крок – вперед, крок – назад, потім знову вперед, невеличкі перемоги, невеличкі поразки, а потім – якийсь поступ. Ніхто не запитує, це – добре чи це – погано. Таке питання – недоречне. Адже відбувається Божий промисел, також видобувається золото. Що більший галас довкола них, то драматичніші перемоги, то жахливіші поразки, то кривавіша помста старого світу новому, то спокійнішими стають ці троє неважливих людей – чоловік, жінка і служниця. День за днем, місяць за місяцем, рік за роком вони маліють і стають дедалі менш важливими. Приходить хвороба – і жінка вмирає, але живе в дитині – у дівчинці-немовляті.

Чоловік тепер не має нікого на землі, окрім дитини та служниці, дзеркала своєї покійної дружини. Разом вони виховують дитину. Анжеліку. Магічну дитину. Служниця також зветься Анжеліка. Чоловік спостерігає, як зростає дівчинка і стає другим дзеркалом, подобою своєї матері, її матір'ю в житті. Служниця старіє і бачить непідробну подібність між зростаючою дівчиною і мамою, бачить відродження минулого і бачить, до того ж, дедалі яскравіше виражене батькове хтиве бажання. Які ж вони самотні, всі троє, у світі, що не набрав цілковитих форм, коли слова можуть означати те, що ти хочеш, аби вони означали, і це також стосується вчинків і справ, коли хочеться прожити життя якнайкраще. Існує певна співучасть між чоловіком і служницею, бо колись вони полюбляли полежати разом, усі троє, і вони дуже сумують за третьою, що відійшла від них. Нове, реінкарноване життя дорослішає, аби заповнити порожнину, де колись було старе життя.

Анжеліка, Анжеліка. Настає мить, коли змінюється навіть мова їхнього спілкування, – мить, після якої певні слова втрачають своє значення, приміром, слово «батько» забувається так само, як і слова «моя дитина». Вони живуть у природному стані, в стані блаженства, в Едемі, де плід дерева ще не був з'їдений, а тому поняття добра і зла ще невідомі. Молода жінка зростає між чоловіком та служницею, і те, що стається між ними, стається природно, і вона відчуває себе чистою і щасливою. Вона принцеса королівської крови з династії Тимура та Темюджина, а звати її Анжеліка, Анжеліка. Одного чудового дня протоку буде знайдено, і вона зі своїм коханим чоловіком ступить на землю свого королівства. А поки що вони мають свій невидимий дім, свої таємні життя, а також це ліжко, в якому вони рухаються так солодко, так часто і так довго, всі троє – чоловік, служниця і дівчина. Потім народжується дитина, їхня дитина, плід кохання всіх трьох батьків, хлопчик із золотавим волоссям, так само як і в його батька. Чоловік називає його іменами своїх найближчих товаришів. Адже було троє друзів. Він привіз їхні імена через Океан, і йому здається, що вони також прибули разом з ним. Його син – це відроджені його друзі. Минають роки. З якихось причин занедужує дівчина. Щось не так з її життям. Чогось бракує її душі. Вона починає марити. Хто я така, питає вона. В останній розмові зі своїм сином вона заповідає йому знайти свою родину, возз'єднатися з нею і залишатися тим, ким він є, і ніколи не покидати своєї родини, ніколи більше не вирушати у світ заради кохання, пригод або самого себе. Він – принц королівської крови, з династії моголів. Він мусить піти і розповісти свою історію. Влітає через вікно сокіл і вилітає з її душею. Юнак із золотавим волоссям іде в гавань і шукає корабель. Старий чоловік і служниця залишаються вдома. Своє значення вони втратили. Свою роль вони виконали.

– Не так усе сталося, – промовив Маґор дель'Амор. – Моєю матір'ю була Кара Кьоз, велика чарівниця, і вона вміла зупиняти час.

– Ні, – відповів імператор Акбар. – Не вміла.

* * *

Пані Ман Бай, небога Маріам-уз-Замані, сестра Раджі Ман Сінґга, побралася зі своїм давнім коханим принцом-наступником Салімом у день, визначений придворними астрологами, а саме п'ятнадцятого ісфандармудга того ж року відповідно до нового сонячного календаря, запровадженого імператором, тобто тринадцятого лютого, в її родинному фортечному палаці в місті Амері за люб'язної присутности Його Величносте падишаха Акбара, Захистка Світу. Коли у шлюбну ніч вона залишилася зі своїм чоловіком наодинці, то після звичайного натирання мазями та масажу благородного члена вона, перш ніж дозволила йому ввійти у неї, заявила про дві умови.

– По-перше, – промовила вона, – якщо ти коли-небудь підеш до тієї Костомахи, то краще тобі буде спати щоночі із латами на пенісі, бо ти не знатимеш, коли настане ніч помсти. І по-друге, тобі потрібно провідати білявого іноземця, нікчемного коханця Костомахи, бо допоки він у Сикрі, твій батько може такого начудити, що віддасть йому все те, що по праву належить тобі.

Після подій біля Ануп Талао імператор відмовився від ідеї присвоєння Ніколо Веспуччі рангу фарзанд і титулу почесного сина. Цілковито переконаний у правильності своєї версії історії іноземця, він з певною відразою дійшов висновку, що не годиться визнавати дитя, цей плід аморального позашлюбного зв'язку, членом королівської родини. Незважаючи на особисту невинність самого Веспуччі у цій справі і щире невідання про своє справжнє походження, хай би якими чарами та талантами він володів, одне слово інцест залишило його поза межами всього. Зрозуміло, якби він захотів, то для такого тямущого хлопця можна було б і підшукати роботу в Сикрі; імператор видав приписи з приводу такого найму, але їхні близькі стосунки на цьому закінчувалися. Ніби на підтвердження правильности рішень, заспокоїлися води Ануп Талао. Умар Айяр повідомив Ніколо Веспуччі, що йому дозволено залишитися у столиці, але він повинен негайно перестати називати себе прізвиськом «Маґор дель'Амор». А також, що легкість доступу до особи імператора, і це він повинен зрозуміти, вже в минулому.

– Віднині, – сповістив йому Айяр, – ти вважаєшся простою людиною.

Мстивості принців нема кінця-краю. Навіть така велика немилість, в яку потрапив Веспуччі, не задовольнили пані Ман Бай.

– Якщо імператор легко змінює свою думку від схвалення до осуду, – розмірковувала вона, – то він так само швидко може її змінити й у зворотному напрямі.

Допоки іноземець залишався у столиці, наступництво принца Саліма не мало повної Гарантії. Але, на її велике роздратування, принц-наступник не зробив жодного поруху супроти свого занепалого суперника, котрий відмовився від знайденої для нього функціонерами Акбара бюрократичної посади, і мешкав у Домі Сканди із Костомахою та Периною, повністю присвятивши себе роботі з відвідувачами закладу. Ман Бай зневажала його.

– Якщо ти можеш безжалісно вбити такого великого чоловіка як Абул Фазл, то що тебе стримує від розправи з цим звідником? – допитувалася вона.

Салім же остерігався батькового невдоволення і утримувався від активний дій. Тоді Ман Бай народила йому сина принца Хусро, і стан справ змінився.

– Ти маєш забезпечити майбутнє свого спадкоємця, так само як і своє, – сказала пані Ман Бай, і цього разу Салім не знав, що відповісти.

А тоді помер Тансен. Завмерла музика життя.

Імператор відвіз тіло свого друга до його рідного міста Гваліор, поховав біля святині його вчителя, факіра Шейха Мухамеда Ггауса, і у відчаї повертався до Сикрі. Один за одним відходили його яскраві вогники. Може, недобре ми повелися з Моголом Кохання, розмірковував Акбар дорогою додому, а смерть Тансена стала нашим покаранням. Людина не відповідає за гріхи своїх предків. Більше того, Веспуччі довів вірність імператорові, відмовившись виїхати з міста. Отже, він не був простим пристосуванцем. Він приїхав сюди для осідку. Минуло понад два довгі роки. Настав час для його реабілітації. Коли імператорська процесія рухалася повз Гіран Мінар вгору до палацового комплексу, він ухвалив рішення і послав гінця до Дому Сканди, викликаючи іноземця до двору для гри в пачізі наступного ранку.

Пані Ман Бай на випадок саме такого розвитку подій мала свою мережу інформаторів, і за годину після прибуття гінця до Дому Сканди дружина принца-наступника вже знала про зміну напрямку вітру. Негайно пішла до чоловіка і насварила його як мама сварить неслухняну дитину.

– Сьогодні вночі, – сказала вона, – ти маєш зробити ту чоловічу справу.

Мстивості принців нема кінця-краю.

* * *

Опівночі імператор тихенько сидів у Панч-Магалі на горішньому поверсі й пригадував ту славну ніч, коли Тансен, співаючи діпак рааґ у Домі Сканди, запалив не тільки олійні лампи, але й самого себе. У мить, коли він поринув у спогади, значно нижче нього біля озера спалахнула червона квітка полум'я, і після миті невідання він раптом збагнув, що то в темряві горить будинок. Незабаром йому доповіли, що Дім Сканди згорів дотла, і він раптом стривожився, бо подумав, чи, часом, вогонь в його уяві не міг спричинитися до цієї масштабнішої пожежі. Коли уявив, що Ніколо Веспуччі, мабуть, уже мертвий, його охопив смуток. Однак тіла іноземця на згарищі не знайшли. Серед обвуглених залишків не виявили також тіл Костомахи та Перини; жінкам будинку, як і їхнім клієнтам, вдалося уникнути смерти. Річ у тому, що пані Ман Бай була не єдиною особою у Фатегпур Сикрі, яка прикладала передбачливе вухо до землі. Костомаха вже давно побоювалася свого колишнього роботодавця.

Тепер імператор найменше хотів, аби після зникнення іноземця, себто його загадкової дематеріалізації з палаючого будинку, між мешканцями столиці не пішов поголос, буцімто він був мольфаром.

– Тепер ми дізнаємося, – розмірковував імператор, – чи ті розповіді про прокляття мають під собою ґрунт.

На ранок після пожежі плоскодонне судно Ґунджаїш, яким перевозили лід, було знайдене з пробоїною в днищі, люто вирубаною сокирою. Ніколо Веспуччі, Могол Кохання, разом з обома жінками покинув ці краї назавжди, врятувавшись на судні, а не за допомогою своїх мольфарських чарів. Прибула партія льоду з Кашміру, але не було човна, яким би можна було перевезти той лід до Сикрі. Виникла необхідність використати для перевезення товару розкішні королівські судна Асаїш та Араїиі, і навіть мусили по саму ватерлінію завантажити невеликий ялик Фармаїш.

– Він карає нас водою, – думав імператор. – Тепер, коли він пішов від нас, він мучитиме спрагою своєї відсутности.

А тим часом принц Салім, на вимогу пані Ман Бай, прийшов до батька, аби звинуватити зниклу трійцю у підпалі свого власного будинку, й імператор одразу спостеріг синову вину, що, як сигнальний вогонь, світилася у нього на лобі, але не сказав нічого. Що сталося, те сталося. Він розпорядився не переслідувати іноземця та його жінок. Він не наздоганятиме і не повертатиме їх до міста для суду за затонуле судно. Нехай собі ідуть. Він побажав їм усього хорошого. Чоловікові у плащі з різнокольорових шкіряних косокутників, жінці, худій, як ніж, і другій, гладкій, як м'яч. Якщо світ справедливий, то в ньому знайдеться спокійний закуток навіть для людей, котрим, як цим трьом, важко прижитися. Історія Веспуччі закінчилася. Він перегорнув останню сторінку і натрапив на порожню, він переступив освітлений кордон існуючого світу і вступив у всесвіт невмирущих, тих бідолашних душ, життя яких припиняється ще до того, як вони перестають дихати. Імператор на березі озера побажав Моголу Кохання тихого життя після смерти та безболісного його закінчення; і відвернувся…

Навіженій Ман Бай не сподобалась незавершеність того, що відбулося, і тепер вона аж вила, жадаючи крови.

– Пошли за ними людей, убий їх, – кричала вона своєму чоловікові, але він втихомирив її, і вперше за своє куце життя подав ознаки прегарного короля у майбутньому. Події останніх днів його сильно сколихнули, десь глибоко в ньому зароджувалися нові риси, риси, які дадуть йому можливість попрощатися зі своєю відчайдушною юністю і стати поважним культурним чоловіком.

– Дні, коли я вбивав, минули, – промовив він. – Від сьогодні я дбатиму про збереження життя, а не про його знищення. Ніколи більше не проси мене про це.

Переміни в принцові-наступнику сталися надто пізно. Руйнування Фатегпур Сикрі розпочалося. Наступного ранку звуки паніки пролунали навпроти спальних покоїв імператора, і коли він зійшов з пагорба на крик біля водних споруд і ще голоснішої какофонії у самому караван-сараї та навколо нього, то побачив, що з озером сталося щось лихе. Вода відступала повільно, ніби людськими кроками. Імператор послав за провідними інженерами міста, але вони були розгубленими і не могли пояснити такого явища.

Озеро покидає нас, вигукували люди, життєдайне озеро, яке подорожній на вечірній зорі колись сприйняв за розплавлене золото. Без озера буде неможливо доставити з Кашміра крижані блоки, а отже, в палаці не буде свіжої гірської води. Без озера мешканці, що не можуть дозволити собі кашмірської криги, не матимуть що пити, не матимуть чим умитися і зможуть приготувати їжу, і їхні діти скоро почнуть помирати. Спека дужчала. Без озера місто перетвориться на підсмажену поморщену лушпину. Вода і далі відступала. Смерть озера означала смерть Сикрі.

Без води ми – ніщо. Навіть імператор, позбавлений води, дуже швидко перетвориться на порох. Вода – це справжня імператриця, а ми всі – її раби.

– Негайно евакуювати місто, – скомандував імператор Акбар.

* * *

Упродовж усього подальшого життя імператор вірив, що це незбагненне явище із зникненням озера у Фатегпур Сикрі було справою рук іноземця, якого він несправедливо зневажив і не наважувався прийняти до свого кола, аж поки вже не стало запізно. Могол Кохання боровся проти вогню водою і переміг. Це була найнищівніша Акбарова поразка; але не фатальна. Колись моголи були кочівниками, і вони могли знову ними стати. Вже збиралася наметове військо – ті митці переносного дому, дві з половиною тисячі, а також їхні верблюди та слони готувалися до переходу туди, куди він накаже, і воші збудують свої полотняні намети у тому місці, де він покаже. Його імперія була надто велика, його кишені надто глибокі, його військо надто міцним, аби занепасти після одного удару, навіть такого потужного. Неподалік в Аґрі були палаци та фортеця. В Лагорі також. Багатства моголів не злічити. Йому доведеться покинути Сикрі, залишити своє кохане червоне місто тіней та диму, і воно самотньо стоятиме в місцині, яка раптом стала безводною, стоятиме як нагадування про непостійність речей, про раптовість, з якою зміни можуть охопити навіть наймогутніших і найсильніших людей. Але він виживе. Саме таким має бути принц – бути спроможним підпорядкувати собі метаморфози. А оскільки принц був його єдиним явно вираженим суб'єктом – чоловіком, прирівняним до божества, то таким мав бути також і чоловік. Підпорядкувати собі метаморфози і йти далі. Двір переїде на інше місце, а разом з ним його слуги та вельможі, а от селянам не буде місця в останньому каравані, що покине караван-сарай. Для селян тут було те, що завжди тут буде – нічого. Вони розсіються по всіх обширах Індії, і їхнє виживання стане їхньою особистою справою. Однак вони не повстануть і не вб'ють нас, думав імператор. Вони приймуть свою лиху долю. Хіба таке можливе? Як це може бути? Вони бачать, що ми їх покидаємо, але далі служать нам. Це також велика загадка.

До грандіозного переселення готувалися два дні. Води вистачало на два дні. Під кінець дня озеро спорожніло, і там, де колись виблискувала солодка вода, тепер простяглася брудна улоговина. За кілька днів мул від спеки потріскається і висохне. На третій день королівська родина та придворні рушили шляхом на Аґру, імператор випростався на своєму вороному, а блискучі королеви на своїх паланкінах. За королівською процесією рушила знать, а за ними величезна кавалькада їхніх слуг та підлеглих. Замикали процесію запряжені волами підводи, на яких умільці везли свій товар. М'ясники, пекарі, каменярі, повії. Для таких людей завжди знайдеться місце. Вміння можна транспортувати, а от землю – ні. Селяни, прив'язані до землі, ніби мотузками, дивилися, як рухається величезна процесія. А потому покинутий люд, захотівши трохи повеселитися, перш ніж прожити все життя в бідності, пішов під гору до палаців. Сьогодні, лишень одну ніч, вони зможуть у королівському дворі пограти у пачісі живими людьми, зможуть посидіти у Палаті Приватних Аудієнцій на верхівці великого камінного дерева. Сьогодні вночі селянин зможуть прогулятися горішнім поверхом Панч-Магалу і побути монархами всього довкілля. Сьогодні вночі, якщо їм схочеться, вони навіть зможуть поспати у королівських спальнях.

Завтра ж їм доведеться дбати про своє виживанням.

* * *

Проте одна представниця королівського дому не виїхала з Фатегпур Сикрі. Після пожежі в Домі Сканди пані Ман Бай повередилася розумом, спочатку верещала щось про кров, а коли принц Салім нагримав на неї, впала у глибоку меланхолію, і голосний сум раптом став тишею. Сикрі вмирав, а разом з ним помирало її життя. У сум'ятті останніх днів, відчувши, мабуть, свою провину і відповідальність за смерть столиці імперії моголів, вона намагалася заспокоїтися і в кутку свого палацу, коли поблизу не було служниць, потайки їла опій, аж померла. Принц Салім поховав свою кохану, а тоді приєднався до згорьованого батька на чолі грандіозного виходу. Ось таким чином історія довгої ворожнечі Ман Бай та Костомахи добігла свого трагічного кінця.

Коли Акбар проїжджав повз кратер, де колись було життєдайне озеро, то збагнув природу прокляття, яке він накликав на себе. Прокляли його майбутнє, а не теперішнє. Нині він був непереможний. Якби йому заманулося, то він міг би побудувати десять нових Сикрі. Але перейшовши на нове місце, все те, про що він думав, вся його філософія та спосіб буття – все це випарується, як вода. І майбутнє не буде тим, на яке він сподівався, а сухим ворожим місцем, де люди відчайдушно боротимуться за виживання, ненавидітимуть сусідів, руйнуватимуть храми і вбиватимуть одне одного у вогні нових чвар, які, як він вважав, уже відійшли в минуле, – чвар через Бога. В майбутньому правитиме жорстокість, а не цивілізація.

Якщо це урок, Моголе Кохання, який ти хотів мені дати, звернувся він подумки до іноземця, тоді присвоєне тобою ім'я – неправильне, бо в цій версії світу кохання нема.

Однак тієї ночі в його парчевий намет прийшла забута принцеса Кара Кьоз, красива, як вогонь. Це була не підстрижена жінка в чоловічому одязі, якою вона постала, коли тікала з Флоренції, а справжня забута принцеса у всій своїй дівочій славі, непереборна дівчина, що зачаровувала шаха Персії Ізмаїла та Арґалію Турка, флорентійського яничара, Володаря Чарівного Списа. У ніч виходу Акбара з Сикрі вона заговорила з ним уперше.

– В одному, – промовила вона, – ви помилялися.

Вона була бездітною. Хоч жила і з королем, і з великим полководцем, але мова про дітей не заходила. Також не народжувала вона дівчинки у новому світі. Вона не мала дітей.

– А хто ж тоді був матір'ю іноземця, – допитувався імператор. На стінах парчевого намету в дзеркалах відбилася запалена свічка, і вогники з різних дзеркал блимали в його очах.

– Я мала дівчину-Дзеркало, – сказала забута принцеса. Вона була, ніби моє відображення у воді, ніби відлуння мого голосу. Я ділилася з нею всім, навіть чоловіками. Але існувала одна річ, якої я зробити не могла, а вона змогла. Я була принцесою, а вона стала матір'ю.

А все решта сталося так, як ви собі уявили, промовила Кара Кьоз. Донька дівчини-Дзеркала була дзеркалом матері, а також жінки, дзеркалом якої була її матір Дзеркало. Смерть їх не обминула, так. Жінка, що стоїть перед вами, яку ви повернули з мертвих, померла першою. Після того Дзеркало народила і виховала свою дитину так, що вона вірила, що є тією, якою вона не була, себто жінкою, яку колись її мати відображала і кохала. Стирання граней між поколіннями, забування слів батько і донька, підміна інших кровозмішувальних слів. Але її батько саме так і вчинив, саме так і сталося. Так, її батько став її чоловіком. Було вчинено злочин проти природи, але не мною, і не моє дитя було осквернене. Народжена в гріху, вона померла молодою, не знаючи, хто вона така. Анжеліка, Анжеліка. Саме так її звали. Перед смертю вона відрядила свого сина знайти вас, аби попросити те, що йому не належало. Біля її смертного одра злочинці мовчали, але потому дівчина-Дзеркало і її господар постали перед Богом, і про їхні діяння стало відомо.

Тож правда є такою. Ніколо Веспуччі, якого виховали так, що він вірив, нібито його народила принцеса, був дитиною дитини дівчини-Дзеркала. Ні він, ні його матір не винні в жодному обмані. Це їх обманули.

Імператор замовк і замислився над вчиненою ним несправедливістю, через яку був покараний руйнуванням столичного міста. Прокляття невинносте впало на винуватість. Він смиренно схилив голову. Забута принцеса Кара Кьоз, пані Чорні Очі, сіла біля його ніг і легенько торкнулася його руки. Ніч відступала. Займався новий день. Минуле ставало невиразним. Існувало тільки теперішнє і її очі. Від невідпорних чарів її очей стиралися, зливалися і розчинялися цілі покоління. Однак для нього вона заборонена. Але ж ні, ні, вона не може бути заборонена. Як може бути злочином те, що він відчуває до неї? Хто може забороните імператорові те, що він собі дозволив? Він був третейським суддею над законом, утіленням закону, а в його душі не було злочину.

Він її підняв з мертвих і наділив свободою життя, звільнив її, аби вона обирала і була обрана, і вона обрала його. Так ніби життя було річкою, а чоловіки камінням, вона перейшла ці плинні роки по каменях і повернулася володіти його мріями, повернулася, щоб посісти місце іншої жінки в його хаялі, у його богоподібній, всемогутній уяві. Можливо, він уже не володів собою. А що, коли вона набридне йому? – Ні, вона йому ніколи не набридне. – Але чи зможе вона його покинути, чи зможе вона сама вирішувати – залишатися їй чи йти?

– Я ж бо, нарешті, повернулася додому, – сказала вона йому. – Ти дозволив мені повернутися, і ось я тут, у кінці моєї подорожі. І тепер, Захистку Світу, я – твоя.

– Допоки ти моя, – подумав Всесвітній Правитель. – Моє кохання, допоки ти моя.

Примітки

1

Іоан пресвітер – легендарний християнський священик і правитель, що в середні віки, як вважалося, правив на Далекому Сході, але в XIV ст. ототожнювався з правителем Ефіопії (тут і далі примітки перекладача).

2

Кулі – робітник і носій в Індії, Китаю, Японії та деяких інших країнах Азії, якого наймає європеєць.

3

Дхоті – пов'язки, які носять на стегнах.

4

Сурат – порт в Індії, штат Гуджарат, головний порт у XVII столітті.

5

Гваліор – місто в центральній Індії, засноване ще до 525 року.

6

Аґра – давнє місто в Індії, головне визначне місце – мавзолей Тадж-Махал.

7

Скай (Skye) – гористий острів на північно-західному побережжі Шотландії.

8

Оптична ілюзія (фр.)

9

Вершини Манро – гора в Шотландії (будь-яка гора, вища за 3000 футів, (900 метрів). Названа на честь сера Г. Манро [Hugh Thomas Munro] (1856-1919), який опублікував їхній список 1891 року.

10

Бен-Невіс – найвища вершина у Великобританії (1342 м.).

11

Фіноккйона, тосканська свиняча ковбаса з кропом (італ.).

12

Галеон – великий парусний корабель з трьома або з більшою кількістю щогл, який використовувався як воєнний або торговий корабель.

13

Ріальто – острів у Венеції.

14

Капер (privateer) – капер, судно, що займалося, зі згоди керівництва своєї країни, захопленням суден, що перевозили вантажі країни, яка перебувала у стані війни з даною країною, до заборони 1856 року.

15

Фаду – португальська народна пісня.

16

Даго – прізвище італійця, іспанця, португальця.

17

Діу – невеликий острів на північний захід від побережжя Індії.

18

Сурат – порт у Західній Індії, штат Ґуджурат, у XVII столітті один з найбільших портів.

19

Пачизі – індійська гра, що нагадує нарди.

20

Кохінор – великий брильянт, зараз власність Британської корони, вагою 106 каратів.

21

Паланкін – ноші у формі крісла чи ложа на двох довгих жердинах, що спираються на плечі носіїв.

22

Біряні – будь-яка індійська страва, що готується з рису, приправлена саффроном чи куркумою, перемішаними з рибою чи м'ясом.

23

Ґоа – штат на західному побережжі Індії, з 1510 року заморська територія Португалії, анексована Індією 1961 року.

24

Кале (Calais) – порт на півночі Франції, найближчий порт до берегів Англії, належав Англії з 1347 по 1558 рік.

25

Вайтхолл (White-Hall) – вулиця в Лондоні, де розташовані урядові організації.

26

Гаммамі – купальний заклад, такий як турецькі лазні.

27

Пашизі – індійська, гра що нагадує нарди.

28

Державний злочин (фр.)

29

Рух – в арабських легендах птах великих розмірів і сили.

30

Баптистерій – боковий вівтар у церкві або окрема будівля, призначена для обряду хрещення.

31

Пріап – у давньогрецькій міфології бог чоловічої розмножувальної снаги, бог садів, полів та виноградників, покровитель чуттєвих насолод.

32

Зображення, що створює ілюзію реальности (фр.).

33

Напіводягнені (фр.).

34

Одаліска – жінка-рабиня.

35

Трирема – бойове судно у давньому Римі, з трьома рядами весел обабіч, розташованих у шаховому порядку.

36

Ґаррота – знаряддя страти, рід залізного ошийника, задушення ґарротою.

37

Тролі – казкові істоти скандинавських країн.

38

Бербери – плем'я у північній Африці, колишні берберські держави Триполі, Алжиру, Тунісу та Марокко.

39

Левіафан – за Біблією, величезне морське чудовисько.

40

Ускюб – турецька назва (1392-1913) міста Скоп'є.

41

Оголений (фр.).

42

Нубія – історична область в долині Нілу, на території сучасного Єгипту та Судану.

43

Леванті – загальна назва східного Середземномор'я: Сирія, Ліван, Ізраїль.

44

Садгу – індуський мандрівний святий чоловік.

45

Праматір, родоначальниця (лат.).

46

Ліґурія – область у північній Італії.

47

Диба – середньовічне знаряддя катувань.

48

Набіс – спартанський тиран (правитель) (? – 192 р. до н. е.), відібрав землю у багатих спартанців і віддав безземельним.

49

Агафокл Сицилієць – давньогрецький тиран (правитель) (361 або 360 – 289 р. до н. е.), завоював майже всі грецькі міста Сицилії.

50

«Музичні стільці» – діти під музику ходять навколо стільців, коли ж музика припиняється, всі кидаються зайняти стільці, яких на один менше, ніж учасників гри.

51

Зачарування (італ.).

52

Шоковий стяг (приз у перегонах) (італ.).

53

Хаял (урду) – різновид класичної індійської вокальної музики, з урду букв. – думка, уява.

54

Лінґам – від linga (санскрит), чоловічий рід, пеніс.

55

Теночтитлан – старовинне місто імперії ацтеків на місці теперішнього Мехіко.

56

Кецалькоатль – бог ацтеків, що має вигляд змії, покритої пір'ям.

57

Кадис – місто на півдні Іспанії.

Content

Рушди Ахмед Салман Флорентійська чарівниця

Салман Рушді ФЛОРЕНТІЙСЬКА ЧАРІВНИЦЯ

В останньому присмерку озера блиск

На борту піратського судна, що належало шотландському мілордові

На світанку у новому «місті перемоги» Акбара Великого

І тут знову в яскравих тріпотливих шовках

Його сини, гасаючи на конях

Коли виймають меч язика

Кайдани в пітьмі в'язниці

Коли ускладнюється життя чоловіків

В Андижані фазани виростають такі тлусті

Там, де впаде на землю сім'я повішеного чоловіка

Усе, що він любив, було на його порозі

На шляху до Ґенуї стояв порожній заїзд

У дитячому таборі для полонених, що в Ускюбі

Опісля Тансен співав пісню вогню

На березі Каспійського моря старі картопляні відьми

Так, ніби всі флорентійці були кардиналами

Герцог замкнув свій палац

Випадок з левами та ведмедем

Був він спадкоємцем Адама, а не Магомета

Примітки