Криштопа Олег

Калиновская Ольга

Про мертвих, живих і ненароджених. Герої (не)війни

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2016

ISBN 978-617-12-2085-0 (FB2)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

УДК 94(477)

ББК 63.3(4Укр)6

К85

Дизайнер обкладинки Олексій Чекаль

ISBN 978-617-12-1635-8

© Depositphotos / MrHamster, обкладинка, 2016

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2016

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», худож-нє оформлення, 2016

Краснопілля

Було –25 °С, але сонячно. Сніг іскрився — аж боляче дивитися. Золотисто-біла безкрая рівнина і таке саме небо — без помежів’я між ними. Нарешті приземлення: ліворуч від дороги з’явилися пофарбовані в синє і жовте лінії електропередачі, а праворуч — хрести. Краснопільський цвинтар під Дніпропетровськом. На його околиці — могили військових.

Я сподівався, що когось тут побачу — родичів, друзів, побратимів. Не було нікого. Тільки чорна ворона сиділа на одному з пам’ятників і спокійно спостерігала за нами. У снігу не було навіть натяку на стежку. Ми важко йшли по крижаній кірці, іноді провалюючись мало не по коліна.

Усього кілька пам’ятників, де-не-де фотокартки, переважно однаковісінькі казенні хрести з написом «Тимчасово не встановлений захисник України. Реєстр №…». І дати смерті. Майже в усіх — 29 серпня 2014-го. Іловайськ.

Я намагався фотографувати таблички з іменами, щоб потім щось дізнатися принаймні про ідентифікованих. Зробив лише кілька фото, потім пальці замерзли так, що телефон випадав із рук.

— У мене однокласник на війні загинув, — раптом сказала Надійка, моя місцева провідниця. — Ми в школі практично не спілкувалися. Уже останнім часом знайшли якісь спільні теми. А потім дізналася, що він загинув. На похорон не змогла піти. Нам пізно сказали, того дня я була дружкою на весіллі…

Весілля важливіше за похорон. Життя перемагає смерть.

Уже два роки в країні війна, і до неї звикли. Більше того — її перестали помічати. Несвідомо. Свідомо. Щоденні звістки про поранених і загиблих не вражають. У п’ятницю ввечері в пабах неможливо знайти вільний столик, концерти і виставки, політики ведуть боротьбу за владу і ресурси.

— Неможливо постійно носити тавро печалі на обличчі, — сказала одна волонтерка.

— У попередню війну, ту, що зараз називають Другою світовою, усе ж було так само, — каже інший. — Затуляли вікна фіранкою — і були танці. Це ж природа, проти неї не попреш. Продовження роду. Під час війни неймовірно хочеться їба…ся.

За кілька годин після Краснопілля ми з Надійкою зайшли в гості погрітися до дніпропетровського музиканта. У нього теж загинув однокласник. Саме під Іловайськом. Похований на Краснопільському кладовищі.

— Ми там кліп зняли, — хвалиться знайомий. — Прибігла адміністрація, хотіли нас вигнати — мовляв, дозвіл потрібен, але на святу справу він не потрібен.

Він вмикає кліп. Мені не подобається. Танці на кістках. Такого нині багато. Сподіваюся, ця книжка — не танці на кістках.

У перші місяці війни всі хлопці у формі були героями. Героїзували навіть відвертих покидьків. Сьогодні вчорашні захисники викликають страх і дискомфорт. Мертві менш страшні, ніж живі.

Слово герой грецького походження і означає «звитяжець, лицар». Етимологи ідуть ще далі — до санскриту — і кажуть, що первісно ішлося про захисника. Уже давні греки з їхньою любов’ю до міфів перетворили реальних героїв-захисників на вигаданих ідеальних створінь, напівбогів, утім, усе ж смертних. Тому навіть у грецьких міфах герої помирають. Не вмирають вони, як би це банально не звучало, лише в переказах і пам’яті.

Ця книга — спроба по свіжих слідах згадати декого із захисників, героїв — хай вибачать ті, про кого не згадали, бо тоді був би потрібен багатотомник. Ми свідомо уникали писати про тих, кого часто показували по телевізору. Щоб не міфологізувати війну. Хотіли показати захисників такими як є. Звичайними і водночас надзвичайними людьми, які свідомо чи ні потрапили у м’ясорубку історії. Кожен вийшов із цього випробування по-різному.

P. S. Краснопільське кладовище. Коротко про встановлених і невстановлених героїв

У нього нема навіть фото. Тільки номер. Козирний. 7077. Нікому принести квітів, запалити свічку. Родина залишилася на окупованій Луганщині. Він сам родом звідти — з безкраїх степів Донбасу. Звання — майор. Начальник штабу батальйону 93-ї бригади. Коли виходили з Іловайська, він сидів у БМП (бойова машина піхоти) поруч із водієм.

— Якщо раптом… — сказав він. — Я живим у полон не здамся.

Настрій був і без того пригнічений. Водій не відповів.

Під час обстрілу в БМП влучив снаряд. Відірвало башту. Денисова поранило в шию. Коли його витягували з охопленої полум’ям машини, кулі прошили ноги. На узбіччі попросив побратимів іти й залишити його самого.

Ті відмовилися. Майор сказав, що це наказ. Йому підкорилися. Денисов дістав гранату, вирвав кільце, кинув її на землю і ліг зверху.

Нагороджений орденом Богдана Хмельницького III ступеня.

Юрій Коновалов. Номер 6941. 54 роки. Альпініст. Багато гірських фото. Уперше він пішов у похід іще студентом, і це була любов з першого погляду й на все життя. Я його розумію. Погані люди в гори не ходять. Колись він підкорив Ельбрус — 5642 метри над рівнем моря.

Доброволець батальйону «Донбас», солдат резерву, стрілець. Народився в Києві. Кандидат економічних наук, доцент. Захоплювався музикою. Влаштовував надзвичайно цікаві екскурсії не тільки рідним Києвом, а й Львовом та Одесою. Учасник вертепів. Пройшов обидва Майдани, під час другого був у самообороні. У червні 2014-го записався в «Донбас». А вже у липні після нетривалого перебування на полігоні потрапив на війну. У серпні був Іловайськ. 29-го вранці — вихід з оточення через так званий «гуманітарний коридор Путіна». М’ясорубка. Юрій Коновалов разом із побратимами сів у старенький «уазик». «Тримайся мене, мені завжди щастить», — підбадьорив одного з товаришів. Не пощастило. Під Червоносільським почався розстріл колони. В «уазик» влучили, один із бійців (Дмитро Кабалюк, позивний Шок) загинув на місці, інші разом із Юрієм вистрибнули і залягли в траві. Їх обстрілював російський БТР (бронетранспортер). Коновалова зачепило осколками. Два важких поранення. Витягти нерухомого товариша з-під обстрілу не змогли. Майже рік його вважали зниклим безвісти. Нагороджений орденом. На сайті КНЕУ його фото досі серед викладачів.

Неподалік похований Максим Пошедін. 24 роки. Жовті Води. Донедавна просто номер 6939. Поки тривала експертиза ДНК, родина все ще сподівалася, що Максим живий. Мама, батько, сестра. У Жовтих Водах його вважали диваком. Викладач бойового гопака для дітей, патріот, шанувальник Холодного Яру й УПА.

«Я мріяв стати військовим. Готувався до цього і навіть інколи шкодував, що часи збройної боротьби за незалежність України минули… Хочу встигнути повоювати за Україну. Навчаю дітей любити й захищати Батьківщину, а сам?» — казав Максим, перед тим як піти на фронт добровольцем. Записався у «Дніпро-1». Потрапив до Іловайська. Під час виходу з «котла» загинув.

Ще одна могила з пам’ятником. Дмитро Тимошенков, «Мальборо». Уродженець Донецька. Про нього в інтернеті майже немає інформації, крім того, що загинув, виходячи з автобуса.

Балакшей Михайло. «Утьос». Теж донбасівець. У прямому й переносному значенні — народився в Первомайську Луганської області, боєць батальйону «Донбас», загинув під Іловайськом. У автівку, в якій він їхав, поцілило кілька снарядів. Залишилися дружина й донька.

Розділ 1. Крим

Над переповненим Майданом лунає: «Пливе кача… Сам не знаю, де загину…» У бік сцени тягнуться труни з убитими. Нові й нові. У очах невиплакані сльози. Під домом про пережите цієї зими нагадує спалене авто. Заснути знову не вдається — ніч минає у гарячковому відстеженні тривожних новин. Завтра таки треба піти до психолога.

Але назавтра передчуття поганих новин реалізовується. Завтра була війна. Російсько-українська. «Гібридна». Приміщення кримського парламенту й Ради міністрів захоплені «зеленими чоловічками» — очевидно, російськими спецпризначенцями.

Між тим у захоплене військовими приміщення Ради АРК Крим починають збиратися депутати. За наявною інформацією, кворуму нема. Перевірити неможливо. До залу засідань озброєні люди нікого не пускають. Між тим під дулами автоматів без журналістів і, ймовірно, без достатньої кількості депутатів починається засідання. На ньому з порушенням усіх можливих норм ухвалюють рішення про відставку уряду Могильова, призначення прем’єр-міністром АРК лідера партії «Русское единство» Сергія Аксьонова. Також недієздатна Рада буцімто голосує за проведення в Криму референдуму. Він запланований на 25 травня. Які питання буде винесено на референдум — невідомо.

Але вже ввечері 27 лютого на в’їздах на півострів з’являються бетонні блокпости. Їх охороняють озброєні люди в камуфляжі.

Уранці 28 лютого ситуація далі загострюється. Уночі заблоковано усі аеропорти Криму.

Голова ОБСЄ, міністр закордонних справ Швейцарії, висловлює стурбованість подіями в Криму. Фраза «глибоке занепокоєння» ще не викликає реготу.

Депутат Ради АРК Крим Микола Сумуліді підтверджує раніше озвучену інформацію про відсутність кворуму на засіданні 27 лютого. Мовляв, було 40 осіб за необхідних 60.

У небі пролітають російські «вертушки», їхні БТР блокують українські військові частини, але поки не пролунало жодного пострілу. Атака суто морального плану.

У суботу, 1 березня 2014-го, я саме був в автосалоні — хотів купити авто замість того, яке спалили під час Майдану. Пролунав дзвінок. Телефонувала Оля Калиновська, тоді редактор програми «Час. Підсумки дня» на «5 каналі».

— Ти новини бачив? — запитала вона.

— Від ранку ні.

— Війна починається. Виходимо на роботу, будемо марафонити.

Відтоді марафон практично не припинявся.

Поки я прибув на роботу, Рада Федерації Російської Федерації уже ухвалила своє сумнозвісне рішення про дозвіл на використання військ поза межами Росії. В Україні. На той момент ішлося про Крим. Хоча взагалі ніхто не знав, про що йдеться. Ходили чутки, що колони з російськими військами бачили уже під Запоріжжям…

«Знімайте українські прапори й переходьте на службу в РФ! Зарплата буде втричі-вчетверо вищою! У вас уряд нелегітимний!» — з такими пропозиціями приходять російські військові й до командирів українських частин, і до рядового складу.

І одразу перша поразка — командувач ВМС України контр-адмірал Денис Березовський переходить на бік ворога. Нема урядового зв’язку. У Києві — жодного плану дій. Паніка.

Тимур

У перших числах березня 2014-го списуюся у Фейсбуці зі знайомим з Криму. Тимур. Як я колись жартував про нього: найбільший український патріот на півострові за національністю таджик. Із завжди акуратною борідкою, спортивної статури. Служив на українському флоті, був журналістом, працював у флотській телерадіокомпанії «Бриз». Ходив у плавання. Неймовірно гостинний і доброзичливий. «Заходьте в гості, я плов приготую», — запрошував, коли ми бували в Севастополі. Після цього дивився на дружину і сміявся: «Плов — лише чоловіча страва, я її сам готую». Під час листування у березні 2014-го виявилося, що з військово-морських сил він звільнився 2010-го — не міг витерпіти планомірного знищення структури при президенті Януковичі. По-військовому чітко описує хід подій:

«До відома. Нове розгортання подій із Севастополя. О шостій ранку з автовокзалу Севастополя вирушив автобус на 50 місць із «самооборонцями» у супроводі «мерседеса-віто». Напрямок руху з’ясувати не вдалося. Зранку заблокували і морський рибний порт. На виїзді автобуса з робочими нічної зміни їх зупинили на новому блокпості. На запитання, хто ти такий, один із тих, хто зупинив, зухвало заявив: «Лєйтєнант марской пєхоти». На міліцію та СБУ покладатися не можна. Флот небоєздатний. Кораблі не мають палива, а зброя з військових частин Севастополя давно здана в арсенал. Десятки офіцерів написали рапорти. Мііжміського, міжнародного й урядового зв’язку нема. Є інформація, що готується «в’їзд» Януковича, а фактично вторгнення з боку Луганська. Мер Коваленко буде призначений губернатором, за казаками, які увійдуть із Януковичем, на його прохання увійде армія РФ».

За кілька днів Тимур вивезе сім’ю з Криму до Львова.

Читаю короткий переказ про те, що з ним відбулося потім:

«Чекав місяць, другий. У військкоматі казали, що морські офіцери наразі не потрібні. Розумів, що починається справжня війна. Чекати далі було неможливо. Пішов воювати добровольцем в «Айдар», в афганську сотню». Не претендував на жодні посади. Хоча мав звання підполковника, воював як простий боєць. У серпні, під час операції зі звільнення Хрящуватого і Новосвітлівки Луганської області, Тимур дістав поранення.

Боєць розповідає, що їхній підрозділ мав завдання два-три дні утримувати населений пункт, після чого їх мали замінити регулярні війська: «Але сталося так, що війська не підійшли і ми там пробули 16 діб. Це найдовша операція на той момент. Ми зазнали дуже значних втрат. Нас постійно обстрілювали, важкої зброї в нас не було, і нас просто нищили. Але в будь-якому разі ми тримали ці населені пункти до 27 серпня».

У ході операції довелося взяти на себе командування підрозділом (тією частиною батальйону, яка дислокувалася в Новосвітлівці).

Коли повернувся після поранення, запропонували виконувати обов’язки начальника штабу — заступника командира батальйону (штатного начальника штабу було поранено), а 7 березня 2015 року офіційно призначили на цю посаду.

Наприкінці травня призначили нове командування батальйону. А в серпні 2015 року Тимура було демобілізовано.

Після демобілізації разом із друзями створили громадську організацію «Спілка учасників бойових дій “Асоціація Комбатантів”». Допомагають атошникам, пораненим, сім’ям загиблих.

Окрім громадської діяльності, Тимур успішно розвиває український військово-документальний і художній кінематограф: зіграв поручика Андрієнка у фільмі Івана Канівця «Українська революція», став режисером і продюсером стрічки «Коли говорять тіні» (2013). Загалом Тимур зняв 16 фільмів. У вересні 2013 року взявся знімати документальний фільм «Морськими дорогами Тараса». На жаль, у зв’язку з подіями в Україні зйомки довелося призупинити.

25 грудня 2015 року «За особисту мужність і самовідданість, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, високий професіоналізм, вірність військовій присязі» Указом Президента України № 722 Тимура Баротова нагороджено орденом Богдана Хмельницького III ступеня.

26 березня 2016 року Тимура нагороджено орденом «Народний Герой України».

Подвиг авіаторів 3 березня 2014-го

Напруження в Криму зростає. Від ефіру відімкнули опозиційну ТРК «Чорноморка», продовжується блокування українських військових частин.

Між тим морська військова авіація в аеропорту поблизу Сак тихо вчинила справжній подвиг.

Герой — полковник Ігор Бедзай. Уранці, користуючись з нагоди, поки росіяни блокували аеропорт, він підготував і здійснив операцію з виведення військової техніки на материк. Унікальних літаків і гвинтокрилів, здатних рятувати людей, вести морську розвідку, порятунок людей і (вибачте за оксюморон) морський повітряний бій.

Бедзай зрозумів, що слід виводити техніку, коли побачив, як окупанти захопили інший український аеропорт «Бельбек» і пошкодили тамтешні літаки — просто напхали каміння у двигуни. З керівництвом у Криму не радився: не було довіри. Зателефонував у Київ, дістав добро. Подробиць не повідомляв, щоб не було витоку інформації.

— Приблизно 27 лютого у нас у Новофедорівці з’явилися перші так звані «війська самооборони», прибули на п’ятьох «КамАЗах», — згадував уже згодом тодішній керівник частини Бедзай. — Казали, що приїхали, бо у нас є зброя і вони переживають, що кримськотатарське населення її захопить і буде використовувати проти російськомовних. Ми розуміли, що це просто тупий привід. Тому запропонували таке: ми будемо з внутрішнього боку паркану захищати нашу зброю, а ви, якщо так переживаєте, із зовнішнього ставайте й захищайте нас, щоб «вороги» не напали. На території гарнізону був готель Міністерства оборони Росії, вони їх і прихистили. Для нас це зручно, бо готель розташований посеред містечка і ми мали постійну можливість спостерігати за ними. Ми виставили на всіх шляхах навколо містечка рухомі патрулі на цивільних автомобілях і в цивільному одязі. Наші військові постійно відстежували переміщення військ навколо гарнізону. Тобто якщо якась колона завертала в наш бік, то одразу оголошували тривогу і в будь-який час доби всі прибували на робочі місця. У той момент місцеве населення ще не було підготовлене до силового варіанта. До нас усі звикли. На той момент місцеве населення до нас дуже добре ставилося. Нещодавно якраз було свято — 23 лютого. Нас вітали і керівництво місцеве, і школи, і підприємці.

Уранці 3 березня полковник зібрав льотчиків і поставив завдання: виліт за годину. Вертольоти мали злетіти просто зі стоянок, а літаки за мінімальний час запуститися й вирулити на смугу. Операція здійснювалася в режимі радіомовчання і на гранично малих висотах — через море, щоб якомога швидше вийти із зони дії російської протиповітряної оборони. Реально боялися того, що по літаках відкриє вогонь полк із Євпаторії.

— Визначили також сигнал — одне слово, яке я мав сказати в ефірі, після чого всі повинні розпочати запуск і зліт. У льотчиків була одна година. Вони ще встигли збігати додому і взяти особисті речі. О десятій годині вони отримали завдання, а об одинадцятій я дав їм сигнал по радіо. Одне слово: «Поехали!»

Командира росіян на місці не було. Він подзвонив Бедзаю на мобільний:

— Це твої полетіли?

— Мої.

— Вони повернуться?

— Я думаю, що так, але, мабуть, не сьогодні.

Бедзай сміється, коли це розповідає. Однак злетіти у повітря було не єдиним випробуванням.

— Двигуни довелося прогрівати вже під час злету, — згадував начальник штабу авіаційної ескадрильї підполковник Олег Івлєв. — Коли ми злітали, то спочатку нам намагалися зашкодити російські військовики і так звана «самооборона Криму». Намагалися перегородити злітну смугу, але їм це не вдалося. Коли ми вже були в повітрі, нас намагалася перехопити авіація ЧФ РФ. Однак завдяки використанню нами спеціального пристрою, що створює перешкоди, а також через втрату пілотами авіації Чорноморського флоту РФ в умовах інтенсивних перешкод орієнтації вони не змогли завадити льотчикам.

За годину літаки і вертольоти вже були над материком і приземлилися на Миколаївщині. Унікальну військову техніку було врятовано. Згодом, після тихої анексії Криму, перебралася на материк і вся військова частина. Точніше, не вся. На материк вийшло 300 військових, ще 50 із них потім звільнилися і повернулися до Криму жити. Усього у бригаді морської авіації служило 900 осіб.

Метро до Кибинців і герої-розвідники

Здавалося б, де війна, а де Кибинці? У мене в голові страшне слово «дедлайн» (ні, зовсім не мертва лінія, не лінія фронту, а всього лише кінцевий термін здачі матеріалу), а я їду на Полтавщину, під Миргород, підтримати акцію «Метро до Кибинців». Метро до Кибинців хотів запустити Михайль Семенко — поет-футурист 20-х років ХХ століття. Сам родом звідси, він потім через Владивосток перебрався у Київ, хотів звідти, з Києва, у Кибинці втекти…

Тікати з Києва!

До живих людей бігти

тонких інтелігентних

що живуть сьогодні

дихають сьогоднем

сьогоднішні нерви рвуть.

Немає нічого більш прекрасного

як сьогоднішній день —

я не дожену його тут —

кожного дня зостаюсь ззаду

тут, між своїми

М. Семенко

І от я тікаю від війни до Кибинців, у авто везу поетку Галину Танай, а ще журналіста Костю Грубича, який має у Кибинцях приготувати пісну сирну бабу, бо ж скоро Великдень. І війна, і її мертві, і живі герої йдуть із голови. Сонце, весна, і хочеться жити. Посаджена нами яблуня, здається, одразу розпускається. Серед зелені — синь ставка, де був маєток Тащинського і сільський театр на воді, і Гоголь, і той же Семенко зі своєю другою дружиною Ужвій, яка сиділа у брилі й била п’яного Михайля. І наче жодної війни навколо, і навіть не згадується, як Семенка розстріляли 1937-го за український націоналізм. У місцевій школі галас: діти наготували своїх великодніх страв, щоб вразити столичного журналіста Костю Грубича. Великий (у прямому значенні слова) чоловік — Віктор відрекомендовується: «Голова асоціації фермерів Полтавщи`ни». Він сміється:

— Гарне село, але тут тільки офіційно зареєстровано дванадцять відьом. Щось має трапитися.

Віктор, крім того що фермер і голова асоціації, ще й волонтерить. Війна і тут. У актовому залі, де діти представляють свої страви, великий стенд із фото: «Учасники АТО — випускники школи». Є й чоловік у формі з нагородами.

— Він танкіст, — каже мені Віктор після всього. — Танкісти — то біда.

І робить багатозначний жест рукою по шиї.

— А ще є батальйон ОУН, добровольці. Але знаєте що? Українські націоналісти, а жоден не говорить українською. Бо жодного українця. Усе білоруси, хорвати й руські. Москалі. Десь вони з Сибіру поприїжджали. Але хороші хлопці. ОУН!

Коли конкурс їжі завершено, директорка школи уже стоїть біля стенду «Учасники АТО».

— Оце мій брат, він зараз поранений, поки лікується. Але вже підписав контракт. Тож як тільки знімуть пластини з руки, знов повернеться на службу. Він зараз у Маруіполі. Але поранили його під Попасною. Вони їхали забирати поранених. Каже, напарник його штовхнув у плече й кричить: «Вискакуй!» І вони тільки встигли вискочить, як машина вдрєбєзги. То йому оце руку, а напарнику — ногу. Кажись, її ампутували потім.

— А оце, — директорка показує на фото молодого чоловіка, — мій син.

Артем — десантник. 25-а бригада.

— Вони в Кременчуку базуються, але регулярно їздять на передову, — каже мама із захопленням.

Показує ще одного односельця й дивується, що його батьки навіть не знають, де їхній син.

— Він не розказує.

Це показова історія. Ті, хто там, не дуже розповідають рідним, де саме вони воюють. Не тому, що таємниця, а щоб не нервувалися. Власне, Артем теж мало розказує мамі про свої пригоди.

— Він у «котлі» був. У Іловайську. То їхній начальник мені вже дещо розказав, а Артем мовчить. Майже нічого не розказує. Чому він туди пішов? Він в розиску служив. Сказав, якщо я не піду, то як я буду в очі людям дивиться? І пішов. Це десант, рота развєдки.

Школярі в цей час на трьох розігрують неполіткоректну сценку. «Москаль» дуже хоче вареників, але не знає, як вони називаються. Господиня-українка добре розуміє, чого він хоче, але не спішить допомогти сараці, аж доки не настає час йому від’їжджати.

Про 25-у бригаду, роту розвідки, де служить Артем, я прочитаю вже згодом. Вона відзначилася ще в березні 2014-го, у Криму. 60 десантників-розвідників поїхали туди в лютому, до початку російської агресії. Були на полігоні в Перевальному — у «гостях» у місцевої 36-ї бригади берегової охорони.

Вранці 5 березня до військової частини приїхав російський офіцер. Сказав, що він із Чорноморського флоту Росії. Ультимативно заявив, що українці повинні здати зброю на склади, а техніку поставити у сховища. Бо інакше, мовляв, вона потрапить до «екстремістів, які вже захопили владу в Києві». Чоловічок відрекомендував і нову «охорону» частини — «зелених чоловічків», які вже окопувалися по периметру й облаштовували кулеметні гнізда.

Розвідники дуже швидко з’ясували, що чоловік ніякий не представник ЧФ, а командир російської десантної бригади з Ульяновська.

Йому в жорсткій формі відповіли, що в разі проникнення на територію частини будуть застосовувати зброю на ураження. Російський офіцер пішов, і українці почали готуватися до оборони. Ситуація розвивалася несприятливо, бо, на відміну від 25-ї бригади, кримська 36-а поводилася пасивно, виконуючи майже всі вимоги росіян.

16 березня в Криму відбувся так званий «референдум» про злиття з Росією. Після цього вимоги окупантів стали жорсткішими: негайно здати зброю, а ні — штурм. Десантники почали готуватися до нападу. Визначили точне розташування супротивника, підготували план можливого прориву. Щоночі запускали бойову техніку, що спричинило у росіян легку паніку: у них броні не було.

Уранці 21 березня командир російської 31-ї ОДШБр висунув уже третій ультиматум: здати всю зброю й техніку до 10:00, у разі відмови буде штурм. Українські десантники замість відповіді зайняли бойові позиції. О десятій годині росіяни почали висуватися для атаки. Наші хлопці зняли зброю із запобіжників. Росіяни… зупинилися й відступили. Протягом цього і наступного днів ситуація повторювалася кілька разів. Однак росіяни, попри гру м’язами, так і не відважилися на штурм. А 24 березня вкотре прибув російський комбриг 31-ї ОДШБр і повідомив, що ухвалено політичне рішення й хлопців випускають на материкову частину України зі зброєю, технікою та боєприпасами. Українське командування підтвердило цю інформацію.

Виходячи з Перевального, розвідники 25-ї ОПДБр попередили росіян, що в разі збройних провокацій стрілятимуть на ураження. Хлопці забрали з собою все: техніку, зброю і прапор. Наші бійці тоді виграли битву нервів, вони ще не знали, що попереду справжні бої із загарбниками. Коли ж українські вояки покидали територію своєї частини, російські десантники, визнаючи їхню відвагу і мужність, віддали їм честь.

Від перших же днів війни на Донбасі 25-а бригада опинилася там. Були під Слов’янськом, брали Дебальцеве. Потім бої у напівоточенні поблизу Шахтарська, звільнення Вуглегірська та Жданівки, утримання протягом місяця плацдарму в районі Нижньої Кринки. 4 жовтня 2014-го повернулися додому, на Дніпропетровщину. А вже від січня 2015-го, відновивши боєздатність, знову виконують свій військовий обов’язок на передових позиціях.

Віктор, його дружина-волонтер і директорка школи ще щось хочуть розповісти про війну, але нам уже час вирушати на Київ. З усвідомленням того, що війна скрізь — навіть у Кибинцях.

Гімн

Це відео побачила вся Україна. Росіяни хотіли чергової інформаційної перемоги. Над військовим нахімовським училищем у Севастополі мали підняти російський триколор-«аквафреш».

Усе урочисто.

— Я хочу поблагодарить весь состав за выдержку, спокойствие. Который в трудный момент не допустил нарушений общественного порядка, — бубнить у мікрофон якийсь російський офіцер.

Сьогодні російський, а вчора ще український? У Криму їх тисячі.

Саме «вчора», 20 березня 2014-го, Володимир Путін підписав указ про «відновлення» в Севастополі російського Чорноморського вищого військово-морського училища імені Нахімова та створення президентського кадетського училища. Це, по суті, незаконне перейменування та перепідпорядкування української військово-морської академії ім. Нахімова.

Після банальних промов міняють стяги. Хлопчина, який спускав український прапор, заплакав. Потім було підняття російського «аквафрешу» й андріївського хреста. Коли розгорнули останній, було чути поодинокі оплески. Курсанти стояли мовчки. І тут раптом звідкись — від головного корпусу — залунали дивні, ще не зрозумілі звуки. Усі оператори зриваються з місць і, не вимикаючи камер, біжать туди. Півтора десятка хлопців у формах стоять на вході й співають гімн України. З високо піднятими головами. Гордо, епічно. Керівництво ліцею, яке легко перейшло на бік окупантів, наказує оркестру заграти щось якомога гучніше. Але марно.

Хлопці незворушно доспівують: «…І покажем, що ми, браття, козацького роду», — віддають честь і гідно зникають у корпусі.

Після цього вони переїжджають з окупованої території на материкову Україну. У червні Кабмін України ліквідував Академію ВМС ім. Нахімова в Севастополі й відкрив факультет Військово-морських сил в Одеській національній морській академії. Однак хлопці, які заспівали гімн у Севастополі, здобули іншу освіту. У вересні 2015-го вони завершили навчання. У Британії. Про це повідомило у соціальних мережах посольство Великої Британії в Україні. «Навесні 2014 року вони поїхали на навчання до Коледжу Королівських ВМС Britannia на півдні Англії, а вчора їх успішно випустили». Ось імена цих майбутніх адміралів: Андрій Гладун, Мирослав Криворучко й Філіпп Македонський.

Юрій Іванович Лещенко

Я навіть не знаю, чи він іще живий, а головне — де він. Може, усе ще за місцем своєї реєстрації — на маяку? Навряд. Мені в Крим — зась, я — персона нон ґрата для Росії. Юрій Іванович, попри свою зовнішню нешкідливість, мабуть, теж. Милий старий із текою документів під пахвою. Саме таким він увірвався в моє життя на початку 2005-го. З попередженням про майбутню трагедію, у яку тоді ніхто не вірив. Він — колишній доглядач маяка біля мису Форос — оголосив одноосібну юридичну війну Чорноморському флоту Росії, базування якого в українському Севастополі тоді не піддавалося сумніву, як і міфічна братськість народів, більшість представників яких розмовляли однією мовою.

2005-й. Солдатик на чатах біля штабу ЧФ Росії в Севастополі, побачивши камеру, починає нервуватися. Смикається в різні боки, нарешті вибігає назовні й, наставивши на нас автомат, кричить:

— Камеру уберите! Убери камеру! Нельзя снимать!

Те, що Толік Кузьменко продовжує знімати і зовсім не реагує на зброю, збиває чатового з пантелику. Солдатик перелякано обертається до мене і вже без агресії, прохально продовжує:

— Скажи, чтоб камеру убрал! Я же вам по-русски говорю, камеру уберите!

Юрій Іванович Лещенко раніше в житті жодного слова не вимовив українською. Але тепер настав його момент істини:

— Не розумію, гаваріть по-украінскі!

Солдатик зникає десь у нетрях чатової будки. За хвильку виходить офіцер з червоною пов’язкою чергового на рукаві. Чемно відрекомендовується — помічник чергового по штабу. Я показую своє посвідчення.

— Заборонено, на жаль, — чистою українською каже росіянин.

— Хто забороняє? — вдаю здивування я.

— Начальство. На жаль. Перепитувати не можна.

— Але ж територія українська, — не вгавав я.

— Авжеж. Але ж ми на службі.

Я відкриваю рота, щоб продовжити дискусію, але одразу і закриваю, почувши неспростовний аргумент:

— Дупу роздеруть так, що забуду, як срати.

Рік 2009-й…

Це схоже на життя за ґратами. Він довго чекає, поки вартовий знайде ключ і відімкне хвіртку. Усі озброєні, наче от-от почнеться війна. Я впевнений, що в їхніх «калашах» бойові набої. Юрій Іванович кидається до нас з обіймами, наче до найближчих родичів. Український наглядач російського маяка на українській території. Свій серед чужих, чужий серед своїх. Дон Кіхот, який бореться з вітряками, російськомовний українець, який оголосив війну Чорноморському флоту Росії. Якось на День незалежності він спробував зайти туди, за ґрати, з українським прапором. Військові кричали, що він порушує громадський порядок, і намагалися відібрати стяг. Але не мали сміливості застосувати до дідуся силу.

У нього, як завжди, цілі стоси якихось документів. Про відсутність договорів оренди на майно, яким користується російський флот. Про політичну діяльність росіян у Криму, навіть про шпигунів і провокаторів. Але нікому то не треба. Його прописка на маяку Сарич, у найпівденнішій точці Криму й України, стала водночас його перемогою і його ув’язненням. Адже навіть гостей без дозволу своїх ворогів він не може прийняти. Військовий об’єкт. Нікому то не треба. Роками. Українські моряки Севастополя розповідають такий анекдот. Приїхав якось туди 1993 року тоді ще прем’єр-міністр Леонід Кучма. Цілий день пропиячив із росіянами. Уже ввечері в аеропорту питає в командувача українських ВМС: «А ти хто будеш?» Той: «Ну як же, Леонід Данилович, я ж командувач флоту нашого». «Стоп, — зупиняється Кучма. — А з ким же я цілий день спілкувався?»

Анекдот анекдотом, але ось записана розмова колишнього керівника ВМС України Ігоря Князя: «Був випадок, коли я його проводжав на Бельбеку, а він підходить до мене й питає, чому над маяком на Форосі, поряд із його дачею, на Саричі, піднято прапор Росії. Я йому говорю, шо тому, що це територія Росії… «Как територія Росії?!» Вирішили так, щоб його не турбувати, — це вже, навєрно, його охрана, як я приїжджав, — смотрю, зняли прапор…»

Змінювалися президенти, командувачі обох флотів, а ситуація загалом та сама — Юрій Іванович живе удома на маяку, наче військовополонений.

Української мови в Севастополі ви не почуєте. А якщо заговорите, то ризикуєте наразитися щонайменше на моральні неприємності. Мирослав Мамчак, відставник ВМС України: «Як заговорив у громадському місці рідною мовою, то нарвешся на величезні неприємності… І зараз це теж є». Не дивно. Російський флот дає багатьом їжу. І фізичну, і духовну. У друкарнях видавництва «Флаг Родіни» тиражують 23 газети загальним накладом близько 2 мільйонів примірників. Багато з них розповсюджують безкоштовно. І пропаганда дає свої результати. Особливо це було помітно на спільних парадах ВМС України та Чорноморського флоту Росії. Той же Князь згадував: «96-й, даже 97-й, 98-й — нерідко після проходження наших військовослужбовців летіли і помідори, і яйця, і свист роздавався. Ето було…»

Російськомовний капітан Пєчкін, у якого кілька прогулянкових катерів, між тим, зовсім не піддається пропаганді. Він вважає, що іде невидима війна без пострілів. Між Україною і Росією. «А ви хто ж?» — запитую я. «Канєшна украінєц!» — ображено відповідає Пєчкін. Він щодня возить українських моряків із Графської пристані на протилежний берег — в ту далеку гавань, куди запхано українські кораблі. За символічну плату. «Саме за це, — скаржиться Пєчкін, — начальник українського порту, але російський патріот має на мене зуб». Пєчкін розказує про те, як відв’язували від пристані його катери, як били капітанів і штовхали їх у воду. Утім, здаватися на цій війні ні він, ні Юрій Іванович Лещенко не збираються.

Ці репортажі я написав давно, коли про можливу війну з Росією у Києві ніхто не думав. Юрій Іванович цю війну — тоді, як і зараз, гібридну, інформаційну — уже вів, один проти масованих сил ворога. Ворог його поважав і боявся.

Махно

— Я офіцер українського флоту, єдиний у під’їзді, у Севастополі. Крім мене, там живуть десять офіцерів російського флоту. Як ви думаєте, мені важко? — запитував мене Махно 2008-го.

— Думаю, нелегко, — відповідав я, згадуючи історії з відриванням кокард у громадському транспорті українським морякам Севастополя десь на початку 1990-х.

Махно гучно сміється:

— А от і ні, не вгадав. Один щось почав — я його переї… Потім другого. І тепер — поважають. Вони ж азіати по суті, за ментальністю. Нападають, тільки коли відчувають кількісну перевагу. А коли відчувають силу, одразу стають покірні і ввічливі. Так що в мене з ними чудові стосунки.

Махно на пенсії займався улюбленою справою — військовою історією. Видавав довідники про російські етнічні військові формування, які під час Другої світової війни служили на боці Німеччини. Якщо Україна дала нацизмові лише два батальйони й дивізію «Галичина», то росіяни делегували у Вермахт, СС і навіть у Абвер десятки формувань, мільйони людей. «Перше національне російське есесівське формування було в Севастополі!» — підвищує голос Махно. Він розповідає про те, як його село на Черкащині і ще сотні інших українських сіл спалили вщент російські батальйони польової поліції, зачищаючи територію, коли німці відступали. «Жглі, — переходить Махно на російську, — аж до Волині. А там пєрєсталі. А всьо патаму, шо хлопцям у схронах це дуже не сподобалося. І з дивізії Духопєльнікова до границі добігло аж 500 чоловік!»

Ми сидимо на набережній Балаклави, заходить сонце, грає так звана жива музика. Щось російське. Даємо музиканту гроші і просимо українське. Потім ще. І ще. І ще. Нарешті його репертуар вичерпано, але він гарячково згадує українські пісні.

…Що сьогодні з Вадимом Махном, я не знаю. Упевнений: усе має бути гаразд.

P. S. Криме, до побачення

Наприкінці березня 2014-го рештки українських військових частин обеззброєними і знекровленими (у кількісному сенсі) залишали Крим. Півострів став закритим для мене й мільйонів українців. Через геополітичне та історичне божевілля одного диктатора.

Можливо, це станеться, хоча не через місяць чи два і навіть не за рік-два, але я впевнений, що зможу знову повернутися на цей прекрасний шматок світу, який стане частиною України. Не тому, що в України є якісь історичні претензії на Крим — зовсім ні, як не може бути їх і в Росії чи в жодної іншої держави у світі. Просто тому, що значна частина кримчан — і найкращих — вважає Крим Україною. Своєю батьківщиною. Мовчазна ж більшість хоче просто нормального життя, яке можливе у поки що ідилічному мирному майбутті.

Розділ 2. Донбас. Початок

У березні 2014-го РФ почала в Україні операцію під умовною назвою «Русская весна». По суті — гібридну війну. Задум полягав у тому, щоб дестабілізувати обстановку в більшості регіонів півдня і сходу, розколоти країну або й встановити у столиці власну маріонеткову владу. Відновити Російську імперію, яку в Кремлі не уявляють без України вже сотні років. У хід пішли спочатку загони неонацистів із суміжних з Україною російських регіонів і російські патріоти в Україні — так звана п’ята колона. Задіяні були й відставні офіцери російської армії та спецслужб, які жили в Україні й очікували на час Х. Масові акції супроводжувалися потужною пропагандою про українських фашистів у Києві і Львові, про загрозу життю усіх, хто розмовляє російською мовою.

Першого березня в Донецьку під обладміністрацією мітинг. Там зранку зібралося понад 5 тисяч мітингувальників, які намагалися прорватися до будівлі. Проте їм не вдалося. Протестувальники зірвали з флагштоку український прапор і встановили там російський. Водночас кількатисячний натовп вимагав від губернатора не коритися новій владі та закликав провести референдум щодо федералізації регіону. Відбуваються «вибори» «народного губернатора». Ним стає до того нікому невідомий Павло Губарєв. У минулому член неонацистської проросійської організації, а також організатор масових заходів, тамада, «Дід Мороз».

Депутати Донецької міської ради ініціюють проведення референдуму щодо федералізації регіону.

У Миколаєві кілька тисяч осіб виходять на мітинг. Вимагають відділити Миколаївщину, Херсонщину та Одесу від України, створивши нове федеральне утворення. Стає відомо про план дестабілізації України, розроблений у Кремлі, під кодовою назвою «Русская весна».

Існування плану підтверджують події в Харкові. Натовп під російськими лозунгами атакує приміщення Харківської ОДА і захоплює його.

У Херсоні такий самий мітинг. Людей мало. Близько 400 осіб. Проти «насилля і фашизму». За «об’єднання з Білоруссю і Росією».

П’ятого березня під приводом виявлення вибухового пристрою в будівлі міліція очистила будівлю Донецької обласної адміністрації від протестувальників, над будівлею знову був вивішений український прапор. До 16:00 під адміністрацією зібралося близько 5—7 тисяч мітингувальників — прихильників референдуму, серед яких, зокрема, були присутні активісти «Народного ополчения Донбасса», «Русского блока» і провокатори з Росії (з-поміж них і колишній лідер ультраправої організації «Щит Москви» Олексій Худяков). У той же час на площі Свободи почався мітинг прихильників єдності України, що зібрав близько 7—10 тисяч мітингувальників. Через деякий час після початку мітингу під будівлею обласної адміністрації мітингувальники, очолювані Губарєвим, почали штурм будівлі, відбулися сутички з працівниками внутрішніх військ і міліції, що охороняли будівлю. Унаслідок зіткнень з міліцією прихильники референдуму знову зайняли будівлю ОДА й вивісили над нею російський прапор.

Після захоплення будівлі ОДА проросійські сили розділилися. Близько кількох сотень із них підтримали Павла Губарєва і пішли захоплювати будівлю Головного управління казначейства по Донецькій області. Спочатку вони помилково прибули до будівлі Фінансової інспекції, а далі, дійшовши до необхідної будівлі, почали її блокаду. У той же час інша група, що налічувала близько 1500 проросійських активістів, рушила в бік площі Свободи, де розпочала бійку з прихильниками єдності України. Частина прихильників референдуму (близько 200 осіб) залишилася в будівлі ОДА.

Уже наступного дня міліція звільнила будівлю Донецької ОДА. СБУ почало арешти осіб, які порушували конституційний лад.

На початку квітня Росія здійснила нову спробу дестабілізації.

Шостого квітня у Донецьку проросійські активісти знову захопили приміщення облдержадмінстрації. Український прапор зняли, встановили російський триколор. Міліція під час штурму поводилася пасивно, практично не перешкоджаючи нападникам, яких було небагато — близько 2 тисяч.

Паралельно активізувалися сепаратисти в Луганську. Кількатисячний натовп без бою взяв приміщення СБУ.

Сутички в Харкові.

7 квітня люди, які захопили приміщення Донецької ОДА, проголошують так звану Донецьку народну республіку.

17 квітня в центрі Донецька великий мітинг за Україну. Утім, на той час на Донбасі уже почалася справжня війна.

Коли спроби «тихої» дестабілізації не дали результату, влада Росії задіяла похідні бойові групи. Відносного успіху Росія досягла лише в частині Донецької та Луганської областей. Очевидно, невипадково — у регіоні компактно проживала велика — до 40 % — російська етнічна меншість. І хоча соціологія підтверджувала: більшість — за те, щоб Донбас залишався у складі України, за допомогою зброї та армії Росія змогла окупувати частину території.

У самому Донецьку частина людей продовжувала боротися навіть проти озброєних окупантів.

Минуле

Уперше я приїхав на Донбас 2004-го. Мене питали, чи я із Західної України — через українську мову, а я відповідав, що ні, місцевий. І частина правди в цьому була. Мій дід, Віктор Криштопа, народився на Донбасі, неподалік Волновахи, і з дитинства розмовляв українською. Після закінчення Київського університету радянська влада відправила його на крайній «дикий» захід — до Івано-Франківська, перевиховувати «бандерівців». Через багато років я звідти почав зворотний рух — на схід, у бік рідного мені Донбасу. Постійні журналістські відрядження, які руйнували журналістські міфи…

Після Павлограда ти починаєш розуміти, що потрапив у шахтарське минуле цього краю. Посеред широчезної низовини то тут то там з’являються перші терикони. Великі руді конуси вибраної з глибин землі породи. Придорожніх кафе уже нема зовсім, лише кіоски, де можуть за 3 гривні приготувати розчинну каву в пластиковому стаканчику. Вечорами біля цих кіосків збирається на вечорниці молодь.

Якось на зворотному шляху ми зупинилися там, щоб купити води й відновити рівень кофеїну в крові. Сутеніло, у водія були червоні очі. Біля входу в металеву будку на прив’язі стояла «Ява». На ній тусувався хлопчина у білих штанях, білій футболці й білому ж кашкеті, зсунутому на потилицю. У правій руці він тримав пляшку з гарячим пивом, яке пінилося і витікало, а лівою обіймав дебелу старшокласницю. Коли вона сміялася, у темряві зблискували золотом її передні зуби. Інша парочка цілувалася просто біля входу в кіоск.

— Уїдемо звідси, — казав хлопець на «Яві» своїй дівчині. — Он у мене є конь, желізний конь. Я твій принц, білий принц на красному коні. Поїхали щас на край світу.

— А екзамени? Я ще не здала екзамени, — віднікувалася золотозуба дівчина. — Кромі того, у нас нєту бабла на бензін.

Це було першим свідченням того, що російськомовність цього регіону — не більше ніж міф. Хлопець на коні, тобто на «Яві», мені чимось подобався. Я був ладен їх розцілувати за цей суржик. Хлопець ковтнув пива і дав дівчині.

— Не могу я тут більше. Тісно. Тісно! Уїду. Хоч із тобою, хоч сам, але уїду.

Ми допили свою розчинну каву, викинули пластикові погарці в купу сміття на узбіччі й поїхали. Вони залишилися, зовсім не змінюючи поз, біля вогників нічного придорожнього кіоску, на мертвій «Яві» без краплі бензину, яка нікуди їх звідти не повезе. Принаймні не цієї ночі…

Далі на схід териконів більшає, а української мови меншає…

Якось я приїхав у Донецьк з трьома співробітниками-чоловіками й запропонував зустрітися великою компанією знайомій місцевій журналістці Наталці. Вона зраділа:

— Нас теж четверо: я, дві мої співробітниці й Швабра.

Я подумав, що Швабра — це якесь прізвисько, і засміявся. Але швабра була справжня. Синя.

Дівчата працювали в газеті «Салон Дона і Баса». Три молоді, красиві й відчайдушні журналістки.

Після вечері з обов’язковою в тих краях горілкою пішли погуляти на берег Кальміуса.

Там нас перестріла компанія «гопів» — короткострижених хлопців.

«Ми потєрялі золото, ви нє відєлі?» — агресивно почали вони.

У нас був інший настрій.

— Ти пам’ятаєш повстанські пісні? — запитала мене Наталка.

— Які саме? — перепитав я.

— Упівські, ті, які співав Чубай. Я їх навчила своїх дівчат.

— Лента за лентою? — перепитав я.

— Давай! — вигукнула Наталя.

І ми завели «Вже вечір вечоріє, повстанське серце б’є»!

За хвилю помітили, що «друзі», які «загубили» золото, злякано ідуть. Потім було «Пливе кача». Йшов 2006-й рік, чоловік Наталки Василь іще живий, напередодні йому вчергове розбили голову. Україна насправді була єдиною.

Стен і його команда

На початку 2016-го Путін учергове вдав із себе історика. Насварив Леніна, похвалив Сталіна. За СССР — як союз рівноправних республік. Мовляв, шкода, що не послухали Джугашвілі, який пропонував унітарну імперію з національними автономіями. І про минуле Донбасу згадав: передали Україні для чогось, хоч там росіяни жили, — для збільшення відсотків пролетаріату, мовляв. «Маячня якась», — закінчив свій спіч Путін. Справді, маячня, але саме на ній ґрунтується військова експансія Росії, тож доводиться вчергове розвінчувати ці дурниці у програмі «Машина часу» на «5 каналі». Як експертів беру істориків з Донбасу.

Зі Стеном (Станіславом Федорчуком) зустрічаємося на Хрещатику. Високий, міцний, він говорить дуже гучно (аж озираються перехожі), швидко, впевнено, при цьому з ледь вловимим акцентом. «Донбас — це Україна, — не втомлюється повторювати Станіслав, — відколи його почали заселяти козаки у XVII столітті. Основна маса колонізації — це XVII—XVIII століття. Це не були великі поселення. Територія Донецької області — класична Слобожанщина. Перший український прапор було піднято 1917 року над Бахмутом».

Федорчук багато говорить про те, як козаки з Донбасу становили бойове ядро перших петлюрівських загонів в армії УНР, про Голодомор і про те, як його родині вдалося врятуватися тільки тому, що дід працював на шахті й отримував пайок, про русифікацію і про те, як регіон заселяли етнічні росіяни вже у ХХ столітті, врешті, про криміналізацію і неорусифікацію 90-х років ХХ століття.

2013-го політолог Станіслав Федорчук став координатором Донецького Євромайдану. У криміналізованому і нетерпимому до іншої думки місті саме Стену вдалося згуртувати під егідою Майдану різноманітні групи людей — від місцевої інтелігенції до ультрас «Шахтаря». Утім, уже в січні 2014-го збори громади у центрі Донецька стали небезпечними. 22-го числа, на День соборності, мітингувальників атакували кримінальники з битами. Станіслава, його батька і ще кількох активістів було жорстоко побито. Дбаючи за безпеку щойно народженої дитини, Стен змушений був покинути Донецьк.

Згуртовані ним люди, між тим, продовжували відстоювати український Донецьк уже в березні і навіть у квітні, коли місто окупували озброєні зайди, а місцева міліція фактично стала на їхній бік.

13 березня — перша жертва. Під час нападу озброєних «тітушок» на український мітинг вбито Дмитра Чернявського. Його зарізали ножем, коли він допомагав вибиратися з бійні, організованої російськими бандами за бездіяльності міліції, жінкам. Хлопцеві щойно виповнилося 22 роки. Мати загиблого Людмила добре запам’ятала той трагічний день:

«Він частенько ходив на мітинги. І я також. Просто в той день у мене був морально тяжкий стан. Я щось передчувала, та й сон мені дуже дивний наснився. Нібито ми з Дімою йдемо по якомусь ринку, людей багато, навколо сильний галас, якісь дзвоники лунають. А попереду — величезний ліфт і світло в ньому. Ми поспішаємо, а Дімка (він високий був) йде дуже швидко, я за ним не встигаю. Він зайшов у той ліфт. Я підбігаю до нього, але двері зачиняються, і ліфт іде вгору. Я стою, плачу і розумію, що все скінчилося. На цьому й прокинулася. Щоб розвіяти передчуття, вийшла прогулятися на місцевий ринок. А там уже були в камуфляжах закордонні кореспонденти, опитували людей. Усім роздавали листівки за Губарєва, а я відмовилась їх взяти. Пам’ятаю, як один із них на мене так глянув, що аж страшно стало. Видно було, що вони неадекватні люди… Ішла додому з думкою, аби Діму нікуди не пускати. Але ж він не сказав, що йде на площу. Говорив, що вони з хлопцями збираються в школі, щось треба обговорити. Казав, що швиденько повернеться — туди й назад. Я ж не знала, що ввечері буде мітинг, бо він від мене все приховував. Навіть в інтернет не давав глянути…

Після Діминої загибелі у нас забрали два комп’ютери, флешки з його фотографіями. Я його не раз просила зробити фото на пам’ять, а він казав, що завжди з нами. Як керівник свободівської прес-служби, фотографій робив багато, але сам залишався за кадром…

Так звані міліціонери забрали всі записи, блокноти. Де воно поділося? Думаю, свідомо знищили. Бо невигідно було розслідувати цей злочин. Як казав мій Діма, війну в Донецьку почала місцева влада, вона їй сприяла. Він більше знав, більше чув. А я тільки тривожилася за свою дитину. Думала, як щось почнеться — переконаю його десь виїхати. А виявилося, що все почалося саме з нього…»

2015-го указом Президента України Дмитрові посмертно присвоєно звання Героя України.

Партизани ультрас

17 квітня у центрі Донецька новий великий проукраїнський мітинг. Близько 10 тисяч осіб збираються в центрі міста під українськими прапорами.

Попри побиття активістів, 25 квітня — ще один мітинг, який уже завершується справжнім побоїщем. На українців нападають люди в камуфляжі з битами. П’ятеро зникло безвісти. Є важко поранені й навіть загиблі.

Українці починають залишати Донецьк.

Проте не всі. Донецькі ультрас починають практично партизанський опір — без зброї. Один із героїв того часу — Віталій Овчаренко. Ультрас «Шахтаря», громадський активіст, журналіст, а згодом — боєць добробату і волонтер. У інтерв’ю виданню «ОНЛАЙН» він згадує про наїзди росіян у Донецьк, які говорили з помітним акцентом і не орієнтувалися в місті.

— Вони вахтами їздили. Ну, і ми їм допомагали додому вибиратися. Увечері йдемо групою, тип підходить: «Братіш-братіш! Зьома-зьома! Памагите даєхать!» — «Не проблема — пішли, братан, допоможемо!» І давали йому — тільки не грошей, а по морді. А потім уже стали самі шукати цих «братиків». На автовокзалі їх багато вешталося, у районі парку Щербакова: вони ж проп’ють усе, а потім: «Зьома, дай грошей на проїзд в Ростов!» Швидко відбуцали — і розбіглися. Ось тоді партизанська війна в Донецьку і почалася — коли ультрас збиралися і вечорами робили такі маленькі зачистки міста. Крім ультрас, розбиралися з сепарами і колишні військові, і спортсмени, качки. Іноді були непорозуміння: уже в процесі бійки розумієш, що зв’язалися зі своїми. Якось у районі Критого ринку ми напали на групу. Зіткнулися, стали перемагати, і ось одного вже жорстко прибиваємо, а дивлюся, у нього футболка відкрилася, там тризуб і напис: «Я живу на своїй, Богом даній, землі!» Піднімаємо його: «Друже! Ми помилилися!» — «Та й ми помилилися, судячи з усього!» Навіть таке було. «Вечірні патрулі» вдавалися. Був такий момент, коли сепари боялися виходити не в групі за периметр свого барикадного містечка. Було в нашому середовищі й багато розмов про штурм будівлі ОДА, але свідчення про те, що у сепарів є вогнестріл, ці плани обрушили. Думаю, у разі нашого штурму вночі чоловік двісті змогли б відбити ДонОДА, але все ж тоді так на це і не зважилися.

Сімнадцятого травня Віталію теж довелося поспіхом залишати Донецьк. Його вирахували. Це було неважко: Віталій був знайомий навіть з одним із лідерів так званого ДНР Павлом Губарєвим. Розповідає про неонацизм останнього, свастику і те, яке соціальне дно завозили з Росії в Донецьк для дестабілізації.

Сидіти спокійно у Києві Віталій не міг. Пішов добровольцем у батальйон МВС. А в цей час багато його друзів продовжували «партизанити» на окупованій території.

— Місцеві, і мої друзі й знайомі теж, партизанили — допомагало знання краю, географії. Якщо їх сепари затримували, запитували: «Ви звідки?» — «Та з Текстиля´! Доїхати так-то і так-то». Їх відпускали. Сепари довго не могли повірити, що з ними борються не «правосеки-бандери зі Львова», а місцеві, донеччани. Колишні військові теж активно партизанили. Виїжджали на «сафарі» вглиб території супротивника. Знаю випадок, коли хлопці на Майдані купили якісь «козацькі» тужурки, заїхали в Донецьк, заарештували сепара і назад вибралися, а місцеві «козаки» їх навіть похвалили: «Правильно ви його!» І такий у мене знайомий був: він допомагав під час одного трагічного відступу нашим солдатам. Просто їхав, збирав їх по полях, придумував легенду і проїжджав через блокпости. Нагороджений за це. Але я обрав інший шлях — воювати офіційно. Усе одно у мене не було навичок володіння зброєю, бойового досвіду. Та й десь у глибині душі хотілося: якщо мене вб’ють, щоб мама отримала пільги. Ну, може, так егоїстично, але як є.

Далі у житті Віталія було Дебальцеве, але це окрема історія. Урешті, він сам збирається написати книжку.

Метою цього допису було показати, що мешканці Донбасу не віддали окупантам свою малу батьківщину просто так.

Розділ 3. Слов’янськ

Я мав виїжджати у Слов’янськ увечері 13 квітня 2014-го. Вранці 12-го стало відомо, що група озброєних людей захопила там райвідділ міліції. До обіду в інтернеті з’явилося відео. Захоплення здійснили «зелені чоловічки» — зовні такі самі, які діяли перед тим у Криму. Згодом група озброєних людей напала на відділок МВС у сусідньому Краматорську. Потім — у Красному Лимані. Над міською радою Краматорська — червоно-синьо-чорний прапор так званої Донецької народної республіки. Заворушення в Макіївці й Горлівці. На в’їзді до Слов’янська з’являються блокпости з автоматниками.

Виконувач обов’язків Президента України Олександр Турчинов оголосив про початок Антитерористичної операції.

Я поспіхом збирався в дорогу. У оператора була Маріупольська реєстрація, я ж паспорта не брав — через те, що виданий він був в Івано-Франківську. Тільки посвідчення. Фальшиве. Дизайнери «5 каналу», недовго думаючи, використали печатку однієї з фірм-засновників — назва з трьох букв нікому нічого б не сказала, це могло бути навіть російське ЗМІ. Вирішили, що їдемо в Маріуполь, там беремо в оренду авто і їдемо на захоплений Слов’янськ. До поїзда залишалося дві години, коли мене покликав шеф.

— Нікуди не їдеш, — коротко констатував він. — У нас є інформація, що вони будуть брати заручників. Ти недавно засвітився (виявилося, що я персона нон ґрата в Росії, наша знімальна група була затримана ФСБ на кордоні. Після шести годин допитів усіх, на щастя, відпустили. — О. К.). Евакуюємо наш корпункт з Луганська. Не варто ризикувати життям.

Він мав рацію. Моя поїздка у Слов’янськ відклалася майже на два роки. Перші заручники з’явилися вже наступного дня.

Володимир Рибак

Володимир Рибак — уродженець Горлівки. Закінчив місцевий автомобільний технікум, потім автомобільний інститут у Донецьку. Повернувся в Горлівку і працював у карному розшуку. З 2009-го подався у політику. Вступив до партії «Батьківщина». Був депутатом міської ради, балотувався у парламент, але вибори програв.

У Горлівці був відомий як безкомпромісний борець із корупцією. Про таких кажуть — загострене відчуття справедливості.

У середині квітня його рідну Горлівку захопили російські диверсанти на чолі з Ігорем Безлером на прізвисько Бєс. Міліція від охорони громадського порядку самоусунулася, армії ще не було. Кілька сотень масовки і диверсанти під орудою Бєса спочатку захопили відділок МВС зі зброєю, згодом — райадміністрацію.

На «мітингу» 17 квітня до розпаленого натовпу спокійно вийшов Володимир Рибак. Він зірвав червоно-синьо-чорне полотно і спробував повернути на місце український прапор. За командою Бєса Рибака схопили четверо людей у камуфляжі, посадили в авто і кудись повезли. За кілька днів тіло Рибака зі слідами катувань і розпоротим животом було знайдено в річці Казенний Торець біля селища Райгородок. Разом із ним було ще одне тіло — 19-річного студента з Київщини Юрія Поправка. Як написав у Фейсбуці журналіст Юрій Бутусов:

«Катували жахливо. Краще ці фото нікому не бачити. Це робили не люди, а звірі. Палили вогнем, різали ножами… Чисто «кавказький почерк»… Є два свідки, які бачили, як катували цих людей у будівлі, яку контролюють «зелені чоловічки», що саме вони охороняли кімнату тортур».

Згодом свою версію подій оприлюднило СБУ:

«Встановлено, що 17 квітня Ігор Безлер («Бєс») доручив начальнику самопроголошеної міліції Горлівки нейтралізувати Володимира Рибака, котрий намагався встановити український прапор на будівлі Горлівської РДА. Також Безлер наказав члену своєї групи, військовому РФ, викрасти Рибака, посадити його до автівки й вивезти в означене місце, де вжити до нього заходи фізичного впливу. Далі за вказівкою Ігоря Гіркіна («Стрєлок») Володимира Рибака доправили в штаб сепаратистів у Слов’янську, де Гіркін зустрівся з ним особисто. 20 квітня Гіркін особисто наказав самопроголошеному меру Слов’янська Пономарьову вивезти зі штабу тіло вбитого Рибака».

За іншою версією, Рибака і Юрія Поправка після катувань живцем втопили у річці Казенний Торець. Тіла обох були виявлені 21 квітня.

Дружина Рибака Олена приїхала до захопленого терористами Слов’янська на впізнання.

— Будівлю моргу охороняли бородаті автоматники в камуфляжі, які розмовляють із кавказьким акцентом, — розповідала згодом журналістам вдова. — Крім того, на одному з блокпостів у Слов’янську… танк. Слідча на впізнання не приїхала. Вона зателефонувала нам і повідомила, що не ризикне з’явитися в місті в той день, коли ховають загиблих в ніч на Великдень під час перестрілки біля села Билбасівка, і нам, мовляв, не радить… Володя був страшно побитий: обличчя знівечене, ніс зламаний, — плаче жінка. — Коли я спробувала відкрити покривало, судмедексперт зупинив мене, сказавши: «Вам вистачить». Чоловіка піддали страшним тортурам. Володю, як і хлопця, якого знайшли разом із ним, втопили ще живими. До речі, як випливає з довідки судмедексперта, тіла були знайдені ще 18 квітня, наступного дня після викрадення Володі. Але про це всі мовчали аж до 21 квітня. Чому?

За словами Олени, чоловік ніби передчував швидкий кінець. У той фатальний день, ідучи з дому, він не сказав, що прямує на мітинг, тільки несподівано подякував дружині: «Спасибі тобі за підтримку, крім тебе, мене ніхто не підтримає». Неспокійно було на душі й в Олени.

— За кілька днів до нещастя мені наснилося, що я тікаю з донькою від погоні, падаю в якусь могилу, і мене присипає землею, — каже жінка.

У лютому 2015-го Володимиру Рибаку і Юрію Поправку присвоєно звання Героїв України.

Перший бій

Перший бій українсько-російської війни відбувся 13 квітня 2014 року поблизу Слов’янська. На трасі з Харкова у Донецьк зупинилися автомобілі підрозділу «Альфа» ЦСО СБУ, неподалік стояли військові БТР 80-ї бригади.

Раптово неподалік від машин Служби безпеки зупинився білий джип. З нього вистрибнули озброєні люди й відкрили вогонь. Одночасно стрілянина почалася із «зеленки» — лісосмуги неподалік від траси. «Альфівці» почали відстрілюватися, однак їхній опір слабшав, із «зеленки» почали наближатися диверсанти.

Старший лейтенант Вадим Сухаревський із позивним «Барсук» тоді командував 3-ю ротою 80-ї бригади, яка розташовувалася неподалік у БТР. Він навіть не одразу зрозумів, що відбувається. Подумав, що це якесь навчання, гра, аж поки не відчув характерний звук влучання куль у броню БТР. Після цього одразу доповів про бій командуванню. Як він повідомив в інтерв’ю виданню «Цензор», у відповідь отримав категоричний наказ — не стріляти:

— Минуло пару хвилин бою, я побачив, що бійці «Альфи» метушаться поряд із нашими БТР, вони ведуть бій, у них поранені. А з боку «зеленки» противник почав атаку — група до двадцяти чоловік почала грамотно, перебіжками, парами пересуватися в нашу сторону — якби вони ще зблизилися, то змогли б перебити всіх, хто відстрілювався на галявині. Я зрозумів, що які б не були команди, а відповідальність за загибель наших товаришів буде лежати на мені. Я дав команду висунутися вперед, і сам сів на місце стрілка — щоб вся відповідальність за це рішення була на мені. Стрільбу на ураження вирішив відкрити сам. Група в «зеленці» була професійною, і вона становила найбільшу загрозу. Я відкрив по них вогонь із великокаліберного кулемета. На перших же чергах вони розсипалися і почали відхід. Я бачив, як вони тягли когось зі своїх, не давав їм підняти голову. Думаю, більше одного-двох мені зачепити не вдалося — я бачив, як вони когось тягли, але противник швидко вийшов з бою, грамотно сховався, місцевість цьому сприяла.

За словами Сухачевського, під час бою команду «Не стріляти» давав полковник Копачинський.

У тому бою загинув «альфівець» капітан Геннадій Біліченко.

Мученики

Восьмого червня, на свято П’ятидесятниці, після богослужіння в приміщення церкви християн-євангелістів увірвались бойовики Російської армії й затримали дияконів Володимира Величка та Віктора Брадарського, а також двох дорослих синів старшого пастора — Рувима й Альберта Павенків. Сам пастор Олександр Павенко разом із молодшими дітьми виїхав із міста. Терористи звинуватили християн у злочинах проти ДНР і підтримуванні українського війська. Понад місяць родини полонених (дружина і восьмеро дітей Володимира Величка, дружина і троє дітей Віктора Брадарського і дружина Павенка) сподівались на звільнення своїх чоловіків. Але, як згодом з’ясувалось, 9 червня християн після тортур стратили.

«Альфа»

Про них мало пишуть. Із різних причин. По-перше, антитерористичний центр «Альфа» Служби безпеки України — секретний підрозділ. По-друге, одразу після Майдану в «альфівців» була не дуже добра репутація — мовляв, саме вони штурмували 18 лютого ввечері Будинок профспілок, після чого там почалася пожежа й загинули люди.

Однак саме «альфівці» були першими, хто став до бою з агресором і загинув за Україну на сході.

Історії бувають різні. Наприклад, один із тих, хто штурмував Будинок профспілок на Майдані, знав, що по той бік барикади — його старший син.

5 травня 2014-го відбувся перший великий бій російсько-української війни. Сили АТО пішли у наступ на Слов’янськ. Увечері керівництво операції заявило про те, що терористи в оточенні. З українського боку загинуло четверо бійців. Серед них — капітан СБУ Руслан Лужевський.

— Руслан поїхав на схід у перші дні квітня, коли в Луганську почалося захоплення приміщення СБУ, і був там майже місяць, — згадує в інтерв’ю брат Руслана Олег. — На чергове завдання 5 травня вирушив з розвідгрупою — мали забезпечити «зелений коридор» для колони техніки. Біля села Семенівка під Слов’янськом потрапили у засідку. Позиція була така, що наших чекали саме в тому місці… Група ішла двома БТР, у кожному — молоді й необстріляні строковики. Обстріл почався з усіх боків. Один БТР із боєм відійшов назад і підібрав поранених, а другого було підбито в перші хвилини. Техніка вціліла, але не могла їхати далі. Тоді Руслан наказав молодим не виходити з машини, а сам та ще троє досвідчених бійців зайняли кругову оборону і прийняли вогонь на себе. Бій тривав дві години! У такі моменти брату, мабуть, не думалося, чим усе закінчиться і чи він виживе. Його безстрашність, мужність, навіть азарт завжди були разючими. Та підмога прийшла запізно. Руслан уже був двічі поранений, але відстрілювався до останнього і прикривав молодих. У БТР було десятеро солдат — усі залишилися живими. Четверо ж їхніх охоронців там прийняли останній свій бій.

У Руслана залишилася дружина і двоє синів. Він з юності займався рукопашним боєм, влаштував секцію в рідному селищі на Київщині. В армії потрапив у повітряно-десантні війська. А потім — СБУ. Пройшов шлях від рядового «альфівця» до інструктора. Посмертно йому присвоєно звання майора.

А ще, також посмертно, Указом президента України Русланові Лужинському присвоєно звання Героя України.

Моя колега Євгенія Подобна через два роки після пам’ятного бою відвідує родину Лужинських. Вражена бадьорістю дружини загиблого. Коли доходить до інтерв’ю з молодшим сином (шестикласником), не може запитати його про батька. Тільки про футбол…

— Коли я взувалася, маленький хлопчик вислизнув із кімнати й прошепотів мені на вухо: «Дякую, що не питали нічого про тата. Я не хочу вірити, що він помер».

Гора Карачун

Один із найперших об’єктів атаки терористів практично скрізь — телепередавальний центр. Одразу вимикають усі канали українського телебачення, натомість запускають російські або власні. П’ятихвилинки ненависті. Та які там п’ятихвилинки — суцільна пропаганда ненависті. Якось довелося дивитися їхні програми. Інформотряд штабу Мозгового. Це була пряма трансляція. Актовий зал заповнений людьми у військовій формі та якоюсь біомасою переважно пенсійного віку. У президії сам Олексій Мозговий, тоді ще лідер незаконного збройного формування «Привид», володар Алчевська. «Як Мозговий? — запитував у мене здивовано історик Геннадій Єфіменко, уродженець Луганщини. — Це ж співак український відомий був. Як він співав пісні українські!» Сьогодні Мозгового вже нема серед живих — його використали, а потім знищили справжні ініціатори війни з Кремля. Але тоді «борець з олігархатом» Мозговий був популярним в Алчевську.

Це називалося народний суд. Обвинувачений виправдовується, що татуювання зі свастикою зробив по молодості, коли сидів у тюрмі. Завершити йому не дають. Мозговий перебиває. Чоловіка звинувачували у зґвалтуванні, татуювання, як і попередні судимості, були обставинами, які обтяжують провину, — якщо в цьому випадку взагалі доречно вживати юридичну термінологію. Нарешті президія ставить на голосування залу питання покарання: хто за смертну кару — підняти руки. І вони піднімають. Майже всі.

Першим був захоплений телецентр на горі Карачун біля Слов’янська. Потім за нього вели жорстокі бої. У травні українські сили відбили стратегічну висоту.

Генерал

Було літо 1982-го. До Кульчицьких приїхав онук. Сірьожа. 19-літній здоровань зі щирою посмішкою й тонкими вусиками, зовсім не говорив українською. Навіть не все розумів. Для Тернопілля це було дивно. Утім, що робити, він — син військового, народився взагалі десь у Веймарі, Німецька Демократична Республіка, а зараз живе в Усурійську. В Усурійську ніхто не розмовляє українською.

Дев’ятнадцятирічний Сергій, як і його тато, хоче стати військовим. Він уже вчиться в Суворівському училищі і незабаром стане офіцером. Щоранку вмивається холодною криничною водою і робить вправи. Його тіло — як античний пам’ятник.

По сусідству з Кульчицькими теж гості. Онука Надя приїхала з Чорткова, де вчиться вчити. Надя ніколи раніше не бачила Сергія, але знала його з фотографій.

— Я думала про нього з класу шостого чи сьомого, — зізнається вона в одному з інтерв’ю.

Виявилося, він теж знав її фото.

На третій вечір знайомства Сергій запропонував одружитися. Дівчина погодилася.

— Три роки ти будеш чекати на мене. Я закінчу училище, відбудеться випускний, і після цього ми одружимось.

Надя порахувала, що після училища ще вступить до інституту, і подумала, що вже після другого курсу інституту можна виходити заміж. Тоді це було нормою. Але чекати судженого три роки в усі часи важко.

Закохані постійно листувалися. Два листи на тиждень. І дві відповіді.

— Я вирішила, що писатиму лише українською. Він досконало знав російську, а я — не так добре. І я дуже не хотіла, щоб він думав, що я неграмотна. За листами він вивчив і мене, і українську мову.

Щороку в серпні закохані бачилися — всього тиждень на Тернопіллі під наглядом дідусів і бабусь.

Як і пообіцяв Сергій, рівно за три роки у серпні відгуляли весілля. А одразу після цього молоді вирушили з Тернопільщини до холодної й далекої Мурманської області. Сергій пішов служити у морську піхоту Північного флоту. Престижно. Там народилася перша дитина. «Син, звичайно», — ще до народження стверджував батько. Назвали Валерій. Був травень, а навколо — море снігу, чоботи, лижні змагання. Надія досі згадує, що, коли повернулася з пологового, застала вдома ідеальну військову чистоту.

Серпень 1991-го був особливим. СССР розпадався. Сергій, хоч і народжений у Німеччині, вирішив повертатися до України. Під час відпустки побачив, як муштрують на плацу військових. Тривало перше формування Національної гвардії. Кульчицький не вагався.

— Сергій підійшов до командира, полковника Кононенка, і сказав, що він офіцер із Мурманська й хоче перевестись до України. Там на плацу про все й домовились. На нього чекали три місяці — у грудні ми переїхали в Україну.

Він завжди хотів стати генералом. І досяг свого.

2000-го Нацгвардію розформували, і Кульчицький опинився у внутрішніх військах. Але 2014-го з офіцера міліції він знову став військовим — Україна відновила Національну гвардію. Генерал Кульчицький почав готувати у Нових Петрівцях новобранців — учорашніх майданівців. Розташувалися в наметовому містечку. Погода — сильний вітер із мокрим снігом. Кілька наметів упало. Кульчицький схопив кувалду і нумо разом із солдатами забивати кілочки в землю. Бійці намагалися забрати у нього кувалду. «Та нормально, — відмахнувся Сергій Петрович. — Хлопці, давайте швидше, а то вітер намети понесе».

Жодного разу не підвищив голос, згадують його підопічні. Хоча спочатку деякі хлопці провокували його як учорашнього ворога з майданівського протистояння. Кульчицький ніби не чув образливих реплік. Уранці генерал чекав для шикування. Майданівці повільно виповзали з наметів, не поспішаючи тяглися до плацу. Хтось відвертав увагу на розмови, хтось спеціально запізнювався, а Кульчицький спокійно чекав.

— Мені врізалася в пам’ять картинка: сірий ранок, колючий дощ і самотня постать генерала на плацу. Я ще подумав: чому він не зайшов до казарми? Адже там тепло і сухо. Так учинив би будь-який інший генерал, але не Кульчицький, — згадує боєць Павло Скшетуський.

— Пам’ятаю, як Сергій Петрович вразив нас на спортмайданчику, — розповідає інший боєць батальйону імені Кульчицького Руслан Сисой. — Сцена: стоїть перед нами прапорщик із черевцем і командує: «Мужики, підтягуйтеся!» Тут ззаду підходить Кульчицький і плескає його по плечу: «А ну, давай!» — «У сенсі?» — розгубився прапорщик. — «На турнік, кажу, залазь». Прапорщик повис на перекладині, як сарделька. «Як ти можеш учити пацанів, якщо сам цього не вмієш?» — обурився Сергій Петрович. Потім зняв кашкет і легко підтягнувся 20 разів! Після цього випадку ми ночами бігали до перекладини і тренувалися до знемоги. Хотілося не поступатися генералу.

— Сергій Петрович умів пожартувати, — згадує боєць Олександр Полюхович. — У Нові Петрівці ми приїхали кожен зі своєю «зброєю»: ножі, бити, палиці — усе, з чим воювали на Майдані. Перед відправленням у зону АТО нам видали автомати. І Кульчицький сказав: «Фух, тепер я буду спати спокійно. А то, поки ви бігали з ножами, мене мучило безсоння».

Після короткого навчання на базі Кульчицький поїхав зі своїми підопічними на схід, до гори Карачун. Міг не їхати… Не міг не їхати.

— Знайомі побачили його по телебаченню, і, коли я вже це сказала телефоном, він зізнався, — каже дружина Надія. — Але нічого не говорив про воєнні дії, тільки казав, що він там як група підтримки. Він ні в чому не зізнавався. Говорив: «У нас все хорошо. Всё будет хорошо». Пригадую розмову: я казала, що дивлюсь телевізор, там такі страшні події. А він тільки відповів: «То нащо ти дивишся той телевізор? От я зовсім не дивлюсь». І все. Я розуміла, що телефоном він нічого мені не скаже. Мова йшла про сина, внука, про Львів, про квіти, які я вирощую. Він телефонував щодня. Я не дзвонила, бо він міг бути зайнятий.

Виконуючи одне з бойових завдань під Слов’янськом, група пробиралася по «зеленці». Ішли клином, попереду — генерал Кульчицький. У бронежилеті, касці й з автоматом у руках. І тут постріли. Кульчицький повернувся до солдатів з посмішкою: «Ех, прої…ете генерала!» — і став до бою. Генерала тоді не прої…али.

— Останній раз говорила з ним 28 травня. Розмова була банальна. Він ще сказав, що скоро буде. Тридцять першого травня мала бути відпустка, — зітхає вдова.

Але відпустки Сергій Кульчицький так і не дочекався.

— Двадцять дев’ятого травня прийшов син і сказав: «Мамо, тата нема. Все». Я розумом розуміла, що таке це «все», а приймати не хотіла.

Двадцять дев’ятого травня бойовики збили вертоліт Національної гвардії, який перевозив військовослужбовців Національної гвардії з гори Карачун. Загинули 12 осіб. Серед них і генерал-майор Сергій Кульчицький. Єдиний генерал, який загинув на цій війні разом зі своїми солдатами.

Слов’янськ. Постскриптум

Я дістався Слов’янська аж у лютому 2016-го. Від Чугуєва дорога зіпсувалася, яма на ямі. Ми жартували, що це протитанкова оборона. Запала ніч. На 666-му кілометрі траси вказівник запропонував звертати. Хтось нервово гикнув. Об’їхали зруйнований міст, пішли по понтонах, а вже за кілька хвилин припаркувалися у дворику готелю. Водій і оператор попередньої групи смажили шашлик.

— Приєднуйся, тут усе не так, як у Києві.

— А як? — запитую.

— Не так. Інакше. Завтра на передку зрозумієш. Особливо якщо буде обстріл.

Хтось із операторів показує свіже відео — як він переступає міни на мосту. Потім обстріл. Несподівана зміна виразу облич військових і журналістки. Короткі накази, куди рухатися, біг підтюпцем.

— Я в магазин сходжу і повернуся, — обіцяю хлопцям.

Практично за рогом те саме СБУ. Де тримали і катували полонених. Де була розстрільна стіна. У темряві ця невелика споруда схожа на будівлю з привидами.

Восьма вечора, неділя, а місто практично порожнє. Кілька перехожих, почувши, як ми гучно розмовляємо українською, поспіхом переходять на протилежний бік вулиці. На центральній площі нікого немає взагалі. У супермаркеті тільки кілька молодих людей, дівчата з фарбованим волоссям — купують пиво і сухарики.

— Вони все ще бояться, — пояснює мені Оля.

— Так, ніби все ще існує комендантська година…

Я повертаюся до хлопців, вони знову і знову повторюють, як мантру, що тут усе інакше, як в останній день життя. Уже за кілька годин я зрозумію, як саме. А поки ми ще ідемо через дорогу в цілодобове віконечко магазину за пивом і розмовляємо з продавчинею про те, що вона «гражданка Украіни, но русскоговорящая», про її однокласників, які пішли в «апалчєніє», про ВСУ, які їх обстрілювали: «Зачем?! Пасматрітє на Сємьоновку!»

Іноді, але рідко вулицею проходять самотні постаті в камуфляжі, іноді вони ідуть по двоє. Дивно, але вони заспокоюють.

Розділ 4. Добровольці

Семен

Я чекав у кулуарах Верховної Ради. Нарешті засідання завершилося і депутати почали виходити. Ніколи не бачив його вживу — лише з екрана телевізора (дуже часто в балаклаві), тож боявся не впізнати. Але це було неможливо: дуже характерні риси обличчя, маленький рот.

Наша камера його здивувала. Моє запитання — ще більше. Я згадав його блог на ресурсі «Цензор» про кримінальне переслідування з боку влади і запитав, чи не йдеться про справу викрадення людини. Його реакція здивувала вже мене: брови вигнулися вгору, очі округлилися. Запала тиша. Мені самому стало ніяково. Пауза тривала секунд п’ять, проте в прискореному телевізійному вимірі це ціла вічність. Потім він опанував себе і почав звично швидко й багато говорити. Звинувачувати інших. Я не вгавав і повертався до запитання, на яке він вперто не давав відповіді. Семен по-панібратськи поклав руку мені на плече і сказав: «У вас ничего не выйдет».

Як ви вже, мабуть, здогадалися, наступна історія — про комбата Семена Семенченка. І про ще одну людину з позивним «Калаш».

О другій годині дня 14 вересня 2014 року з території військової частини 3027 Національної гвардії України, що в селі Нові Петрівці під Києвом, на своєму авто виїхав Олександр Калашник, позивний «Калаш». На той момент він виконував обов’язки кадровика добровольчого батальйону «Донбас». Ні наступного дня, ні через добу, ні пізніше Калашника ніхто не бачив. Він зник безвісти. Серед бійців «Донбасу» керівництво батальйону почало розпускати чутки — мовляв, Калашник злив інформацію про добровольців із Донецької й Луганської областей та їхніх родичів в так звану ДНР, отримав за це гроші й перейшов на бік ворога. Товариші по службі не вірили, однак минав час, а Калашник не з’являвся. Серед бійців була й інша версія — мовляв, у «Калаша» конфлікт із Семенченком.

Про Семена Семенченко знає вся країна. Він з’явився у квітні 2014-го спочатку у соцмережах, потім на телебаченні. У незмінній балаклаві. Тоді всім було страшно. Іноді доходило до паніки. Менш ніж за 200 кілометрів від Києва, на кордоні з Чернігівщиною, щоночі гуркотіли російські танки, відбувалися вуличні бої в Одесі, диверсанти були на Донбасі. Влада крихка, невпевнена, не здатна на рішення. Уже колишній міністр оборони заявляє, що армії практично нема. Боєздатних сил — 5—6 тисяч особистого складу.

І тут з’являється він — герой у балаклаві. Семен Семенченко. Він постить фото і відео з людьми — так само у балаклавах і чорній формі. Мовляв, усе це — мешканці Донеччини, які готові померти за Україну, а їхній загін називається батальйон «Донбас». Тоді, на хвилі патріотизму, усім байдуже, що, по суті, «Донбас» — незаконне військове формування.

Урешті у Семенченка з’являються покровителі у владі. Його разом із загоном бере під опіку Дніпропетровська обласна адміністрація, яку на той час очолював олігарх Ігор Коломойський.

«Семен прийшов до нас із вулиці, сказав: «Здрасьте», — і ми його підтримали», — розповів згодом в одному з інтерв’ю тодішній зам Коломойського Борис Філатов. «Пам’ятаю, коли у нього було всього 60 осіб — роздягнених, роззутих, роззброєних, а першу зброю він добував нічними вилазками на блокпости», — продовжував заступник голови ОДА.

15 травня батальйон Семенченка вперше заявив про себе. «Донбас» захопив відділ міліції у Великій Новосілці Донецької області. Мовляв, тамтешня міліція підтримувала бойовиків. Ці кадри покажуть усі центральні телеканали. Про Семенченка у балаклаві вже знає вся країна.

23 травня — перший бій. Під Карлівкою відбулися сутички «донбасівців» із так званим «Востоком»; є загиблі й поранені.

Один із загиблих у тому бою мав позивні «Федір». Вдова «Федора» Марія (обоє були мешканцями Донецька) згодом розповіла про ті часи пресі:

«Я думала, что он едет проводить товарища, а он собрал рюкзак. Сказал, что ему понравились высказывания Семенченко. Да, мы его страницу тогда оба читали, если можно так сказать, «с открытым ртом». Муж с воодушевлением рассказывал о тех ребятах, с которыми познакомился в «Донбассе», был в восторге, говорил: «Пока не остановим тех, кто пытается захватить Донбасс, я не вернусь». Я пыталась удержать: «У тебя двое деток», — а он говорил: «Держи хвост пистолетом». Вообще, он веселый был, любил хохмить…»

23 травня 2014-го «Федір» подзвонив дружині з-під Карлівки. Розповів про бій, як закидують гранатами. Наказав забирати дітей і втікати з Донецька. Після цього зв’язок увірвався. За якийсь час із Марією зустрілася подруга і показала фото — на них її чоловік вже мертвий, зі слідами жахливого насильства. Пізніше ці кадри облетіли весь інтернет. Кадирівські бойовики-чеченці вже вбитого «Федора» прив’язали до вантажівки і тягли по дорозі 10 кілометрів. Зліва на грудях була рана — звідси пішли чутки про вирізане серце. Насправді просто осколочне поранення в груди. Загинув полонений від пострілу в голову.

Громадянській дружині довелося докласти багато зусиль, щоб дістати тіло з моргу й поховати. Ховали мовчки — поруч був похорон «ополчєнца» з озброєними людьми, і, як каже Марія, не можна було навіть плакати. З Донецька їй таки довелося тікати — погрожували перерізати горло синові. Сім’я виїхала спочатку у Слов’янськ, потім у Дніпропетровськ. Від волонтерів «Донбасу» отримала допомогу — 200 тисяч гривень. І все. Друзі загиблого «Федора» сказали, що той бій був погано спланованою акцією атаки на блокпост.

Її неофіційний чоловік, так само як і інші загиблі 23 травня, не отримає нагород, родичам полеглих не виплачуватимуть допомогу. Офіційно ці люди не герої, а учасники незаконного збройного формування.

У червні, однак, ситуація змінилася. «Донбас» під своє крило взяла Національна гвардія МВС. Командиром уже офіційного бойового підрозділу збиралися призначити героя у балаклаві з соцмереж і телевізора — Семена Семенченка.

Поки у чиємусь Фейсбуці тривали фантомні бої й перемоги, за парканом військової частини Національної гвардії 3027 у Нових Петрівцях велося реальне формування і тривав бойовий вишкіл батальйону «Донбас». Улітку 2014-го не було відбою від добровольців. Воювати за Україну проти Росії зголосилося чимало іноземців. Були в «Донбасі» білоруси, був і одружений з українкою грузин Серго Зумбілідзе. Відповідно до Закону «Про міліцію», вони не могли стати бійцями Нацгвардії та отримати зброю — як іноземці. Ще не командир Семен Семенченко обіцяв вирішити проблему. Підтримав його і радник міністра внутрішніх справ.

Говорить Зумбілідзе: «Нас на базу еще не завели, построили. Я первый раз этого человека увидел, это был замминистра Авакова Геращенко. Геращенко сказал, что все будем воевать… Он предложил нам всем: “Мы вам всем сделаем гражданство…”»

Бійці-іноземці «Донбасу» написали прохання до президента про здобуття українського громадянства. Віддали діловоду Олександру Калашнику.

Зумбілідзе: «Калаш сказал, что Семенченко забрал, пообещал отнести в кабинет президента».

Очевидно, не доніс. Більшість білорусів із батальйону «Донбас» згодом були депортовані з України, а на батьківщині отримали серйозні тюремні строки — як учасники незаконних військових формувань.

Так чи інакше, бійці «Донбасу» стверджують — на той час приблизно кожен п’ятий із них не був оформлений у штат. І, відповідно, не мав права отримувати зброю. Але отримав.

Петро Багатчук, позивний «Хутор», колишній боєць «Донбасу»: «На той час, коли ми вже прибули в Артемівськ, у нас були вже перші бої. Начався шум, що багато неоформлених. Що не буде відшкодовано в случаї ранєнія чі гибелі…»

Неоформленим офіційно бійцям почали роздавати посвідчення. З печаткою у вигляді чи то тризуба, чи то орла.

«Хутор» згадує:

— На той момент кожен розумів, що це ліпа, хоча запевняли, що та печать має силу. Багато серед нас було юристів і умних людей, і вони понімали, що це фількіна грамота.

Батальйон «Донбас» не є юридичною особою, тому на жодну печатку права не має. Справжнє посвідчення — з печаткою військової частини 3027. На липовій — підпис С. Семенченка, буцімто підполковника.

Володимир Бабенко, позивний «Фагот», капітан міліції, командир взводу:

— Цим бійцям посвідчення не віддали тому, що вони не були в штаті. Значить, Семен придумав печатку з орлом. Що це батальйонна печатка. І почав видавати посвідчення свої, ставлячи печатку і підписуючи…

Семенченко категорично заперечує, що він підписував липові посвідчення. Не мій підпис — і все. Однак не заперечує, що з офіційним оформленням у структуру Нацгвардії були проблеми, зокрема і в нього самого.

Офіційно командиром батальйону Нацгвардії «Донбас» капітан міліції Семен Семенченко став 11 серпня 2014-го. Парадокс у тому, що такої людини 11 серпня ще не існувало. Паспорт громадянина України на прізвище Семенченко людина, яка себе так називає, отримала наступного дня — 12 серпня. 11 серпня, в день призначення, Семенченко офіційно був ще Костянтином Грішиним.

Під час призначення Семенченка було допущено низку інших серйозних порушень. Зокрема, у Законі «Про міліцію» чітко прописано, що офіцер мусить мати вищу або спеціальну освіту. У капітана міліції Семенченко, як видно з його сторінки на сайті Верховної Ради, є лише загальна середня освіта. Історія ж з його званням — з розряду і сміх і гріх.

13 серпня 2014 року до Вишгородського районного військового комісаріату із заявою про прийняття його на військовий облік офіцерів запасу звернувся громадянин Семенченко Семен Ігорович… Громадянину Семенченку, з його слів, було заповнено та видано тимчасове посвідчення офіцера запасу. Запит на особову справу за попереднім місцем перебування на обліку в Севастополь АРК не надсилався у зв’язку з його анексією. Виходячи з цього, підтвердити присвоєння військового звання «капітан-лейтенант» Семенченку та надіслати копію атестаційного листа чи витягу з наказу немає можливості.

Начальник управління особового складу — заступник начальника штабу командування Сухопутних військ ЗСУ, полковник І. Близнюк

Свої зірочки на погонах керівник батальйону Семенченко отримав у Вишгородському військкоматі. У найпростіший спосіб — прийшов і заявив, що він капітан-лейтенант військово-морських сил. Просто син лейтенанта Шмідта.

Як стало відомо згодом, Грішин-Семенченко просто не міг бути офіцером. Він не здобув вищої освіти і, якщо вірити його ж автобіографії, не служив у лавах Збройних Сил України.

Так і вийшло, що командиром батальйону стала людина без відповідної освіти і, грубо кажучи, самозванець. Під час призначення Семенченка в МВС припустилися ще одного серйозного правопорушення. Співробітником Нацгвардії не може бути людина з непогашеною судимістю. У Семенченка, точніше Грішина, судимість була. Хоч зараз він це й заперечує, але свого часу в пориві відвертості зізнався журналістам про таке:

«Я был арестован в 1995 году по статье «недонесение о совершенном преступлении» (была история, когда я не хотел свидетельствовать против людей, которых пытались опорочить, не хотел платить бандитам и попал «под раздачу» коррумпированной преступной системы). Отсидел в СИЗО 8 месяцев, и суд, как это у нас водится, чтобы не подставлять прокуратуру и милицию, дал приговор «ограничиться отсиженным» («Лівий берег», 26 листопада 2014 року).

У цьому ж інтерв’ю Семенченко заявляє про скасування судимості в середині 2000-х років, але, судячи з документів, на момент призначення комбатом він усе ще був судимий. Знято судимість лише у вересні 2014-го, майже через місяць після призначення.

Так чи інакше, у серпні 2014-го батальйон «Донбас» разом з іншими підрозділами антитерористичної операції взяв активну участь у бойових діях. Його бійці звільняли Попасну й Лисичанськ. Командир описував це все у Фейсбуці. Бійці з передової, наприклад уже згадуваний «Хутор», помітили поруч з комбатом особливий загін:

— Люди, яких, так як і Семена, я ніколи не бачив в боях, появлялись в освобождьонних городах… Ми ще їх знали з Петрівців. Вони даже готувались отдєльно. Краща форма, бронєжилєти, навісне озброєння, глушителі, прицели. По них було видно, що це мажорний взвод якийсь. Всігда лучші машини в них, «хамера», «паджерики» без номерів. Ми розуміли, що забрані у людей… Після того як ми зайшли в город, вони вже занімалися своїми ділами.

Між тим слідом за основним складом Донбасу на передову рушили резервісти. Усі офіційно оформлені, з правильними посвідченнями. Але… без зброї. Їхні автомати уже дісталися неоформленим.

Таким бійцем без зброї був колишній боєць «Донбасу» з позивним «Нічник»:

— Нам выдали удостоверения, а оружие, сказали, получите по месту… По месту оружия не выдали…

Це було як у Червоній армії за Другої світової війни. На передовій опинялися солдати без зброї.

«Фагот»:

— І казали нам так, що зброю ми добудемо в бою.

Боєць із позивними «Нічник» був водієм. Але кілька разів потрапляв у перестрілки без шансу захиститися. «Фагот» згадує:

— І тут почалася перестрілка. І він до мене підходе, а в нього так бронєжилет був, каска була радянська, зброї нема, хотя він оформлений. А в мене, поскільки я офіцер, і пістолет був, і автомат То він до мне підходив і просив: «Дайте хоч пістолет». Я дав.

«Нічник»:

— Некоторые предлагали дать мне гранату. Я говорил им: зачем мне граната, если я за рулем? Чтобы не быть просто мишенью.

Новобранців без зброї відправляли, наприклад, охороняти Курахівську ТЕС. У випадку нападу супротивника мусили виконувати наказ — просити про підмогу. І сподіватися на чудо.

Сьогодні Семен Семенченко все це заперечує:

— Я тоже часто был без оружия. Но потом, когда мы стали Нацгвардией, все, кто были на фронте, были оформлены.

Після перших боїв, і особливо Іловайська, міф про фейсбучного героя серед бійців почав розсіюватися. Постало і питання грошей, зібраних у фонд батальйону.

«Хутор»:

— Коли йому задали питання, вже поранені були після Попасної, в Лисичанську, вже погібші в нас були. Шо хлопці лежать в Харкові, в госпіталі, нема за шо лічити. Він каже, що це ваші побратими, ви їх і лічить.

За словами діловода Олександра Калашника, на початку вересня запитань до комбата з’явилося вже дуже багато — і про відсутність статусу в одних бійців, і про відсутність зброї в інших, і про витрати з фонду батальйону:

— У період з 7 по 12 вересня я зробив декілька спроб ініціювати проведення аудиту коштів, які надійшли в каси батальйону. Ці спроби були невдалими, і я тоді почав погрожувати…

Усі перелічені факти в разі їх доведення — не просто недбалість, а кримінальне правопорушення. Злочин, за який винуватцеві світить тривале ув’язнення. Після останнього з’ясування стосунків на підвищених тонах до Калашника, за його словами, прийшли на розмову представники того самого «елітного» підрозділу «Донбасу», про який уже згадувалося раніше:

— 13 вересня до мене в штаб частини приїхали бійці особистої охорони Семена, які спочатку спробували тиснути на мене, потім зробили пропозицію якоїсь матеріальної винагороди. Вони добивались від мене зупинення цієї роботи. І поїхали ні з чим 13 вересня.

14 вересня о 14 годині Олександр Калашник сів у авто й залишив межі військової частини у Нових Петрівцях. Одразу за виїздом помітив погоню. Автомобіль Калашникова було заблоковано, озброєні люди силоміць витягли його з салону і, зв’язавши та запхавши кляп у рота, повезли у невідомому напрямку.

Цього ніхто не бачив. І три місяці «Калаша» вважали зниклим безвісти. Аж у грудні у Вишгородський відділ МВС, який розслідував справу про зникнення Калашника, прийшла мати зниклого і повідомила, що їй телефонував син, який розповів, що його утримують озброєні люди в будиночку в лісі, в прифронтовій зоні Донецької області. Слідчі вирушили туди. Участь в операції зі звільнення Калашника брало 30 бійців батальйону «Азов». Керував нею особисто начальник управління МВС в Донецькій області генерал-майор В’ячеслав Аброськін. Є копія протоколу допиту керівника донецької міліції щодо цього інциденту. Аброськін повідомляє прокурору військової прокуратури, що Калашника утримували бійці іншого батальйону — «Донбас». Товариші по службі.

«У будинку були чотири особи, одягнені в камуфльовану форму, які відрекомендувалися представниками батальйону «Донбас». На запитання, за чиїм наказом він там знаходиться, один із вказаних осіб мені повідомив — за наказом Семенченка».

З протоколу допиту свідка В. В. Аброськіна

22.07.2015-го, м. Маріуполь

Калашник — чоловік середнього зросту і середньої статури, коротко стрижений, говорить розважливо і спокійно:

— Близько десятка бійців батальйону, особиста охорона Семена Семенченка, на декількох машинах перевезли мене сюди зв’язаним на підлозі автомобіля…

Сюди — це спочатку на околицю Дніпропетровська, а потім на одну з покинутих після Майдану дач колишньої еліти з оточення Януковича.

Саме 15 вересня 2014-го завершувалася реєстрація кандидатів у народні депутати за партійними списками. Семен Семенченко став № 5 у списку об’єднання «Самопоміч». 26 жовтня відбулися позачергові парламентські вибори, і в листопаді Семенченко отримав депутатський мандат. І депутатську недоторканність.

Увесь цей час із десяток його підлеглих силою утримували Олександра Калашника у полоні, у будиночку у Великоновосілківському районі Донецькій області за кільканадцять кілометрів від лінії фронту.

«Калаш»:

— На момент, коли мені дали свободу пересування в будиночку, я півтора місяця практично не їв, був дуже худий, сам майже не міг пересуватися і виглядав як людина, яка перенесла певні знущання.

Після початку роботи нового парламенту умови утримання Калашника дещо пом’якшилися. Частина охоронців просто зникла. Користуючись недбалістю решти, Калашник зумів у телефонній розмові повідомити матері про місце свого перебування. За якийсь час прибули правоохоронці та бійці «Азову», і Калашника звільнили.

Народний депутат Семен Семенченко на запитання про цю історію реагує специфічно. Округлює очі. Згодом починає все заперечувати:

— Нет, истории такой не было. Еще раз — у меня такой истории не было. Если вы говорите об этой истории, то, во-первых, у вас ничего не выйдет.

Спочатку Семенченко взагалі не може згадати підлеглого бійця з прізвищем Калашник. Мовляв, у нього була тисяча бійців, усіх не пам’ятає.

Щоправда, коли камера перестає записувати відео (хоча звук продовжує працювати), пам’ять до нього повертається:

— Он был официальный солдат резерва. Солдат-писарь, он никогда не был на фронте. У меня с ним был конфликт летом, перед Иловайском… Хотел дать по морде той крысе, которая говорит, что если тебя убьют, то оформим задним числом. Психанул и сказал: вали отсюда. После чего перевелся «Калаш» в часть 3027. И через два месяца, как он ушел из батальона, он начал заявлять о том, что его похитили…

З моменту звільнення Калашника з полону «своїх» минуло вже багато часу. Кримінальна справа безрезультатно мігрує між військовою прокуратурою і МВС, хоча рівень підслідності — ГПУ. Очевидно, реальне розслідування мотивів викрадення Калашника може пролити денне світло на роль у цій історії багатьох посадовців.

Семен Семенченко — теж підслідний. У інших справах. Переважно йдеться про підроблення документів. Однак на перешкоді стає депутатська недоторканність та політичні ігри. Іноді депутатський голос багато важить. А з підслідним легше домовитися.

Для багатьох Семен Семенченко досі герой.

Але яким би не був він чи інші керівники добробатів, саме добровольці стали основним фактором, який врятував Україну від війни і хаосу на значно ширших територіях.

Петро

Я познайомився з Петром у мирний час в івано-франківській кав’ярні. Він сидів у компанії журналістів і письменників, усі пили каву з коньяком. Петро єдиний з-поміж нас займався політикою. Він був сином колишнього міського голови. Націоналістична «Свобода», щоб дошкулити йому, у своїй партійній газеті присвятила Шкутяку-молодшому цілий розворот із заголовком «Помаранчевий мажор». Це була неправда. Петро жив із дружиною і чотирма дітьми у квартирі, а не в будинку, їздив на кредитному авто і постійно намагався знайти для своєї енергії якесь нове застосування — це був то «Пласт», то мистецьке кафе, то робота менеджером, то посада голови районної адміністрації.

Час від часу ми перетиналися на Майдані, де він був у самообороні. Велошолом, спортивна куртка, якась палиця й усмішка, навіть у найважчі часи.

Потім я дізнався, що Петро поїхав на фронт. Став добровольцем «Айдару». Дружина, Рита, навіть не знала про це його рішення.

— Він мав бути на полігоні, на якихось навчаннях, — згадувала вже згодом вона. — А потім виявилося, що вже на сході, у Луганській області.

Їхали з друзями звичайним поїздом. Петро сміється, що якби пропустили свою станцію, то могли б вийти вже на тому боці, хоча тоді ще не було лінії фронту і того чи цього боку. Він проходив радше в людських головах, а позиції розташовували на трасах. То була війна блокпостів.

Потім я побачив Петра в телевізорі — його зняв колега, який поїхав у відрядження на Луганщину. Коротко казав, що мусив поїхати, бо відчув, що так треба. І все. У липні ми бачилися в Києві. У нього було кілька днів відпустки, які використав на те, щоб роздобути військове спорядження для свого батальйону. Розказував мало. Більше про походи в секрет. На розвідку. У так звану нічийну територію. «Сіру» зону. Трохи казав про особливе ставлення до полонених, яким не заздрить. Про затриманих «своїх» — за мародерство чи інші дрібніші правопорушення. Сміявся, що бракує жінок. Згадував побратима з Харкова, колишнього міліціянта, який після відпустки жартував, що в того був секс, і навіть, уявіть, із жінкою!

За кілька годин у нього був потяг на схід. Війна ставала дедалі серйознішою. Стріляли вже не тільки з автоматів, а й із мінометів і «градів».

— Артилерія, — одним словом каже Петро. — Але і наша артилерія відповідала. Ми стояли з артилерією. Я пам’ятаю, то вже було під кінець, що ми стоїмо, а повз нас боєприпаси нашої артилерії, «КамАЗ» із прицепом. Ящики з боєприпасами. Тільки хлопці починають розвантажувати — і тут «тух-тух». Це дуже неприємна штука (сміється). І, бл...а, не знаєш, що робити: чи ховатись, чи продовжувати розвантажувати. Якось так було — розвантажили ті ящики. Воно десь там впало у полі. Розвантажили, рознесли по точках, поховали їх.

Від звуку пострілу до вибуху лише кілька секунд.

— Заскочити в бліндаж і лягти просто на землю. Якщо є поруч рів — у рів. Кудись впасти. Тобто не стояти. Інтенсивність збільшувалась.

Далі була операція з розблокування Луганського аеропорту.

— Пам’ятаю, ми виїхали перший раз туди, — згадує Петро. — Але треба розуміти, на чому ми їхали, — ми їхали на «богданах». Доїхали до певного місця, там поряд добре так зносило дорогу. Ми відійшли в інше місце. Туди привезли поранених солдатів, які потрапили під обстріл. Далі повернулися на базу. Тільки повернулися — знову на бойову. На ніч йшли по зачистці дороги певної. Висунулися, перебули ніч, день і тільки надвечір повернулися на базу. Команда через 3 години — знову виїзд. Я вирішив годину помитися, годину поспати. За ці дні фізична втома і недосипання страшне. Але треба їхати. Годину поспав, зібралися, постаралися все, що треба, зібрати. І тоді ми вже не їхали автобусами. Там була сформована велика колона десь із 30 одиниць техніки. Ми їхали на броні, і було досить прикольно. Ми їхали ніч, і треба було не заснути, то ми один одного тримали. Далі вночі зупинилися — я так розумію, що до нас ще приєднувалася техніка. Можна було поспати. Почало світати вже. Було гарне видовище, коли така потужна колона їде. Прапор, усі сидять, така сила — всі відчували однаково. І був такий момент, коли ти проїжджаєш і видно по дорозі наші блокпости. І якщо до того ми їздили і віталися — тільки руку один одному піднімали, то зараз уже кулак. Тобто вони розуміли, куди ми їдемо. Ти проїжджаєш, і хлопці тобі показують кулак і очі в очі дивляться — і вони тебе розуміють, і ти їх. Якась така з’являлася енергія… Неймовірна. Навіть фізична сила. Приїхали в іще один пункт. Там нам дали можливість поспати 2 години. Видно, було планування, вирішували, що робити. Дали потім перекусити, і команда знову: «Дві хвилини — і виїжджаємо». І тоді вже вперед пішли декілька одиниць техніки, не вся колона — ми йшли на штурм. І коли ми проїжджали останніх наших, ми один одному показували кулак. Ще хочу сказати, що по тих селах люди виходили і вітали нас. І вже перед самим штурмом, у Георгіївці, люди вийшли, воду нам виносили і синьо-жовтий прапор несли. Ти відчував, що не на чужій землі. Реально почувався вдома. На своїй території, що ми не прийшли до когось додому, а до себе. Я відчував, що все нормально, що ми тут потрібні.

Увечері того дня ми дізналися, що Петро поранений.

— І почався штурм. Сиділи на броні вже. Плотна стрілянина, зав’язався бій плотний, танчики почали стріляти. Важливо в бою, що є командир, який каже, що робити. Не може ж кожен робити шо хоче. Якщо в тебе є досвід, то ти орієнтуєшся. Але все рівно є командир. У цьому бою у нас було все менш-більш нормально. У нас були рації, ми були готові. Ми знали, хто командир, хто віддає команди. Наш взвод, ми трималися. Дядя Саша вчив нас, щоб ми трималися разом. Для мене цей бій був як одна секунда, але він тривав реально, може, 3—4 години. Тобто він тривав довго, ну, до того моменту, як мене звідти вивезли. Ну, і далі вже повідомляли, що когось із наших вбили, хтось ранений. Фактично відбувалося все не на великій території, але то так здається, коли ти в селі, а там хати, вулички і так дальше, і ти ж не знаєш, що робиться за парканом. А далі прилетіли міни. Ну, ми стояли, а в нас вдарили з мінометів. І я просто… По рації сказали, що зараз наша артилерія відпрацює. А в цей момент вони вдарили з мінометів по нас. І свист міни, ти чуєш, що вона летить. І я ще так думав: «Ясно, що не наші, бо в нас інша артилерія», — і я побачив вибух першої міни і потім відчув — бабах! — прилетіла. І дальше вже вирубало. Коли я приходив до себе, я реально йшов по коридору, в кінці бачив таке світло, але воно так розтягувалося, звук чувся. Коли я прийшов до тями, то чув таке: «Вяу-вяу!» — таке в голові, і так все розширюється і звужується. Якщо бій, який тривав годинами, для мене був як одна секунда, то це, що тривало декілька секунд, розтягнулося для мене в часі. Далі, коли прийшов до тями, почав аналізувати, що зі мною, де болить. Відчув — нога, перевірив, чи нога взагалі є, пальцями порухав. Далі пробував джгут натягувати сам, хтось підійшов. Переважно з 10 солдат тільки один може надати допомогу. Решта стоїть і дивиться. Це стандартна ситуація. Дядя Саша біля мене також поранений був. Каже мені: «Що ти? Ти як?» Я кажу: «Ніби живий, а ви?» Він теж каже, що ніби живий. Але чую по рації, він передає командиру роти: «Зала, Зала. Ето Щастьє. Мнє ногу оторвало». Я ще подумав, що якщо вдарили, то зараз будуть атакувати. Я ще автомат скинув з запобіжника, щоб відстрілювалися в разі чого. Але дальше прибігли наші, і все пішло своїм ходом.

Коли почався бій, у мене не було ніяких відчуттів, ні страху жодного не було. Я настільки відчував, що в вогні не горю, у воді не тону, що все буде добре. І наші підбігли, і все відбувається, як має бути. Підбігли, почали надавати хлопці допомогу, приїхало БМП. Погрузили на БМП. Командир БМП з таких людей, яких ти десь у житті зустрів і хотів би їх зустріти ще раз. Я би дуже хотів зустріти його ще раз, я не знаю, хто цей командир БМП, я його навіть обличчя не пам’ятаю, але я б дуже хотів його зустріти. Я його запам’ятав, він був у такій чорній шапці — видно, що він був командир. Авторитетний і активно поводився в бою. У нього не було страху, і він за нами приїхав. Насправді не всі їдуть, навіть ті, хто на танку, — якщо починають обстрілювати, особливо артилерія, вони стараються звідти втекти. А цей приїхав за нами. Нас погрузили. І він не просто приїхав, він на половину тулуба виліз зі своєї кабіни і притримував, щоб ми не з’їхали з броні зверху, бо нас зверху поставили. То страшний ризик для нього був. Бо коли працюють снайпери, вони першим ділом відстрілюють командира танку, чи БМП, чи машиніста. Щоб просто ця техніка вже не рухалась. Дорогою ми зупинилися, і в цей момент я побачив, що колона з Луганського аеропорту рухається, тобто машини йдуть. І вони з того аеропорту гнали. Тоді в мене таке відчуття: по-перше, «я їду додому» і — «ми зробили це»! Це неймовірне щось, що завдання виконане. Ми пробили. Колона поїхала. Того ми сюди і їхали. Я був дуже спокійний і дуже щасливий — завдання виконане. Я їду додому. Ще був такий важкий момент, коли хлопці мене погрузили на БМП, — я так тепер це згадую просто — погрузили на БМП, і БМП їде, а вони лишаються. І я думаю: «А чому вони не зі мною? Ми ж усюди були разом. Як це: мене забирають, а вони лишаються?» Ми за цей час стали як сім’я. Це неймовірний зв’язок. І тут як пуповину перерізають.

Там був лікар, і він нас обходив. Там ми чекали транспорту, щоб їхати до лікарні. Там нам кололи знеболювальні, обробляли рани і просто чекали, коли буде транспорт.

Потім машина приїхала і волонтер, який потім загинув, до речі. Він волонтерив тим, що вивозив поранених. Нас іще супроводжувало двоє дівчат: медсестра і польська журналістка. І ця друга дівчинка, Лада, вона і зараз там. Вона мені розповіла, що вже пізніше, як ми з нею знайшлися, цей волонтер загинув.

І ще коли нас вивозили, було таке переживання, що ми поїдемо не тією дорогою і потрапимо в полон. А їхали ми вночі. Шість годин треба було об’їжджати Луганськ. Але він добре доїхав — нас привезли в лікарню. По дорозі дядя Саша — було таке, ну, йому дуже боліло, і видно, що він марив, прощався з життям, — мені казав, що всьо. А я тримав його за руку і казав, що впевнений, що все буде добре. А коли Саша приходив до тями, то вибачався, що таке говорить. І коли нас уже привезли в лікарню в Щастя, і відкрили двері вигружати, і я почав казати: «Його першого забирайте», а він: «Нє, нє, його першого. Мені вже не допоможе». Нас забрали. Потім Харків і Львів одразу. Пам’ятаю вертольот цей, що вивозить поранених. Він прилетів під ранок. Пам’ятаю, що дуже комфортні ці носилки. Їх просто підвішують у вертольоті. У Харкові перших оперували, а звідти борт до Львова.

Пишучи про Петра, не можна не згадати про дядю Сашу — Олександра Косолапова, уродженця містечка Щастя біля Луганська, добровольця «Айдару». Урешті, найкраще про нього написав саме Петро:

«Дядя Саша був солдатом, але для нас став командиром. «Грек» каже, що він врятував йому життя, коли вивів відділення із зони обстрілу під Металістом. Мене там тоді не було. Дядя Саша розставляв секрети, ходив їх змінювати, не спав цілу ніч, давав можливість нам відпочити. Він дуже любить своє рідне місто Щастя і його людей. Він у собі переживав те, що деякі його друзі-афганці на протилежній стороні. Тільки повторював: «Вот так мы здесь и живем». Його дії визначалися лише досвідом. І він багато розповідав нам про свій досвід — про Афганістан. Ми навчилися слухати, виконувати команди, ходити на передову. Ходити на передову стало для нас основним, нас більше нічого не цікавило. Ми знали, що ми — бойовий підрозділ і наша робота — ходити на передову. Уже розуміли один одного без слів, дбали один про одного, як батьки про дітей. На базі ми відпочивали, багато говорили, багато жартували. Друзі дяді Саші часто приносили нам домашню їжу. Він любив розповідати про своє Щастя. Не розумів хамства, навіть розгублювався в таких ситуаціях. Він розумів жарти, і це для нас було важливо. Ми і розділили міну на трьох (так каже Льоша Тутов), усі були поруч. Як сказав друг Віталік, «на війні взагалі немає романтики, але є естетика». І я з ним погоджуюся. А дядя Саша нас учив людяності. На війні ми вчилися любити людей. Людяність переборола страх. «Петя, когда война, срать ходят с автоматом», — сказав мені якось дядя Саша. Це не був жарт, сказано було строго».

Женя

Женя — журналіст. Ще молодий, але з бородою і завжди серйозний. Женя любить пиво. П’є його часто, але багато випити не може. Сильно п’яніє. Буйним не стає, навпаки, перестає говорити, починає опускати голову, майже засинає.

Женя не був на передовій, але форму нетривалий час носив.

У травні 2014-го він пішов добровольцем у батальйон «Дніпро-1», який формально підпорядковується Міністерству внутрішніх справ. У ті дні Женін підрозділ зазвичай охороняв блокпости між Дніпропетровською і Донецькою областями. Далеко від передової. Нічого небезпечного — ні тобі «градів», ні навіть «васильків» — мін невеликого калібру. А все ж Женя майже не згадує своє перебування там. Найбільше його вразили «наряди на сепарів». На головах мішки, у підвали заштовхують, заохочуючи ударами. Ударами сильними. З підвалу іноді чутно крики.

Ще Женя описував псевдорозстріли. Точнісінько такі, як по той бік фронту. Людину з мішком на голові ставлять до стіни. І починають строчити з автомата над її головою. Аж поки на джинсах не з’явиться мокра пляма. Женя каже, це був… десантник 25-ї бригади. З невідомих причин перейшов на сторону ворога. Потрапив у полон. Після процедури з «розстрілом» «розколовся». Розповів усе. Зізнався у тому, як здавав наші блокпости і як після цього їх накривала артилерія, а ще про те, як… ґвалтував дівчат…

Іншого разу Женя сам був у «наряді на сепара». Це був псевдоволонтер. Звичайний аферист. Постійно з мішком на голові й постійно наляканий. Боявся без дозволу перевернутися. Їв лише рачки, хоч міг сидячи.

Женя не міг зрозуміти, навіщо його тримали. Адже обміняти його на своїх не було жодного шансу. Аж поки не став свідком страшної історії. «Псевдоволонтера» витягли з його камери, дали в руки пістолет і наказали вистрелити. Потім зняли відбитки пальців. Сказали, що з цієї зброї щойно убито сепаратиста. І якщо він, псевдоволонтер, завтра не перепише на «штаб» свою квартиру, то надовго сяде за вбивство. Після цього відпустили.

Зараз Женя часто їздить на лінію фронту — уже як журналіст. Спокійний і добрий, він може розлютитися лише з однієї причини — війна.

Коли я пишу ці рядки, у нього день народження. Многая літа, Женю.

Зодчий

У мене нема голосу і проблеми зі слухом, але в юності, трохи хильнувши, я любив співати з друзями народних пісень. Особливо популярною в нас чомусь була лемківська «Кедь ми прийшла карта на роковаць». Відомою вона стала завдяки виконанню Тараса Чубая і групи «Плач Єремії». Ліричному герою приходить повістка, і він просить тата: «Неню ж, ти мій, неню, піди ж ти за мене на ту войну».

Під час останніх хвиль мобілізації я часто згадував ту пісню. Після першого патріотичного запалу добровольців відчутно поменшало. Від повісток ховаються у родичів чи за кордоном. Військкомати відверто полюють на потенційних солдатів. Смерть здалеку приходить у кожну домівку.

Я в потягу Івано-Франківськ—Київ.

— Знаєш, куди я їду? — питає мене круглолиций чоловік у тамбурі.

— До Києва? — питаю.

— Нє. У Києві пересадка. Далі на Москву.

— Он як. На москалів працюєш?

Він дістає з пакету дволітрове пиво. Воно тепле.

— А що робити? — він трохи втягує живіт. — У мене двоє дітей. Я з Надвірної. Гуцул. Роботи нема. Дві вищі освіти. І мушу їхати до москалів. На стройку. Але я там кажу, що я бандера. І ніхто нічого. Кричу, що бандера, а вони мовчать.

— Пиз…ш, — раптом втручається в розмову високий сивий чоловік. — Тебе б там за бандеру зразу скрутили.

— Не пи…у. Кричу, що бандера!

— Ви теж до Москви? — питаю у старого.

— Нє, не так далеко, — він прикурює нову сигарету від попередньої. — На фронт. Замість сина іду добровольцем. «Дніпро-1».

— Замість сина? — У мене відбирає мову.

— Домовився з воєнкомом. Їм головне цифра. То яка різниця? Мені 55, уже нажився, а син хай ще поживе.

Бандера з Надвірної мовчить.

— Ви мєнт? — питаю я, згадуючи, що «Дніпро-1» — батальйон МВС.

— Було колись. А взагалі я зодчий.

Чоловік прикурює уже третю поспіль сигарету, я йду з тамбуру. У голові крутиться: «Кедь ми прийшла карта на роковаць…»

Студент

Про «Студента» мені розповів Ч., а Ч. служить у такому підрозділі, про який розповідати геть нічого не можна. Тому тільки про «Студента». Він народився і виріс у Красноармійському Новоазовського району Донецької області. Так багато слів і жодної інформації для мешканця Кіровограда чи Лондона. Це таке маленьке селище у Приазов’ї, майже на кордоні з Росією. Він учився у Маріку — так називають Маріуполь. Якщо хтось розповість про нього щось більше, я спробую написати про нього ще. Його звати Микола Пічул. Його звали Микола Пічул… Він записався добровольцем у батальйон «Донбас». Одним із перших. І патрулював власне селище, яке до серпня 2014-го було під українською юрисдикцією.

Про той вечір відомо мало. Було 27 липня 2014-го.

Він просто стояв. Бачив, як п’яні бійці однієї з бригад (а чого ховатися — негероїчні солдати героїчної 93-ї) почали чіплятися до його друзів. «Шо, ватнікі?!» — кричали вони. У них була влада — автомат. Автомат — серйозна влада там, де нема іншого автомата. Автомат і алкоголь — уже не влада, а диктатура. Терор. У «Студента» було загострене відчуття справедливості. Мабуть, він тому й пішов добровольцем у «Донбас». Мабуть, того вечора саме через це почуття він почав з’ясовувати стосунки з п’яними десантниками. Захищати своїх. Від реальних «ватніків».

Вони вбили його пострілом у голову. Свої. Свого. Місцевого.

Зараз Красноармійське Новоазовського району окуповане так званим «ДНР». По суті — Росією. Можливо, цього б не сталося, якби не той інцидент. Убивство власного захисника п’яними «чужими». Про це писали.

Алексей Герман:

«Привет. Сегодня с утра убили моего боевого собрата. Убили не сепаратисты, убили бойцы 93-бригады. Убили выстрелом в голову бойца, который вступился за гражданских, который не давал пьяным солдатам бесноваться… это уже вторая смерть от 93-бригады в нашей группе… на глазах у Мустафы Найема до этого было убито «…», сегодня убили «Студента» — он действительно был студентом, оформил академический отпуск, чтобы защищать Родину. По первому делу толстожопы командиры пытаются затормозить расследование, по второму комбат говорит не разглашать. Суки… это чьи родители или дети… что вы хотите замять? Неспособность командиров контролировать личный состав? Напуганные личной ответственностью? Если строится новая армия, то тех подлецов, которые позволяют себе подобные преступления, надо привлечь к ответственности!!! Опять замалчивания, опять какие-то тёрки и договаривания… Студент на фото в тельнику слева… Он отлично воевал, он мог стать отличным отцом. Две недели назад ему исполнилось 22 года. Ниже статья Мустафы…»

У статті Мустафи Найєма нема нічого про вбивство «Студента». Там про інше вбивство — не менш безглузде. Наведу тут коротко пост колишнього журналіста, а нині народного депутата в «Українській правді»:

«Я приехал в город N и планировал в тот же день выехать дальше, на восток. На месте договорился с бойцами одного из батальонов — нам было по пути. Ребят знал давно, доверял им на сто процентов.

Выехали после обеда на большом внедорожнике с открытым кузовом. В машине нас было семеро: трое в кабине, четверо в кузове. Было жарко, майка под бронежилетом промокла насквозь, и я сам попросился в кузов. Места было немного, сел спиной по ходу движения, опершись на кабину, ноги уперлись в баллоны с водой.

Камеру выключил и отложил рядом. Снимать ничего не планировал, поскольку ничего неординарного по пути не ожидалось. Дорога пролегала по территории, которую контролировали украинские войска. Всё как обычно — дружественные блокпосты, местами «зеленка», степь.

Из города выехали спокойно. Уставшие после утреннего боя и разморенные под солнцем бойцы расслабились. Ехали не быстро. Городок, куда мы направлялись, располагался километрах в семидесяти, доехать планировали минут за сорок.

Примерно в двадцати километрах от городской черты дорога расширилась. По обе стороны растянулись поля. Где-то вдалеке прямо на линии разметки видно БТР с украинским флагом. Дорога была уже достаточно широкой, чтобы разминуться.

Внезапно воздух прорезал выстрел. За ним еще один. Машину качнуло. Ребята, сидевшие в кузове, растерянно передернули затворы, выкрикивая: «Свои!» Пассажир на переднем сиденье успел крикнуть: «Вытяните руки! Руки вытяните!» Машина ощутимо замедлилась.

Крики уже слышались не только впереди машины, но и по бокам. Как выяснилось потом, бойцы из БТР высыпали вдоль дороги и держали машину на прицеле. Кто-то — позже говорили, что командир подразделения БТР, — крикнул: «Не стрелять!» Но было уже поздно. У кого-то сдали нервы.

Прозвучало с десяток выстрелов. Кто и куда стрелял, было не разобрать. Отстреливались ли наши, из машины, я так и не понял. Наверное, да. Но те, кто был на дороге, стреляли уже не только впереди, но и по бокам.

Сзади послышалось два или три глухих попадания в кузов. Пикап уже кренился набок. Одна пуля, влетев в боковое окно, разбила заднее стекло в кабине и пролетела между мной и бойцом, сидевшим справа.

Сейчас я думаю, что стрельба длилась секунд тридцать, не более. Наконец машина остановилась. К нам подбежали бойцы из БТР.

— Вы, бл…, какого х…ра без флага едете?! Где опознавательные знаки? — кричали бойцы из БТР.

— Какие на фиг опознавательные знаки?! Мы на своей территории! Мы же подняли руки, вы же видели…

— Да не видели мы…

— Бл… помогите достать раненных!

Первым из кабины с жутким хрипом вывалился водитель. Сзади из прорези между бронежилетом и разгрузкой через майку хлестала кровь. Лихорадочно хватая воздух губами, он сразу упал на землю.

Рядом сквозь крики бойцов из кабины слышались стоны со стороны пассажира. «Раненый… Здесь раненый…» Боец держался за голову, лицо и шея залиты в крови, вторая рука непослушно свисала вдоль туловища. Позже оказалось, что пуля прошла по касательной, не задев черепную коробку. Прострелено предплечье.

Тем временем с выпавшего из кабины водителя сорвали амуницию, разрезали майку. В спине у солдата зияла кровоточащая воронка. Парень бледнел на глазах, каждый вздох отдавался диким глухим свистом. Рану ему кое-как перевязали, и, пока останавливали проезжающие мимо машины, чтобы добраться до ближайшей больницы, дважды вкололи адреналин…

Водитель скончался, не доехав до больницы. Второй боец с многочисленными ранениями был госпитализирован и до сих пор находится под присмотром врачей…

Это не friendly fire. Всё это случилось не в бою, а на сравнительно мирной территории, повторюсь, контролируемой украинскими войсками. На этом участке не было даже блокпоста».

Іншу таку історію мені розповів колишній боєць «Азову». Після поранення лежав у госпіталі в Маріуполі. На перекурах помічав мовчазного чоловіка з поламаною ногою. Якось наважився запитати про обставини поранення.

— Та нема чого розказувати. Нема чим хвалитися, — відмахнувся той.

— І все ж?

— Попи…ся.

— З сепарами?! — здивувався мій знайомий.

— Якби ж то.

Виявилося, танкісти на передовій напилися. І одному «зірвало башту». Заліз у танк і випустив снаряд. Тільки погано поцілив і замість ворожих позицій снаряд прилетів у наш блокпост. Один загиблий. Бійці з блокпосту підлетіли до танка, витягли звідти горе-стрілка і почали бити. Ногами. Мовчазний солдат бив так сильно і відчайдушно, що зламав ногу.

Суд

Б’є — значить, любить. Цей варварський звичай іще цілком толерується в українській провінції. Усіма. У маленькому Старобільську про те, що Женя Винник «любить» Оксану, знали всі — навіть Остап Бендер і хлопчик, який просить у нього 10 копійок. Уже 14 років. Уперше полюбив іще до весілля. «Я вірила, що він зміниться», — схлипує Оксана. На її плечі й передпліччі гігантські гематоми, яскраво-фіолетові синці — під очима. Не змінився. Бив не просто так. Тому що любить. Патологічні ревнощі підживлював алкоголь. Міліція на заяви Оксани практично не реагувала. Женю викликали на профілактичні бесіди у відділок і відпускали. «Розбирайтеся самі, це ваші сімейні справи, не вбив же!» Одного разу вона наважилася подати в суд на розлучення. Женя на суді сказав, що не хоче розлучатися, любить дружину, і суддя… закрив справу. Оксана не наполягала.

А потім усе повторювалося. Женя їхав на заробітки у Москву, повертався з грішми, пиячив і «любив» свою дружину. Потім перепрошував, отримував прощення і знову їхав на заробітки.

Востаннє він повернувся на День незалежності 2015-го. Оксана зачинила двері, але чоловік заліз у будинок через кватирку. Уночі не чіпав. Зранку прийшов «дєдушка» (так Оксана називає Миколу — батька Жені) і приніс пиво. Випили і пішли в магазин за добавкою. Коли випили і це, дістали чарки на горілку. Оксана заховала пляшку.

— Ты зачем это делаешь?! — Сиві вуса свекра ощетинилися, в очах з’явилася погроза. — Знаешь, что будет?!

— Знаю, что будет, если он выпьет! — відрубала Оксана.

Пішли пиячити у свекра; Женя пообіцяв Оксані, що ввечері не прийде. Але прийшов. Постукав у двері, вона не відчиняла. Тоді він плечем їх вибив.

Перелякана Оксана тримала в руках телефон, щоб подзвонити хоч комусь і попросити про допомогу. Не знала кому. Він вирвав із рук слухавку, жбурнув на землю і щосили вдарив кулаком в обличчя. Потім ще і ще. До крові. Завалив на землю і бив ногами.

У цей момент додому зайшла 12-річна донька Слава. Батько, витираючи закривавлені руки, насуплено сказав:

— Іди гуляй…

І, завершивши екзекуцію, пішов і сам.

Славка між тим у сльозах побігла до своєї подруги. Її не застала, але розказала про все її матері Любі й вітчиму — солдату «Айдару» Євгену Селіну.

Дорослі заспокоїли дівчинку і почали збиратися. Євген узяв автомат.

Що було далі, Славка не бачила. Селін із Любою вийшли, підібрали Євгенового друга і поїхали до Оксани. Та лежала в крові, ледь жива. Сказала, що чоловік пішов до свекра пиячити далі. Люба залишилася з подругою, а чоловіки рушили до Винників. Звідти сусіди почули два постріли…

— Мы обедали как раз. Смотрю, во двор заходят двое военных. Сейчас будем разбираться, говорят. В каком смысле разбираться? Я им — я звоню в комендатуру, и это уже мы будем разбираться. А они прострелили мне ногу. Я упал и лежу. Они — к сыну. Ему тоже ногу прострелили, вытащили на улицу и там избили, — так, бризкаючи гнівом, підвішений до апарату Єлізарова, розповідав слідству історію Микола Винник.

У Селіна інша версія: стріляв, щоб захиститися, бо Винники кинулися на них із серпом.

Міліція повірила… Винникам. І вже за кілька днів айдарівець Селін опинився за ґратами. Щоб звільнити його з СІЗО, побратими за кілька днів зібрали заставу в майже 100 тисяч гривень. Звинувачення — хуліганство, «грубе порушення норм суспільної нормалі, вчинене з особливим цинізмом». У міліції не приховують свого недоброго ставлення до армійців. Мовляв, і п’яні ходять, і б’ються, і незаконне зберігання зброї, й інші правопорушення — усе це від добробатівців. 35 осіб затриманих.

Утім, історія з Селіним геть не вписується в таку картину. Як і її головний герой. Власник ордена «За мужність» ІІІ ступеня прийшов в «Айдар» добровольцем 2014-го. Орден він отримав за те, що у серпні 2014-го під обстрілами евакуював з селища Новосвітлівка 27 цивільних сімей.

Щоб трохи зменшити градус напруження, міліції довелося порушити справу і проти Жені Винника — за побиття дружини. Але той просто втік. Мабуть, до Москви. Не приїхав навіть на похорон батька, який нещодавно помер. Оксана знову не подала на розлучення — каже, в неї нема 600 гривень, щоб заплатити держмито.

5 вересня. «Айдар»

П’яте вересня 2014-го. Ще було літо. Сухо, сонячно, 25 °С. Два взводи «айдарівців» в одному авто поверталися у своє Щастя. День видався важким — надходили звістки про російські танк і БМП, які, наче летючий голландець, виринали в наших тилах. Після російського вторгнення така інформація не була дивною. У обіцяне перемир’я, яке мало початися за кілька годин, ніхто не вірив. Утім, ні танка, ні БМП так і не знайшли. На блокпості біля гольф-клубу звично пригальмували. Геть не було вітру, і український прапор приречено повис. Із-за бетонних блоків вийшов чатовий. Він був якраз навпроти сонця.

— Кто? — запитав.

Мабуть, якийсь новенький.

— «Айдар», — втомлено відповів йому «Термінатор».

— «Айдар»! — для чогось гучно повторив чатовий.

І тут, перш ніж хтось щось встиг зрозуміти, заговорили кулемети й автомати. Хлопці падали, навіть не знявши зброю із запобіжника.

У айдарівському авто пробито бензобак, і воно спалахує. Вибухає боєкомплект. За кілька хвилин вщухають останні постріли. З-під синьо-жовтого знамені блокпосту виходять російські неонацисти з «Русічів» і «Бетмена» й перевіряють, чи хтось залишився живим. Важкопоранених дострілюють. З інших знущаються.

Наступного дня до «кадирівців» вирушають парламентери — домовитися про обмін полоненими і забрати загиблих. Переговорників теж беруть у заручники. Тільки на третій день дозволяють забрати тіла. Їх 33. Переважно обпалені, понівечені, зі слідами катувань.

Одразу вдалося впізнати тільки п’ятьох айдарівців. Решта загиблих тривалий час офіційно вважалися зниклими безвісти. Їх тимчасово поховали у Старобільську. Хрести з номерами просто поміж дерев, у дерні. Пізніше на деяких могилках з’явились імена.

Не було сумнівів у загибелі взводного «Грізлі», тернополянина Андрія Юркевича. Тридцятитрирічний молодий чоловік пройшов через Майдан, 20 лютого під обстрілом виносив важкопоранених з Інститутської. Ось трохи з його спогадів про той день:

«Розмірковую, як тягнути людей, щоб це не викликало надмірної перевтоми. Згадую певні моменти зі спортивного досвіду — авжеж, найменш енергозатратний спосіб — задіювати тільки м’язи ніг, щоб навантаження якщо і йшло, то тільки на одну групу м’язів. Для цього потрібно взяти ногу в самому її низу під пахву, так, щоб носок ніби зачіплявся за плече, а передпліччям просто підтримувати в районі п’ятки. Затрати сили, по ідеї, в 2 рази менші, значить, і роботи зможу зробити більше. Задоволений результатом своїх пошуків, підбираюсь до найближчого з постраждалих. «Ноги не поранені? За них можна тягнути?» — «Тягни, мені все рівно, я і так їх не відчуваю. Напевно, куля попала в хребет, мене паралізувало», — чую у відповідь. Ну, понеслись. Перші метри навіть не відчуваю свого супутника — настільки все легко йде. Хтось із хлопців прикриває мене своїм тілом, ще раз розчулююсь до сліз з такої взаємопожертви. Утома все-таки бере своє, ноги знов німіють. Міняємось — тепер я прикриваю, мій супутник — тягне. Унаслідок того, що ступні пораненого він не зачепив за плечі, як я, а просто обхопив руками низ ноги, швидкість переміщення стала нижчою, стараюсь йому швидко пояснити, як правильно, але ми вже і так в безпечній зоні — передаю естафету іншим людям.

Сил немає зовсім, лягаю на асфальт, недалеко біля поранених, у мене починається істерика. Чоловіка не прикрашають такі моменти, але за тодішню свою поведінку мені не соромно навіть на 0,001 %. Відразу звідусюди посипались запитання: «Ти поранений? Усе добре?» — тому довелося швидко взяти себе в руки. До речі, до недавнього часу я чомусь думав, що врятований нами чоловік поповнив ряди Небесної Сотні: поранення в ділянку хребта і миттєвий параліч — не з легких, та й на останніх метрах нашого маршруту мені здавалося, що людина віддала богу душу. Якою ж була моя радість, коли зовсім недавно я прочитав історію цього героя: він вижив, пройшов оперування в Німеччині, і тепер є велика ймовірність, що з часом почне ще й ходити (Володя Гончаровський. — Ред.). Такі новини роблять мене найщасливішою людиною у світі в момент їх отримання. Тримаю кулаки, щоб старання медиків не були даремними і за місяць-другий Володя буде вже робити перші впевнені кроки».

У червні 2014-го Андрій Юркевич записався добровольцем в «Айдар».

«Для декого його дім — це лише його помешкання у чотирьох стінах, а військові, які нині на сході України, дивляться на речі глобальніше, для них Україна — це один великий дім, а коли у твою хату вривається ворог, то треба його негайно прогнати», — сказав «Грізлі» в інтерв’ю за кілька днів до своєї загибелі.

Крім Юркевича, у перші ж дні поховано «Атамана» — Андрія Атаманчука з Червонограда на Львівщині, чернігівчанина Андрія Богуша, лучанина Олега Вишневського, «Вишню», Федора Коломіця з окупованого Алчевська. Федора похоронили разом із «Грізлі» в Тернополі.

Декого перепоховали ближче до рідні.

З 80-ї бригади того дня загинули: сержант Лемещук, прапорщик Гаврилюк, молодші сержанти Сова і Бродяк, солдат Степула.

Серед зниклих безвісти: лейтенант Петрівський, сержанти Ващук, Бражнюк, Симпович, солдати Соломчук, Федус, Воробель, Бондар, хоча багатьох із них уже ідентифіковано саме серед похованих у Старобільську.

Воскресіння

Вартовий оглянув вулицю і не помітив нічого небезпечного. Повісив автомат на плече й потягнувся за пачкою сигарет. Прикурив, смачно затягнувся.

— Дай закурити! — пролунало просто над вухом, і вартовий аж здригнувся від несподіванки.

Схопив автомат і аж потім поглянув на прохача.

Зробив крок назад. Відпустив автомат і простягнув руку.

— Ти?!

— Я, — засміявся прохач. — То закурити даш?

— Ти?! — повторив вартовий і помацав рукою одяг перехожого. — Ти живий?!

— Як бачиш.

— Саша живий! Саша — живий! — заволав вартовий.

За кілька хвилин вони їхали на цвинтар. Просто у ліску поміж вічнозелених сосен стояло кілька хрестів. Тимчасово не встановлений герой України. І реєстраційний номер. На деяких хрестах поруч із написом уже були фото і прізвища.

Саша зняв шапку і хрестився. Навпроти власного фото зупинився, одягнув шапку і запалив цигарку.

— Хто ж тоді тут, якщо не я? — питає.

Ніхто не знає. Фотокартку і прізвище зривають. Невідомий герой України.

Дорогою назад Саша починає розповідати. Про бій 5 вересня. Як неочікувано нарвалися на засідку російських неонацистів, як їх почали розстрілювати ще до того, як встигли зняти автомати із запобіжників, як загорілося авто, як здетоновував БК (боєкомплект).

— Я був якраз у кузові. Вистрибнув. Побачив, як горить одяг, почав збивати вогонь. Болю не відчував, мабуть, через шок. Зі мною ще був Дімка, водій. Він мене не впізнав — так я обгорів. Обличчя, руки — пальці до костей згоріли. Вухо от, бачите, частково відгоріло.

Він знову знімає шапку і показує обпалений шматок вуха.

— Відстріляли боєкомплект і сховалися в «зеленці», — згадує далі Саша. — «Кадирівці» нас, напевно, не побачили через машину, яка горіла. Інакше я б з вами не говорив. Якийсь час просто лежали, а потім пішли. Навмання. Аж поки не дійшли до якогось села. Сил іти далі вже не було. Вирішили зайти у першу-ліпшу хату — на пас-блін. Боялися, що натрапимо на «вату», яка нас здасть, але виходу не було.

Постукали. Відкрила жінка. Вислухала, коротко сказала: «Заходьте, спробуємо допомогти». Дімка відпочив і вирішив пробиратися до своїх обхідними дорогами. Сашу ж потрібно було терміново везти в лікарню. Придумали легенду — він росіянин, з Пітера. Як потрапив під Луганськ, не пам’ятає. Почепили на авто білий прапор і рушили в Луганськ. Лікарі запитань не ставили, але буквально за кілька хвилин з’явилися озброєні люди. Версія була непереконливою. Почали розпитувати — конкретна адреса, вулиця, будинок.

— Я недавно був у Пітері на заробітках. Назвав їм навіть номер квартири, де тоді жив. Повірили, відчепилися. А мене забрали на операцію. Боявся, що після наркозу заговорю українською мовою або щось розкажу про те, хто я насправді. Але минулося.

У лікарні доводилося часто зустрічатися зі своїми, тепер полоненими.

— От ти росіянин, — каже мені один на перекурі. — А знаєш, хто я? Український солдат!

— Буває, — відповідаю йому, а самому аж боляче.

Виписали мене аж за три місяці. Я цього моменту боявся. Не знав, що робити, куди йти. Сам в окупованому Луганську, практично без одягу і без грошей. Врятували мене волонтери. Взяли до себе додому.

Якось Надя, дружина господаря, запитала у Саші, чи чув він щось про «Айдар».

— Ну, річка така наче є… — почав він.

— А ще — український батальйон! — додала Надя, і Саша зрозумів, що нарешті потрапив до своїх.

— Я нічого їм не сказав, але ви собі не уявляєте, що я пережив. Уперше за чотири місяці можна було не боятися, Уперше за чотири місяці я зітхнув вільно.

Вибратися з окупованої території допомогла журналістка. Саша подзвонив на Херсонщину матері, повідомив, що живий. І одразу подався до «айдарівців». З наміром знову одягнути військову форму.

За місяць він уже був у строю. На передовій. І знову поранення. Знову госпіталь. Цього разу, щоправда, вже свій — в Ірпені.

Увечері в палату познайомитися з новоприбулими пораненими прийшла жінка, яку медсестра відрекомендувала як «Юліана, волонтер». Юля втомлено усміхалася, запитала, що потрібно, сказала, що все буде добре, і по черзі обняла кожного. Саша, відчувши тепло цих обіймів, міцно обхопив жінку і… довго не відпускав.

— Я аж знітилася, — сміється Юліана. — Ще подумала: «Що це з ним? Напевно, дуже самотній». Навіть розповіла потім мамі. І коли наступного разу відвідувала госпіталь, то вже думала про нього, хотіла побачити. Заходжу в палату, а він спить.

Поранений спав дуже міцно. Наступна зустріч відбулася аж за кілька днів. Саша почувався добре, жартував, вирішив провести Юлю до виходу. І на прощання раптово сказав: «Виходь за мене заміж!» Юля знову нервово засміялася — не сприйняла це серйозно. «Я не жартую. Подумай добре. Чекатиму на відповідь», — уже без посмішки сказав Саша.

За кілька днів повернувшись після процедур до палати, він знайшов там записку, підписану: «Твоя майбутня дружина». А вже за тиждень «майбутня дружина» запросила Сашу додому на обіцяний давно борщ і знайомила зі своєю мамою і донькою від першого шлюбу. Щойно сівши на диван, Саша заявив матері: «Я люблю вашу доньку і хочу з нею одружитися». Юліана знову сміялася, сміялася і її 13-річна дочка:

— Круто, я буду свідком на весіллі мами!

— Від мами чекала чого завгодно, — каже Юліана. — Що вона втратить свідомість або почне кричати. Але вона залишалася спокійною і серйозною: «Якщо ви любите одне одного, то це правильне рішення».

Ще за кілька днів, навіть не дочекавшись виписки, Саша поїхав на фронт. Але незабаром повернувся. Замість «Привіт» узяв Юліану за руку зі словами: «Пішли до РАГС». Відпустка була короткою, тож вінчання призначили на завтра. За свідка взяли доньку, маленьку вечірку відгуляли вдома у Юліани. А вже наступного дня — перша сімейна сварка: чоловік зібрався на фронт. Дружина не пускає:

— Куди тобі на війну з твоїм здоров’ям, ти вже своє відслужив! Хай інші воюють!

— Я мушу, — спокійно відповів Саша. — Війна ж не закінчилася. Зараз не час відсиджуватися в тилу. Заради тих, що загинули. Я просто мушу.

І він поїхав. Щоправда, приїжджав часто — у той самий шпиталь. Здоров’я підводило — високий тиск.

Якось Саша весь вечір провів у шпиталі. Прийшов додому, ліг спати. Прокинувся стривожений. Подивився на стіну, потім на Юліану.

— Ти хто? — запитав.

Він знову не жартував. Не пам’ятав, хто він.

— Я твоя дружина! — повторювала Юля, але Саша не вірив.

— Покажи документи!

— У мене, як назло, не було паспорта з новим прізвищем — я його якраз виробляла. Показала його паспорт зі штампом, своє водійське посвідчення. Він не міг згадати взагалі нічого. Не пам’ятав навіть матері. І говорив російською — з тим самим жахливим пітерським акцентом.

Поїхали у шпиталь. Лікар залишився незворушним.

— Він здоровий. Це все війна. Повинно минути.

І справді. Уже наступного дня біля школи Юліної доньки Саша раптово знову перейшов на українську.

— О, тут мала вчиться! — раптом згадав він.

Протягом кількох годин він згадав усе.

— Зараз я воджу його до лікарів, — каже Юля.

— А в мене нема часу на ці дурниці, — бурмоче Саша. — Треба на фронт повертатися.

— Доведеться ходити! — тоном, який не передбачає заперечень, перебиває його Юля. — Тепер є кому про тебе турбуватися.

Доброволець

Він родом з Алчевська Луганської області. Олександр Тарасюк. «Закінчив гірниче училище, 15 років працював на шахті, потім їздив у Забайкалля, там добували кварц, по суті, та сама шахта. Потім — Алчевський металургійний комбінат. З Алчевська переїхав з дружиною до Станиці Луганської. Там прожив до війни 7 років. Працював спочатку на Луганському тепловозобудівному заводі, а потім — у локомотивному депо на залізниці в Станиці. Усе життя — у важкій металургії», — саме так він описує своє мирне життя.

«Коли Станиця плавно перейшла в руки сепарів, так і почалась моя війна. Це був березень 2014 року. Тоді, якщо пам’ятаєте, була реклама, я її називаю «Юльчин набор», коли вони говорили: «Нас воює 5 тисяч…» Тоді був сюжет на телебаченні і в ньому номер телефону. Я не знав, куди йти, але те, що піду за Україну, — сумнівів не було. Однозначно. От я і подзвонив на той номер. Мені сказали приїхати в Кіровоград, там формували 34-й батальйон територіальної оборони. Так я потрапив в армію. До того проходив строкову службу в Новосибірську, ще за Радянського Союзу, у 1987—1989 роках. І все, більше ніякого відношення до армії не мав 25 років…

Чому пішов на війну? По-перше, я був на заробітках у Росії, служив на території Росії і надивився там різного. Розумів, що краще наш бардак тут, ніж їхнє «добре» там».

На передовій Олександр був розвідником. Хоча не планував. Розвідку в «учебці» готували одну, а коли дійшло до справи… На полігоні усі герої, а на передовій з’ясовується справжня сутність людей. Більшість ціпеніє від жаху.

«Я з того часу мало що можу виділити, приємних днів мало було — з боїв практично не вилазили — розвідка. Ми ж тоді наступали ще. Це було ще до Іловайська. Тоді ми пройшли Костянтинівку, звільняли Дзержинськ, потім був блокпост «Балу» на ростовській трасі, потім повернули Нікішино, пізніше була Остра Могила. Там ми й закріпились. Ми не просто сиділи на місці, постійно сепарів атакували. Наша розвідгрупа і БМП наїжджали на їхні блокпости, там хвилин 5—10 розстрілювали — і відходили.

Там і поранення отримав. Це було 13 серпня, якраз прийшли з бойового завдання, о 6:30 ранку, ніколи вони в цей час не стріляли. Ми тільки «розчохлились» і вирішили мобілки підзарядити. Завели генератор, вивезли з окопу, і тут полосануло з «граду», якраз по посадці, по нас. От так я й залишився без ноги.

Але навіть якби була можливість все змінити, пішов би. Чому? Навіть не знаю… Будь-який нормальний чоловік повинен захищати свою Батьківщину. Якщо я народився в Україні, я повинен захищати Україну, якби б я народився в Росії, природно, що я захищав би Росію. Мені здається, це абсолютно нормально. І не було ніколи ніяких сумнівів. Хоча і проходив строкову службу на території Росії, але присягу тоді давав країні, яка перестала існувати. А присягу на вірність Росії я ж не давав. Я Батьківщину маю захищати!

Мені в розвідці допомагало те, що був з Луганською пропискою, ми ж під Горлівкою були. Та й акцент місцевий дозволяв мені ходити в цивільному і спілкуватися з місцевими. Дивився підходи до знищення тоді ще Безлера (сепаратист із Горлівки. — Ред.) у Горлівці. Не встигли тоді, він «змився», проте ми «вальнули» «Лешего», який став після Безлера. Сєрий, мій дружок, його й «зняв» на третій чи на четвертий день, як тільки він став командиром. Це в нас вийшло добре».

Його війна закінчилась. Від неї залишилися лише поранення і спогади. Бо навіть домівку підірвали. Повертатись нікуди. Тому Олександр почав життя з чистого аркуша. Зміг купити квартиру в Ірпені з того, що отримав «за відірвану ногу». Не чекає милості від держави.

«Сьогоднішнє оточення ставиться до мене нормально. Прекрасно! От до тих, хто воював, хто з Донбасу, до тих бійців ставлення прекрасне. Але я б також, мабуть, ставився негативно, якщо молодий здоровий мужичара-біженець скиглив би: «Допоможіть!» Мені здається, навпаки, ми, люди з Донбасу, самі маємо захищати свою землю, а не чекати, поки це зроблять за нас. Я сам до такого ставлюсь негативно. Розумію — жінки, діти. А до мужиків дуже негативно. А до тих, хто воював, ставляться добре, хоч тут, хоч на Західній Україні. Я особисто не відчуваю негативу.

Хоча часом усе одно важко. Є упереджене ставлення. Бо менталітет Донбасу відрізняється, чого гріха таїти, багато кримінальних елементів, багато людей, які просто спилися. Почало все розвалюватись, і люди там перестали знаходити собі застосування. Звідси і наркоманія, алкоголізм. І, думаю, з цього все й почалося. Бо густота населення дуже велика, а роботи ставало все менше і менше. Тому ось так. Я не можу звинувачувати всіх, більшість людей просто обманули — всі шукали який-небудь вихід, думали, що будуть зарплати, бо ж їздять в Росію на роботу, значить, добре, значить, там краще. Думали, що, коли будемо в складі Росії, буде робота. Тільки з цієї причини. Затятих сепаратистів, може, відсотків 10—20 %, та й тому, в основному, бо люди доведені до відчаю — заводи вирізають, безробіття. Це також вплинуло на хід подій, дуже сильно вплинуло — так виглядає ситуація зсередини».

Війна змінила не тільки спосіб життя патріота, але і його самого: «Я перестав бути категоричним. Більш добрим став, чуйним. Бо живемо один раз, і, коли ходиш «під смертю», розумієш, що все те, що люди собі створюють, воно удаване, це мішура. Воно не варте наших днів».

У професію Саша не повернувся, бо «в Києві шахт немає, та й куди з однією ногою». Говорить і посміхається. Дуже щиро і навіть трохи по-дитячому. Він уже «напрацювався». Зараз, поки в квартирі йде ремонт, він відвідує курси — вчиться на психолога. Хоче в подальшому працювати з хлопцями, саме з пораненими, важко пораненими. Каже: «Це моє! І це дуже потрібно, бо багато хто приходить в дуже важкому моральному стані. Молодим хлопцям після поранень здається, що життя закінчилось. Хоча своїм прикладом я показую — дивись, я одружився, я живу, я навчаюсь, так що, навпаки, тільки розпочинається все. Жити з однією ногою — не проблема!

Думаю, мені більше довірятимуть. Хочу далі працювати або на Київському протезному заводі, або в госпіталі. І ще хочу займатись громадською діяльністю. От, наприклад, багато хлопців повертаються, у яких немає дому, немає сім’ї. Буду намагатись організувати центр (хоча це сильно сказано) — місце, де бійці зможуть деякий час перебувати, жити. Бо це реально проблема, дуже велика. Обживусь в Ірпені й буду намагатися все це організувати.

Мені 47 років, і сил у собі відчуваю на багато справ. Навіть та сама психологічна реабілітація. Посттравматичний синдром, він є в усіх, незалежно, був ти поранений чи ні. Пройти те все — це реальний стрес, і наслідки його є. Просто не кожен хоче зізнатись навіть собі. Але так чи інакше стрес переживають не тільки бійці, але і їхні сім’ї. І реабілітація їм теж потрібна.

Це те, з чим ми ще не стикалися. Це не можна порівнювати з афганським синдромом. Я ті моменти пам’ятаю. По-перше, тоді хлопці не були вдома, вони воювали не на своїй землі. Плюс та пропаганда, яка була тоді, і та, яка є зараз, — це велика різниця. Плюс той же бардак в армії, бо ж нічого не змінилось. Як пили, так і п’ють. Як крали, так і крадуть. Як убивали один одного… Бо ж маса втрат небойових. І це все накладає сильний відбиток. Особливо коли людина патріотично налаштована іде на фронт з благородною метою, а потрапляє туди і бачить пияцтво, мародерство, вбивства, чого гріха таїти, і з нашої сторони, то це коригує психіку.

Байдуже ставлення з боку вищих офіцерів підриває моральний дух більше, ніж сама війна…

Я сподіваюсь, що мій приклад хоч комусь допоможе. Навіть якщо допоможе хоч одному зайвий раз не підняти руку на дружину чи не накричати на дитину чи батьків… У будь-якому випадку треба залишатись чоловіком, батьком сім’ї. Ми ж для цього і народжені, щоб бути сильнішими і нашим жінкам, дітям давати можливість не кулаком відчути цю силу. Бути добрішими…»

«Правда потрібна в будь-якому випадку. Треба показувати і хороше, і погане. Реально показувати. Правда — вона рано чи пізно вийде назовні. Навіщо придумувати те, чого немає? Просто адекватність потрібна. Не треба нічого прикрашати та применшувати, і тоді все буде нормально!» — висновки, з якими важко не погодитись.

Може, коли у світі буде більше правди, то буде менше зла?

Розділ 5. На війні як на війні (ДАП, кордон і Савур-могила)

Шеф продавав календарі з «кіборгами» (від фонду «Повернись живим», здається, щоб допомогти армії), і я купив, тож весь 2015 рік прожив із ними в одній квартирі. Дванадцять чоловіків, а я не знав, чи вони живі, чи ще усміхається «квітень», чи є «вересень»?

Увесь 2015-й їх романтизували, про них уже написані книжки, і ось-ось будуть зняті фільми. Щоб позбутися зайвого воєнного пафосу, достатньо глянути на фото загиблих. Розтрощені голови, випалені обличчя, вибрані очі, землистий колір шкіри. І підписи. Невстановлений чоловік. Нічого красивого, нічого героїчного. Просто шматок понівеченої плоті. Може, варто продавати такий календар?

Аеропорт. Таран № 1

Мені розповідають історію про «альфівця», який, коли почалася битва за аеропорт, був у відпустці. Нічого не сказав дружині й опинився там. Був двічі поранений. Уважає, що обороняти споруди аеропорту не було жодного стратегічного сенсу. Злітна смуга і сьогодні під контролем української артилерії, використати її росіяни не зможуть. А сама понівечена будівля — не більше ніж символ і піар на крові. Тим більше, новий термінал не пристосований для ведення бойових дій. Гіпсокартонні конструкції прострілюють, сховатися майже ніде. Найгірше, передають мені його слова, — це були танки. Від їхніх снарядів не рятувало нічого. Позиції росіян ближче. Він з’явився просто навпроти нового терміналу і почав методично гамселити з гармати по бійцях. Підмогу пообіцяли через 15 хвилин. Поруч було лише БМП, команда якого — мобілізовані. Іти на вірну смерть відмовилися. У «беху» сів тільки командир — лейтенант. У машині не було навіть навідника. Просто рухома мішень. БМП рвонула на танк і вдарила його збоку. Трохи від’їхала і повторила маневр. Російський екіпаж нервово сіпався: танк то зривався з місця, то зупинявся, башта безперестанку крутилася, намагаючись прицілитися, але тривалий час це не вдавалося. Нарешті українське БМП спинилося, а танк відсунувся на достатню відстань для пострілу. Снаряд пропалив тонку броню. «Коли потім з БМП діставали тіло, то знайшли тільки шматок ноги», — переказує мені знайомий. Ця смерть не була даремною. Кількахвилинний бій врятував не одне життя. Якраз над’їхав український танк з Пісків і одним влучним пострілом знищив ворожий.

Для Олексія Щербака, снайпера Кіровоградського полку спецназу, війна почалася саме в Донецькому аеропорту імені Прокоф’єва. Військовим він хотів бути з дитинства. І от — на тобі, мрії збуваються. Уже 7 квітня він був на летовищі. Займав місце на диспетчерській вежі ДАП. Спостерігав, як відлітали з міста бізнесмени і середній клас — хто на Київ, хто в Росію або й до Німеччини. «Один дуже відомий олігарх», за словами Олексія, вилетів власним літаком. У повітрі витали панічні настрої.

І от 26 травня, наступного дня після виборів, в аеропорту почалася справжня війна. За допомогою зрадника в новий термінал зайшли «кадирівці» й представники так званого батальйону «Восток» — більше сотні озброєних осіб. Протистояти їм мали лише 60 українських військових. Зведений підрозділ кіровоградського полку і 25-ї аеромобільної бригади. Вони повідомили командування про появу в терміналі озброєних людей, про те, що на даху встановлюють зенітку й автоматичні гранатомети, але у відповідь отримали класичну команду — не стріляти.

— Якби нам дали команду, бойовиків можна було б знищити на етапі, коли вони тільки наблизилися до аеропорту, — дратується Олексій в одному інтерв’ю. — З того дня воювали всі, хто там був. Я був на самому верху вежі — центру управління польотами, звідки добре проглядалася практично вся територія аеропорту. Кілька людей нашого підрозділу залишалися на перших двох поверхах, де розміщувалися адміністративні приміщення. Зверху я передавав дані. У день, коли в аеропорту почався перший бій, я бачив, як з боку супермаркету «Метро» і складів підходили люди. Перші постріли застали мене на парапеті вежі, яку теж одразу почали обстрілювати. На мене посипалося скло. Я відповз углиб будівлі. Відстрілюючись, зробив помилився — зробив один постріл і не змінив позицію, а відразу вистрілив знову. Ворог тут же визначив, де я перебуваю. Після цього я, спускаючись, робив постріл і йшов в інше місце. Так поступово я спустився вниз. Бійці, які там перебували, були поранені й посічені осколками скла: перші поверхи обстріляли з АГС (автоматичний гранатомет станковий. — Ред.). Надав допомогу — вколов, перев’язав… Ополченці, увійшовши в новий термінал, дуже хотіли захопити вишку. Щоб промацати, які сили її захищають, запускали якихось малоліток, щоб вони все виглядали. Ми не могли стріляти по цих дітях. Лякали їх і відганяли, роблячи кілька пострілів у повітря з пістолета. Представники батальйону «Восток» у новому терміналі захопили засоби зв’язку, які були в єдиній системі аеропорту. Тому вони виходили на зв’язок із нами. Кричали по рації: «Сдавайся, Кіровоград…»

Утім, уже о тринадцятій годині до бою підключилася українська авіація. Кілька ударів з повітря примусили терористів панічно тікати. Вони завантажилися в два «КамАЗи» і помчали містом. Обидва авто були розстріляні. Існує версія, за якою чеченців на «КамАЗах» знищили бійці терористичного угрупування «Восток», помилково прийнявши їх за українські підрозділи.

Через тиждень в аеропорт прибуло підкріплення — з 72-ї бригади. Частина кіровоградців, які вже пройшли бойове хрещення, і Олексій Щербак також, перебралися на північ — до Слов’янська і Красного Лимана. Якраз тривали спроби звільнити міста від терористичних угрупувань. Було багато поранених. Щербак уперше застосував свої вміння надавати першу медичну допомогу на побратимах. Відтоді й отримав позивний — «Знахар».

У червні 2014-го — нове завдання. Ізварине — кордон із Росією. Мета — перекрити канал постачання зброї з РФ. Доводилося перебувати фактично в тилу ворога. Боєкомплект і продовольство передавали повітрям — скидали з літаків.

Росіяни почали масовані обстріли українських позицій з власної території — артилерійськими системами залпового вогню. Так званими «градами». Українці виявилися до цього не готовими. Так зазнав поранення і Щербак — йому перебило нерв і відняло ноги.

— Ходити не міг… Коли я прийшов до тями, лице у мене було залите кров’ю — в лоб увійшов осколок. Найбільше переживав, щоб очі були цілими і «дзвіночки» не відбило, — Олексій сміється. — Перевірив те й інше — начебто все в порядку. Решта мене турбувало менше. Тому почав оглядати хлопців, які лежали поруч. Багато хто загинув. Кілька людей були дуже важко пораненими… Віталіку відірвало пальці на руках і пробило грудну клітку. Одному бійцю неподалік від мене ноги відірвало… По радіостанції зв’язався з сусіднім окопом. У нього і стягував хлопців. Добре, медикаменти були під рукою. У мене з собою в кишенях завжди було кілька джгутів, і в той день я якраз отримав знеболювальні. Вісім ампул були у мене в нагрудній кишені. Тому міг надавати допомогу тим, хто постраждав.

Інтенсивний обстріл тривав хвилин сорок. Після цього поранених посадили в авто і відправили в штаб батальйону 72-ї бригади. Дві доби поранені пролежали в наметі при санчастині — більш кваліфіковану допомогу отримати не могли. Вивезти їх було неможливо.

— В один із днів нас накрили «гради». Як же тоді захотілося жити! Я відповз і впав у яму, де генератор працював. Під час другого обстрілу забрався в бліндаж. Там мені вкололи знеболювальне, тому що кричав від болю. Адреналін, який не дозволяв мені відчувати біль відразу після поранення, перестав вироблятися.

За кілька діб поранених вирішили відправити на російську територію — у лікарню прикордонного міста Гукове. Це був єдиний спосіб їх врятувати.

— Єдина нормальна там людина — головний лікар. Виявилося, він родом з Кіровограда. Сепари були з нами на одному поверсі. На милицях виходиш покурити, а на тебе дивиться чувак з перебинтованою рукою… І в погляді його ненависть. У першу ж ніч в Гуковому я бачив з вікна, як шість «градів» стріляли в бік України. Є навіть відео, яке підтверджує це…

У російській лікарні українців допитували, морально тиснули. Зусиллями українського консула їх вдалося врятувати — спецрейсом відправили до Одеси. Відтоді Щербак лікується — чутливість в ногу ще не повернулася. Однак він не покинув своєї професії — воювати.

— Моя дружина постійно говорить мені: «Досить воювати». Але мені ж завжди хотілося бути військовим. Тому професію я не залишу. Я на своєму місці.

У серпні 2014-го Щербака нагороджено орденом «За мужність», а згодом у Чернівцях за врятування 8 побратимів нагороджено відзнакою «Народний герой України».

Народний герой

— У мене питання: чому Саші не дали Героя України? Там, виявляється, дивляться, постійно він робив подвиг або не завжди. Мені б, чесно, хотілося вдарити того, хто це придумав, незважаючи на посаду. Тому що ти їдь туди і просто спробуй на «нулі» посидь, і я подивлюся, який буде героїзм. Там навіть у туалет часом стрьомно йти, не те що на сепарські міномети перти. За операцію в Пісках я теж отримав орден Богдана Хмельницького III ступеня. Але мені, наприклад, соромно одягати цей орден, тому що такий же орден у Саші, тільки різниця в тому, що Саша мертвий, а я живий.

«Кащей», він же підполковник Кащенко, командир танкового батальйону, теж міг би претендувати на звання героя. Є за що. Тоді, у липні 2014-го, село Піски було під контролем ворога і наші бійці в Донецькому аеропорту перебували фактично в оточенні. Ні евакуювати поранених, ні доправити боєкомплект та продовольство. Відновити контроль над Пісками і було завданням танкістів.

— Перед боєм я від самого початку не приховував від особового складу, що ми звідти всі не повернемося. І перед тим, як дати команду «по машинах», зібрав хлопців, перед усіма вибачився, бо, ну чорт його знає, хто повернеться, а хто ні. Правда, про себе особисто відчував, що все зі мною буде в порядку, а от тих, хто повинен загинути, це буває видно і по очах, і по поведінці. Деякі в чисте одягаються. Наприклад, Саша тоді запізнився, тому що він намагався якось помитися. Прийшов у новому камуфляжі. Я його ще лаяв за це — мовляв, куди він зібрався — на парад або воювати?

Рейд танкістів почався неподалік Курахового 8 липня. Тоді у складі батальйону ще було 10 танків. За кілька днів в аеропорт увійшла вже значно менша кількість бронетехніки — всього 5 справних танків і кілька БМП. 21 липня вранці слід було виконувати завдання з розблокування аеропорту.

— О п’ятій ранку я ліг поспати, хвилин 50, напевно, проспав. Андрюха мені каву приніс. Пам’ятаю, я сміявся, що мені ще полковники каву в ліжко не носили, а я за званням підполковник. «Редут» мені дав величезний знімок місцевості, і я пішов збирати людей. Снаряги у нас тоді особливо не було, у моїй БТГр — ні касок, ні розгрузок, ні броників — узагалі нічого. А на мені самому були тільки маскхалат, подарований начальником розвідки Андрієм Пілюком, афганський «ліфчик», пошитий за свої, на голові — бандана, в руці автоматі — і все. Вилаштував своїх 47 чоловік, а техніку вирішив розділити на дві частини: чотири танки і два БМП у мене і один танк і одне БМП — у Саші.

За задумом Кащенка, його група повинна була атакувати блокпост ворога під зруйнованим мостом біля Пісок, а група Олександра Лавренка — охороняти тили біля «Вольво-центру».

— Саша Лавренко був моїм хорошим другом. Наша спільна служба почалася тоді, коли я став командиром роти, а він до мене прийшов молодим зампотехом. За той час, поки я воював, з усіх втрат — це та, яку я ніколи собі не прощу. Не скажу, що я себе з’їдаю за це, та й не звинувачую, просто тепер розумію, що все можна було переграти інакше.

Спочатку все йшло за планом. Кілька танків увірвалися під міст і відразу відкрили по терористах кулеметний вогонь. Командирський танк вилетів на гору, щоб оцінити обстановку. Аж раптом навідник побачив у кущах гармату… Розворот башти… постріл. Гармату разом з обслугою знищено.

— Там були добре укріплені оборонні комунікації, бетонні споруди, бліндажі, вогневі точки, дзоти, перекриті щілини, — розповідає комбат. — Ці укріплення виконані наче з настанови інженерних військ, а будували їх справжні професіонали.

Тим часом капітан Лавренко вів бій з іншим блокпостом супротивника, знищив танк, десятки терористів, два мінометні розрахунки, які могли вдарити в тил основній групі…

У якийсь момент усе пішло не за планом. Один із танків у диму відірвався від групи й опинився в самому кублі ворога. Його підбито, але екіпаж зумів вибратися з машини і сховатися в городах. Кащенко, не роздумуючи, зібрав добровольців, щоб витягти своїх із засідки.

— І в цей момент там таке валиво почалося з усіх боків: з кожного будинку, вікон, погребів — відчуття, що по тобі стріляють звідусіль. Олежика Посохова поранило, я до нього кинувся, оглянув, куля пробила тіло. Але пощастило, що легені не зачепила, а між ребер пішла навиліт. Коли Олег сказав, що терпимо, я побіг на своє місце, але в цей момент мені прострелило ноги.

Командира поклали на броню, проте розворот башти скинув його на землю, і Кащенка мало не задавили власним танком. Бійці повернули комбата на танк.

— У мене був піхотинець один, я його напряг з нами піти, так він в башті сховався. Я до люка доповз, а він, сука, сидить і скиглить: «Може, мені вилізти?» Я йому кажу: «Та сиди вже, чорт із тобою». І ось думаєш, які всі різні. Інша справа — мій навідник Афоня, строковик. Коли снаряди закінчилися, він на броню виліз і патрони заряджав. А я йому, ще коли ми тільки під міст висунулися, кричу: «Бл..., у башту залізь!» Він виявився контуженим і не чув. І я пам’ятаю, що «трах-бах», усе горить, стріляють кругом, а Афоня сидить і патрони заряджає. Худенький такий, маленький. Тоді я йому кулаком у шлемофон постукав, щоб у вежу заліз. Я дуже боявся, що вб’ють пацана, 18 років лише. Дитя…

Відступили в сторону «Вольво-центру», там організували пункт збору поранених. І аж тоді з’ясували долю групи Олександра Лавренка.

— Саша добре повоював, він три сепарських автобуси розстріляв, які хотіли зайти в нашу сторону, зі спини. А потім вискочили два танчики на нього, він один підбив, а з другого екіпаж просто вискочив і втік. Ще Саша взяв блокпост, на якому ми потім зібралися. Але коли почали по позиції крити ворожі міномети, Саша поїхав у бік цих мінометів і гусеницями їх потрощив, а вони його спалили. І коли пацанів діставали, то механік і навідник були мертві, а Саша себе підірвав гранатою, тому що його б сепари четвертували за те, що він їм накоїв. Ми йому за ці подвиги просили Героя України, але йому дали рік потому тільки орден Богдана Хмельницького III ступеня.

Олександр Лавренко таки став Героєм України — народним.

Дмитро Кащенко після реабілітації у шпиталі повернувся на війну.

— Не скажу, що мені подобається воювати, — це нікому не подобається, просто хочеться бути, напевно, потрібним і відчувати себе затребуваним. Тому я весь час намагався бути поруч із солдатами, але зазвичай там, де солдати, вбивають. Загалом, другий раз мене поранило в ногу, спину і голову під час мінометного обстрілу.

Сталося все випадково. До комбата підійшов боєць із проханням подивитися, що сталося в танку. Кащенко, щоб простіше рухатися, зняв бронежилет і каску. І саме в цей момент прилетіла міна.

— Серьога Каюн, заступник штабу батальйону, перемотує мені голову, а я кажу йому: «Володимирович, подивися, там мізки лізуть», — а він сміється: «Якби у тебе мізки лізли, ми б з тобою вже не розмовляли». Пам’ятаю, ми з ним тоді ще якихось поранених намагалися тягати. Уже коли в госпіталь в Дніпропетровськ приїхав, там я перестав розуміти, хто я, де і так далі.

Навіть після другого поранення Кащенко повернувся на передову. Щоправда, останнього разу був там недовго. Зараз у нього нове випробування — 2 роки навчання у військовому університеті. А потім — «куди Батьківщина відправить».

Батько-сирота

26 липня 2010 року відставний військовий, ліквідатор аварії на ЧАЕС Віктор Коваленко, вудив рибу на березі Берландинки у Бершаді (Вінниччина). Не клювало. Раптом поплавок загойдався — це з човна у воду стрибнув п’яний. Віктор ввічливо попросив його піти купатися в інше місце. Чоловік виліз на берег і щосили вдарив пенсіонера в обличчя — той заточився, на землю полетіли окуляри. П’яна компанія з човна засміялася. Віктор обмацував землю в пошуках своїх «других очей» — марно. Змотав вудочку і подався додому. Розповів про пригоду синові Юрію. Той одразу запропонував вирушити на пошуки окулярів.

Замість них на березі знайшли ту саму п’яну компанію. Осіб із дванадцятеро. Віктор ішов першим і одразу дістав кілька ударів по голові, син кинувся захищати батька.

— Він попередив нападників, що офіцер полку спеціального призначення, а вони взяли в руки палиці й пішли на нього.

За кілька хвилин з’явилася міліція. А потім і «швидка» — Віктора зі струсом мозку, черепно-мозковою травмою і переломом носа госпіталізували. Юрій за кілька днів із подивом дізнався, що він не постраждалий, а… винуватець. Хуліган. Мовляв, разом із батьком спровокував бійку і завдав кільком хлопцям легких тілесних ушкоджень. Час минав, кримінальна справа, як то часто буває в таких випадках, забирала багато нервів — Юрію, який мешкав у Кіровограді, іноді доводилося спеціально їхати в Бершадь на допити, а згодом і на суд над одним із нападників, якого прокуратура зробила цапом-відбувайлом за всю компанію.

У травні 2014-го Юрій вперше не з’явився на суд. Прокурор мляво прочитав повідомлення з військової частини, що Коваленко не прибув на засідання з поважної причини, бо його у складі підрозділу відправили на схід України — в АТО. Віктор Коваленко, почувши це, втратив свідомість. По телефону син був дуже лаконічним. На всі запитання відповідав коротко: «Служу, тату». Уже згодом тато довідався про бойовий шлях сина.

— У червні—липні минулого року загін під командуванням сина виконував бойові завдання на кордоні України з Росією, саме їх група прикривала колони силовиків, які прямували на Довжанський і Червонопартизанськ. Ці операції були здійснені без втрат. А ще загін тричі штурмував пропускний пункт Ізварине, очищаючи його від бойовиків. Однак нашим бійцям тричі надходила команда відступати, і бойовики знову займали пункт. В одному з важких боїв 15 липня минулого року Юрій загинув неподалік від села Провалля. Лише день не дожив до свого 37-річчя…

У скупих офіційних свідченнях про підполковника Коваленка залишилося ось це:

«Під його проводом розвідувальний загін, попри затятий опір терористів, з боями вийшов на визначений рубіж та закріпився на ньому. Такий маневр забезпечив прохід підрозділів Збройних Сил України та прикордонників для прикриття державного кордону України. За це офіцер був удостоєний військового звання «підполковник».

Особисто ним було сплановано та реалізовано прорив розвідувального загону крізь бойові порядки терористів у район населеного пункту Ізварине та перекриті основні напрямки висування сил супротивника, зброї та бойової техніки на територію України.

«У бойових сутичках підполковник Коваленко ніколи не ховався за спини солдатів, завжди йшов у бій першим. Він особисто знищив близько п’ятнадцяти озброєних до зубів терористів», — згадують його бойові товариші.

В одному із запеклих боїв розвідувальний підрозділ потрапив під шалений мінометний обстріл терористів, під час якого підполковник Юрій Коваленко загинув від тяжких поранень.

За мужність та героїзм, виявлені під час захисту суверенітету та територіальної цілісності України, заступника командира загону спеціального призначення підполковника Юрія Коваленка представлено до звання Героя України (посмертно)».

У Коваленка-молодшого залишилася дружина і дві доньки. А ще батьки, які зі смертю героя теж осиротіли.

Танковий таран

Колись у дитинстві нам розповідали про подвиг Миколи Гастелло, який спрямував свій охоплений полум’ям літак у колону бензовозів Вермахту. Загинув сам і вбив багато ворогів. Було ще багато інших героїчних історій. З часом виявилося, що більшість цих історій вигадана. Не було нічого, а якщо й щось було, то не так і не з тими людьми. Суцільна пропаганда. Не було двадцяти восьми панфіловців, які гинули, зупиняючи німецькі танки з криками: «Отступать нєкуда, пазаді Масква!» Суцільна фікція, про що йдеться у висновках прокуратури СРСР.

Уперше я зрозумів це, коли в енний раз за день наткнувся на «пам’ятник невідомому солдату». Так багато героїв у книжках і жодного поруч. Суцільні невстановлені герої. «СРСР спеціально так робило. Щоб не платити родичам. За загиблого була компенсація, за зниклого безвісти — ні! Тому всі зникали безвісти. А німецьких солдат і зараз легко ідентифікувати. Приїздять родичі, знаходять своїх», — каже один із дослідників могил Другої світової.

Тоді це були порожні розмови. Кіно проти реальності. Теперішнє вривається в цю саму реальність по самісіньке коріння. «Історію України неможливо читати без брому», — сказав колись Володимир Винниченко. Фейсбук-сторінку Олени Абрамович неможливо читати без сліз. Вона довго вірила, що він ще живий. Зверталася до нього. Просила щось.

«Ты всегда говорил, что впереди у нас вся жизнь. Как же мы глубоко ошибались!!! Если бы я знала тогда, что тот проклятый день заберет Тебя у меня, я бы не отпустила Тебя никуда, обнимала бы, не переставая, запоминала каждое Твое слово, все Твои черты лица. Я помню всё… да, помню. Эти воспоминания всегда со мной. Я ощущаю Тебя рядом. Я верю,что Ты видишь, что Ты веришь в меня, согреваешь своей любовью и, конечно же, ждёшь нашей встречи. Да, мне нелегко, но я иду вперед, в этом мне помогает надежда на встречу с Тобой, на наше будущее, только уже не на этой земле… Я люблю Тебя, мой единственный, мой самый-самый, мой неповторимый! Мой Родной!»

Вона і мати Світлана вірили, що сталася якась помилка. Що чоловік/син живий. Можливо, у полоні.

Світлана Абрамович:

— Помогите, пожалуйста, найти и вернуть сына домой!!! Абрамович Артем Владимирович, 21.04.1990, старший лейтенант, 30 ОМБ. 12.08.2014 года был страшный бой, село Никифорово (под Степановкой), после которого связь оборвалась… Оборвалась до сих пор… Пропало много ребят!!! Да, их не называют «киборгами», а кто они?! Не было Степановки, не было Должанского «котла» и не было ребят!!! Но они были, есть и о них нельзя забывать!!! Помогите, пожалуйста, найти и вернуть домой сына!!!

Вони вірили до останнього. Про останній бій знали з розповідей побратимів. Двадцятичотирирічний Артем Абрамович був професійним військовим — закінчив Академію сухопутних військ і як старлей 30-ї бригади став командиром танкового взводу. У липні 2014-го їх відправили на південь Донеччини — під «стратегічну висоту» Савур-могилу. Охороняти села Степанівку й Никифорове. З російської території Никифорове обстрілювали «гради», з ближчої відстані працювали міномети «армії ДНР». З’явилися повідомлення про танки ворога. Спробували сконтактуватися зі штабами, проте жоден не відповідав. На «нараді лейтенантів» вирішили відступати до Міусинська. Хтось із «командирів» наказав повертатися назад. Знову «град». Потім — чотири танки, один з яких із білими смугами, як в українських. Перш ніж роздивилися, що інші три танки — російські Т-72, всі випустили по блокпосту снаряди. Водночас атакували з інших напрямків. Підбили дві БМП, один український танк зіпсувався ще до того, як став до бою. Єдина справна бойова машина — танк Артема Абрамовича. Він наказав іншим вантажитися разом із пораненими на БМП і відступати в напрямку Міусинська. Сам вирішив прикривати відступ. Поранені завантажилися на броню вцілілих БМП, почався відступ колони. Танк Абрамовича виїхав останнім. Коли він виїздив на дорогу, назустріч мчав російський Т-72. Відбулося лобове зіткнення. Таран.

Ті, хто відступав, бачили, як з пошкодженого танка виліз лейтенант Абрамович, витяг із люка механіка-водія і поліз по навідника. У цей момент пролунав вибух — здетонував боєкомплект. Вибухом відірвало башту.

Російський танк згодом зруйнувала армія агресора. Група, яку прикривав танк Абрамовича, успішно евакуювалася. Усі вижили.

Надія на те, що Артем живий, жевріла у рідних довго. Їздили в Донецьк, зустрічалися із Захарченком. Аж через багато місяців на окупованій території силами організації «Пам’ять» вдалося провести пошукові роботи. Серед полеглих за тестами ДНК вдалося ідентифікувати Артема Абрамовича і навідника танка Петра Барбуха.

23 травня 2015-го в Житомирі урочисто поховали капітана (посмертно присвоєне звання) Абрамовича.

«Вибач, що я жива, а ти — ні», — написала у Фейсбуці дружина. Мама за якийсь час пішла на службу в українську армію.

Подвиг Абрамовича не був даремним — він врятував життя багатьох побратимів. Між тим із села Маринівка в бік Іловайська — Донецька одна за одною пішли російські колони з військовою допомогою та добровольцями. Усе це на власні очі бачили бійці загону полковника Гордійчука, який перебував на висоті Савур-могила. Було їх там лише 35, до найближчої нашої частини в селі Петровське — 8 км. Хлопці казали, що доповідали про все бачене в штаб АТО та штаб Сектору Д генерала Литвина. 15 серпня загони самопроголошеної «ДНР» продовжили наступ та незабаром дійшли до контрольно-пропускного пункту «Успенка», створивши максимально сприятливі умови для масового вторгнення на територію України російських регулярних військ.

Це вже інша історія.

Капітан Абрамович нагороджений орденом Богдана Хмельницького ІІІ ступеня.

Темур Юлдашев

«Ми з тобою разом прилетіли на Савур-могилу. Удвох їхали на першу розвідку. Разом штурмували цю Шайтан-гору. Два тренери. Гора забрала тебе до себе…» — пост у ФБ про «Тренера» — це був позивний Темура Юлдашева.

Темур Юлдашев — луганчанин. Військовий. Важкоатлет. Навесні 2014-го зібрав український добровольчий батальйон у Луганську. Після оформлення їх відправили в Щастя — для проходження підготовки, але дорогою автобус із беззбройними бійцями оточили місцеві й нападники. Юлдашев запропонував себе як заручника, щоб решту випустили, — подіяло. 28 квітня його посадили у підвал захопленого Луганського СБУ. Був у полоні 35 днів. Йому вдалося втекти, і вже на початку червня Темур — у Києві. «Основна мотивація терористів — тваринний жах перед «бандерівцями», мізки у них там промиті так, що зашкалює», — написав Юлдашев після звільнення. Пройшовши коротку реабілітацію, він знову пішов на війну — визволяти рідний Луганськ. Так «Тренер» опинився на Савур-могилі. Сьогодні не ХХ століття, колись стратегічна висота мала суто символічне значення, а ще була добрим спостережним пунктом, проте за неї розгорнулися більш ніж серйозні бої. Дев’ятнадцятого серпня війська РФ і найманці здійснили перший штурм — з використанням «градів». У бою 19 серпня загинув один із захисників — десантник 25-ї бригади Володимир Кандела, ще кількох було поранено. Їх устигли евакуювати наступного дня. 21 серпня на допомогу захисникам Савур-могили намагалися пробитися групи розвідників із 3-го полку спецназу та 2-го батальйону територіальної оборони «Горинь». Обидва загони потрапили в засідки в районі села Петровське неподалік Савур-могили й опинилися в полоні. Удруге на штурм висоти супротивник пішов 22 серпня. Знову вистояли. Темура Юлдашева було поранено — вибухом снаряду йому пошкодило обличчя. Довелося перев’язати голову, і Юлдашев нічого не бачив. 24-го серпня на висоту прорвалося авто полку спецпризначення. Савур-могила залишалася українською до 26 серпня. На висоті залишалося 20 бійців. Зважаючи на повне оточення, полковник Сумрак вирішив залишити висоту. Ворог боявся піти на штурм порожнього укріплення ще кілька днів. Частині воїнів вдалося вирватися.

Темур Юлдашев, імовірно, загинув у День незалежності України від кулі снайпера. У нього залишилася дружина і п’ятеро дітей. Нагороджений орденом «За мужність» і нагородою «Народний герой України».

Розділ 6. Російські сліди на Донбасі

Загартування боєм та живі мішені

— Я пробирався на пост по цій дорозі, вів із собою бійця. Ми падали тричі, повзли на колінах, кулі свистіли над головою з їхньої сторони. Справа в тому, що на ніч ворожі групи виходять дуже часто, особливо як остання ніч була, коли впав густий туман. Прилади нічні погану видимість мають. Тому вони й підійшли до нас близько.

Сьогодні цією посадкою, де нещодавно повз «Хорунжий», ми йдемо без особливих пригод. Йдемо до нових постів 14-ї бригади, перенесених на початку весни на кілометр уперед.

— Раніше, — розповідає ротний — геть молодий невисокий брюнет із серйозними очима та чорною смужкою неголеності над верхньою губою, — бійці не бачили противника: відстань між блокпостами сягала двох кілометрів. Лише чули свист мін та гранат, запущених з того боку. Тепер вони наблизилися до ворога на 800 метрів, і у бінокль іноді видно тих, хто чергує за сотні метрів від них. Ворожий блокпост розташований прямо на дорозі, якою колись їздили в Донецьк.

— Останньої ночі вони підійшли дуже близько. За доповідями «крайніх», тобто наших розвідників, це було до 50—100 метрів, група 10—12 осіб, — це «Хорунжий» розповідає про раптовий напад ворога однієї ночі, коли на поле зійшов густий туман. Туман тут — один з найкращих союзників ворога. І найгірших — українських бійців. — Зенітка працювала, стріляли трасуючими кулями, їх було видно в темряві. Залітали дуже далеко, аж у житлові сектори міста. З БМП стріляли, ну, і з мінометів. Як ніколи далеко залітали снаряди, туди, де живуть люди. Я спілкувався з представниками військово-цивільної адміністрації, які працюють із людьми. Кажуть, десь дуже близько від осель падало. Бій тривав більше години у нас, на нашій зоні відповідальності, а по сусідах ще густіше давали, там трохи довше все тривало.

З «Хорунжим» спілкуємося на ходу, доки йдемо довгою вузькою полосою до крайніх позицій 14-ї бригади. Зупинятися тут не можна. Полоса — хоч і зона відповідальності українських бійців, але ворожі снайпери дістають і сюди. Стріляють з боку, з іншої полоси, яка за кілометр звідси. А іноді — навіть із житлових висоток Красногорівки. Місто хоч і під контролем української армії, сепаратистів та їхніх посібників там ловлять постійно. Щоправда, потім відпускають, бо ловлять не військові, а місцева міліція.

— А хто це так близько підібрався до вас тієї ночі — бойовики чи кадрові російські військові? Кажуть, вони останнім часом працюють на передовій?

— Кадрові, — коротко відповідає «Хорунжий».

— А по чому видно? — не вгамовуюсь я, намагаючись зрозуміти, яка різниця між «роботою» сепаратистів та російських солдатів.

— Перш за все — холоднокровність. Сепаратисти так не працюють. Вони переважно на дистанції люблять нас «діставати». Той же снайпер, я вам кажу, працює як по годиннику, працює через те, що у нього є своя позиція, безпечна для нього. Через те, що він десь недалеко, можливо, і живе. Тобто він вибрав собі дистанцію, одну позицію, і кожного ранку з неї працює. Він знає, що нам нічим його дістати.

Десь недалеко попереду чути роботу трактора. Коли підходимо ближче, з’ясовується, що це військові риють на полях нові окопи — протитанкові. Трохи згодом сюди закладуть і міни, щоб ворог у разі наступу цими полями не пройшов.

Трактор працює в зоні досяжності ворожих мін та навіть гранат. І час від часу, зізнається ротний, робочих обстрілюють, зупиняючи роботи на кілька годин, а то й днів. А без траншей та бліндажів тут робити нічого. Хто хоче жити, мусить глибоко закопуватися в землю. Це перше правило блокпостів та опорних пунктів, розташованих у полях.

— Коли ворог підходить близько, різниця в роботі дуже відчувається, — продовжує розповідь про «роботу» росіян «Хорунжий». — Різниця — у холоднокровності, розрахунку, той же самий відхід без паніки. От, наприклад, зав’язався бій, відходять із боєм, розбиваються на двійки-трійки, прикриття у них гарно налагоджене. Чітко працюють.

— А їм це для чого? У сенсі — росіянам? Це ж не комп’ютерна гра — тут і голову покласти можна, — дивуюсь я.

— Це може бути тренування їхнього особового складу, закалка боєм: необстріляні люди на ротацію прийшли, потім — розвідка боєм, — спокійно відповідає «Хорунжий». — Коли викликають вогонь на себе, вони викривають вогневі точки наші. Плюс для будь-якого розвідника чи диверсанта привід пишатися собою — це трофеї, які він захопить із собою. Або знешкодить противника, тобто принесе жертви з нашої сторони, вб’є когось, притягне когось живого чи візьме нашу зброю. Але їхня робота — це і для нас школа.

— Що значить школа? Ми вчимося чогось у них? Чого саме?

— Ведення вогню — кількома вогневими точками. Відкривати вогонь з точки, яку візуально противник не побачить, а працювати з більш вигідних позицій. Ось цього ми вчимося. Це, звичайно, не було секретом і раніше. Це звичайна військова тактика, але коли воно десь записано чи хтось розказує — це одне. А коли ти бачиш це на практиці, так би мовити, в застосуванні, це зовсім інше. Так само вони в нас переймають багато чого.

Що саме росіяни, які, як з’ясувалося, приїжджають на Донбас, як на полігон, переймають в українських військових, я запитати не встигаю. Ми завершуємо свій шлях — підходимо туди, куди нас вів ротний. Попереду вже видно нові позиції бійців. Земля ще свіжа — бліндажі військові 14-ї бригади рили кілька днів тому під ворожими обстрілами. На дорозі — стіна з мішків із землею — крайній український блокпост. Тут виходити за межі імпровізованого захисту не рекомендується — будь-якої миті може підстрелити снайпер. Біля «стіни» — купа гільз. Коли треба, посміхається ««Хорунжий», ворогу дають гідну «відповідь».

— Там буквально 900 метрів — і вони живуть. Точно так само, як ми живемо тут, — це вже розповідає один із розвідників, який чергує на крайньому українському блокпосту. Знімати їх — чи то на камеру, чи на фотоапарат — не можна. Але так поспілкуватися з журналістами вони раді — хоч якесь різноманіття за день.

— У бінокль добре видно бліндажі, а вночі в тепловізор видно, як вони опалюють землянки. Гріються, — розвідник смачно плює собі під ноги. Але не зі злості, а швидше так, для продовження розповіді.

Обстановка на блокпосту аскетична: земля, ящики з-під БК, автомати та гільзи. Останнього добра тут — хоч греблю гати: уся земля, що під ногами, всіяна. На цьому блокпосту бійці лише кілька тижнів, але по гільзах видно, що ці тижні видалися тут дуже гарячими.

— От цікаво, якщо б ви приїхали сюди вчора-позавчора, то можна було трохи побоятися, — посміхається «Хорунжий», який, привітавшись із бійцями, сідає на один із ящиків з-під БК. Покурити.

— А коли зазвичай відкривають вогонь? — запитую я, оглядаючи чийсь підписаний нерівними літерами на шлейці автомат. Саме по шлейках бійці й розрізняють зброю. «Дед», «Батя», «Сталкер», «Псих» — яких тільки позивних тут не прочитаєш.

— Вони стріляють коли хочуть, але основний вогонь — він як по графіку — іде після заходу або перед заходом сонця. Бувають нестандартні ситуації, але такі спостерігаються ближче до лінії фронту — у безпосередній близькості до нас. Тут вони використовують мобільні групи. Ось бачте, ярок, — «Хорунжий» вказує праворуч, де за земляними валами вгадується чималенький яр. — От вони туди виїжджають, відстрілюються і тікають назад. Або є бліндажики, у яких живе до відділення двійка-трійка, п’ятірка людей, в них є якась певна зброя. Вони всі виходять — на декілька точок — і паралельно починають працювати, щоб збити нас із пантелику, щоб ми не могли чітко зрозуміти, звідки основний вогонь ведеться. Тут можуть бути і звуки, і вибухи, що відвертають увагу.

Уважно вдивляюся у молоді, але вже втомлені очі ротного. Як з’ясовується у ході розмови, «Хорунжому» 24 роки. Закінчив Київський національний транспортний університет. Факультет інформатизації та телекомунікації. Ще був військовий інститут при КПІ. «Хорунжий» — офіцер, тому й командує ротою на передньому краї Красногорівки.

На війні він з перших місяців — перша хвиля мобілізації. Коли настав час демобілізуватися, залишився тут, підписав контракт.

— А що змусило контракт підписати?

«Хорунжий» на мить замислюється, опустивши голову. А потім, подивившись в очі, просто і без прикрас відповідає:

— Війна не закінчилася.

— Так вона ще, судячи з усього, довго не закінчиться. Що, будете тут весь час?

— Так, буду весь час. А куди тікати, від кого тікати? — Він іронічно посміхається. Видно, що чимало того, що тут діється, — від заборони стріляти у відповідь до відсутності будь-яких активних дій (рішення просунутися на кілометр уперед бійці ухвалили самостійно, щоб хоч якось відстежувати дії ворога) хлопцеві не подобається. Але попри це своє рішення — залишатися на передовій — він змінювати не збирається.

— А як родина поставилася до такого рішення? — Родом «Хорунжий» з Вінничини, з Шаргородського району. Родина у нього велика: батьки, два брати й сестра. Своєї сім’ї юнак іще не має.

— Мою думку поважають усі: брати, батьки, сестра, — коротко відповідає він.

— А як тут із моральним духом, з настроями? — запитую, бо знаю, що ці бійці 14-ї бригади на передовій уже півроку. Тут, в околицях Красногорівки—Мар’їнки. До того три місяці стояли в полях під Маріуполем. А 9 місяців на передовій не кожен здоровий організм витримає. Та ще й під щоденними обстрілами. А здорових тут не так уже й багато. Рекомендацію психологів — щодва-три місяці робити ротацію бійців з передової, щоб уникнути незворотних процесів у психіці, — у керівництві Збройних Сил ігнорують. Там, вочевидь, сповідують принцип: хто тягне, того й поганяють.

— Стараємося підтримувати. Сильніші подають слабшим приклад, примушують рівнятися на себе.

— Деморалізаційних настроїв немає?

— Є, звичайно. Завжди є, були і будуть. — На цих словах «Хорунжий» втомлено посміхається. Зважаючи на терміни перебування бійців на передовій, таких настроїв, вочевидь, тут чимало, — трактую його невеселу посмішку я. — Працюємо з цим. Тут щодня є ситуації такі, що стосуються особистих проблем людини. І якщо їх не вирішити або хоча б не спробувати вирішити, може бути біда. — Він на хвилинку замовкає, затягуючись, а потім різко підводиться.

— Ідемо, пошукаймо тих, хто вам про минулу ніч розповість.

Ми прямуємо від крайнього блокпоста назад, метрів на 50. Там заховалися нові землянки, де цілодобово чергують бійці. Їм тут непросто. Відтоді як бойовики зрозуміли, що українські захисники просунулися на кілометр уперед, вони не залишають спроб вибити їх звідси: щодня поливають мінами, гранатами, а часом і «градами». От і диверсійна група російських військових мала те саме завдання — прорідити лави бійців на передовій, ознайомитися з розташуванням їхніх окопів, бліндажів і перевірити кількість живої сили.

— Працюють злагоджено, вони тут як на роботі, — продовжуючи мої думки, розповідає про росіян на Донбасі «Хорунжий». — Їм треба дати достойну відсіч. Бо ми тільки тим і займаємося, що відбиваємо їхні конкретні атаки. Ми надто багато часу їм даємо — вони закріплюються, облаштовують свої позиції, точки вибирають вигідні. Бо в будь-кому випадку, доки триває конфлікт, це означає, що або йде підготовка в майбутньому до переходу до рішучих дій, або можлива підготовка.

— А ми хіба не готуємося, не укріплюємося? — Ліворуч від нас якраз кипить робота: бійці 14-ї риють нові землянки, куди найближчим часом переберуться зі старих позицій.

— Як не укріплюємося? Працюємо, усі працюють. Ви ж бачите — земля нарита. Жодний день, жодна ніч без роботи не проходить — ніяких вихідних, ніяких свят. Усі хлопці працюють.

За розмовою дістаємося землянки. Біля неї — втоптана земля та гірка дров. Неподалік — величезний пеньок і сокира на ньому. До того, як погрітися біля буржуйки, бійці розігріваються на вулиці, коли рубають дрова. А це вони мусять робити щодня.

— Агов, хто тут є серед живих? Виходьте, я до вас гостей привів! — «Хорунжий», прочинивши двері землянки, кричить кудись у темряву. За кілька хвилин із бліндажа виходить худий заспаний боєць. Змірює поглядом «гостей» і одразу ж запалює цигарку. Десь нізвідки під його ногами з’являються маленькі кошенята — не більше місяця на вигляд. Неподалік землянки помічаю відкриту консерву із залишками бичків у томаті. Манюні тягнуться одразу ж до їжі.

— Розкажіть, що було минулої ночі.

— А що розказувать? Стріляли як завжди — усім, що в них є. Навіть сильніше. З БПМ стріляли, із зеніток, міни, гранати падали. А потім нас по тривозі підняли. У час ночі. Усі повибігали, на позиції поставали, диверсійна група, получається, чоловік 12 було, підійшла дуже близько. Ми як старались, так і відбивались. Ну, получилось.

Це «получилось» він говорить наче зі здивуванням, ніби досі не вірить, що у них вдалося відкинути диверсійну групу ворога від своїх позицій.

— А навіщо вони по мирному населенню стріляли? Який сенс?

— Такий самий сенс, як вони можуть звідси по Трудовському району Донецька бити. Це строго на південь. Обстрілювати свою ж територію. Чи з півдня.

На словах «Хорунжого» про південь десь зовсім поруч розривається снаряд. Звук від розриву боляче б’є по вухах.

— Опачки. Оце був приход, — уже спокійно коментує «приліт» «Хорунжий». Хоча в момент розриву снаряда він інстинктивно здригається, як і всі біля нього.

— А куди стріляли і чим? — Я не поспішаю кудись тікати. Головне правило журналіста на передовій — довіряти тому військовому, хто тебе «веде».

— Це сюда, десь вдоль посадки в полі, — відповідає «Хорунжий».

— А звідки стріляли?

— Зі Старомихайлівки (населений пункт, розташований на околицях Донецька. — Ред.). Це може бути пристрілочний. Може, треба тікати, — посміхається «Хорунжий», але вставати не поспішає.

Утім, за кілька хвилин ми таки рушаємо в дорогу. Ротний веде нас далі — убік від передових позицій, до позицій по флангах, які також потерпають від ворожих стрілків. Тут добре, але поки що заочно знайомі зі снайпером бойовиків. Він щоранку — як на роботу — виходить на одну і ту саму позицію. І коли на годиннику сьома, як по команді відкриває вогонь саме по цих блопостах. Бійці демонструють свіжу дірку в ящику з-під БК і «підстрелене» дерево. Судячи з траєкторії, це була одна і та сама куля. А ще вранці по них працювали із РАГС.

— От тут скрутка, і он скрутка, от знов дві, це тільки сьогодні. Це за сьогодні все, — боєць із позивним «Професор», невисокий худорлявий чоловік років за 40, веде нас уздовж пошкодженого електрокабеля, — сьогодні вранці тут розірвалася не одна граната від АГС.

— Оце тут приземлився ВОГ, — демонструє нам військовий невеличку ямку в землі. — Оце від нього посікло дріт і все те, що ви бачили.

— А який радіус розльоту осколків?

— Радіус получається 15 метрів десь загальний. От по землі осколки видно, як летіли і куди потрапляли. Ось бачте — ритвини.

Повертаємося до блокпосту. Ящики з-під БК, з яких вибудуваний «захист» і які утворюють таку собі імпровізовану бесідку в полі, посічені від куль та мінних осколків. На обличчях бійців — утома. Десь далеко чутно, як розриваються міни. Але на цьому блокпості ніхто навіть не здригається.

Дорогою до автівки проходимо поле, обабіч якого — через кожні 50 метрів — «протитанкові» гірки — десятки мін, викопаних із землі. Після того як бійці зробили «крок уперед», на цих полях доводиться рити нові траншеї. І закладати туди нові міни. Так само роблять і бойовики — ретельно мінують територію довкола себе.

Тож на цих гектарах полів — і з одного, і з іншого боків — ще десятки років не ростиме жодна мирна культура. Навіть якщо війна закінчиться завтра.

На розмінування цієї території підуть десятки років та десятки, якщо не сотні мільйонів доларів. У саперів є така приказка: «Рік війни — це плюс п’ять років розмінування». За цей час жертвами «прихованої» смерті можуть стати сотні невинних людей.

«Видно, що навчені. Б’ють дуже точно»

— Ну ось, за мостом. Ну скільки тут — метрів 800—900 получається.

Вони стоять між двома мостами — бійці з 58-ї бригади, які з осені охороняють околиці Авдіївки — однієї з найгарячіших точок на карті сходу. Один міст, яким військові автівки їдуть із міста, — під контролем українських бійців. Другий під контролем бойовиків. Між мостами кілька кілометрів поля та дві українські позиції — широко відома шахта «Бутівка», вщент розбита, але не підкорена ворогами, та «Маска» — блокпост у самісінькому полі, який прикриває вогнем багатостраждальну «Бутівку».

Ані на «Бутівку», ані на «Маску» нас не пускають — там ледь не цілодобово ведеться вогонь. А якщо і затихає, невідомо, наскільки і коли вороги знову застосують стрілецьку зброю чи міномети. Щонайближче до фронту, куди нам дозволяють під’їхати, — околиці Авдіївки, де давно уже не живуть цивільні. Будинки тут схожі на оселі в Пісках — майже всі розбиті та посічені осколками. Цьому сектору теж частенько дістається. Причому незалежно від часу доби.

— Тут немає такого, що відкривають вогонь у 8 часов вечора чи в 6 часов. Я ж кажу: днем началося воно, ночью прекратилося. Ночь буває спокойно. Буває, цілі сутки тихо. Да пішли отсюда, тому що тут три снайпери є. І коли вони стрельнуть, бог його знає.

Наш перший співрозмовник, веселий кумедний чоловік років під сорок з рудим волоссям і щедрим ластовинням на обличчі, весь час посміхається, коли розповідає про ситуацію довкола. Його позивний — «Золотий» — вочевидь, від кольору волосся. А сміється він, бо зранку в околицях Авдіївки тихо, а ми все прислухаємося до звуків довкола, щоб розуміти, коли у разі небезпеки падати.

— Сьогодні тихо, — поблажливо дивиться на нас боєць. — А от учора — учора, да, учора — було весело. — На цих словах його вуста мимоволі витягуються у широку посмішку. — Весь день голови не можна було підняти.

Ми крокуємо у занедбаний двір, де колись мешкали люди. Присутність тут військових видають гори ящиків з-під БК, з яких вибудувані позиції на початку поля, та важкий кулемет, який видніється в отворах між ящиками.

Звідси як на долоні видно «Бутівку», «Маску» та зруйнований міст, контрольований бойовиками. Десь вдалечині стримлять висотки — околиці Донецька, з яких по найближчих позиціях українських військових часом стріляють ворожі снайпери.

— Коли б’ють із кулемета, буває, черги шахту перелітають і сюди дістають. Ну, і снайпер працює. Але так, неприцільно б’є, швидше «кошмарить». Тому що у нас ще ніхто не постраждав від снайпера, — так «Сталкер», невисокий приземкуватий чоловік з широким виразним обличчям та сірими очима, простеживши за моїм поглядом, коментує обстановку на блокпосту.

— Ми прикриваємо шахту. Прикриваємо наш другий ВОП і наш главний сектор — тримаємо оборону між оцими двома мостами. Тут їм відкрита дорога прямо на Авдіївку. Тут, крім нас, немає нікого.

Я роздивляюся зону відповідальності бійців. Чималенька. Але й захисники, як з’ясовується, розтягнулися уздовж всієї лінії поля — щоб ворог часом не прорвався у місто.

— А що, намагаються прорватися в місто? І часто?

— Постійно. Спершу вони накривають нас мінометним обстрілом або з танків стріляють. А потім — після бомбьожки — вже йдуть диверсанти. Пробують пролізти, але ми їх завертаємо назад. На Авдіївку йдуть, у тил, причому пробують прорватися по всій лінії фронту. Не тільки тут, у нас, але й дальше, і в той бік. — «Сталкер» махає рукою праворуч, де розташовані розбиті Піски та Ясинувата. Останню контролюють бойовики. — І з Ясинуватої, і зі сторони Пєсок тоже лізуть.

— Уночі, я так розумію, переважно лізуть?

— Да, вночі. Хотя дньом тоже ловили, вже в самій Авдіївці. Але вже таких, поодиноких.

Раптом щось вдаряється об мою ногу. Від несподіванки аж здригаюся й інстинктивно смикаюсь убік. І ледь не наступаю на живі клубочки, які крутяться під ногами, — цуценята розміром із мій кулак, перескакуючи один одного, тикаються носом у моє взуття. Нараховую шестеро малюків.

— Ой, а звідки вони у вас?

— Та народила наша Білявка. Ще й місяця немає. От і відгодовуємо цей батальйон. — «Сталкер» тепло посміхається, дивлячись на цуценят. Вочевидь, любить тварин.

— А що ж ви з ними усіма робити будете?

— Та роздамо. А хочете, вам подаруємо? Заберете з собою. Буде у вас удома дитя війни, — він наче і жартує, а наче й ні. Але навіть якщо це не жарт, забрати мені його нікуди. Не повезу ж я щеня в потягу без корзини й на руках…

— Не можу, хоча й хотілося б, — чесно і з жалем кажу я.

— Ну, нічого, ми їм «батьків» швидко знайдемо, — сміється «Сталкер». — Тут на них уже черга стоїть.

Малюки, погравшись і швидко втомившись, заповзають у свою «оселю», де, вклавшись один на одного, солодко засинають. «Щасливі, — думаю я. — Бо потрапили у потрібні руки. Ті, які не образять і не проженуть, як більшість місцевих господарів, що, виїжджаючи, покидали тварин напризволяще».

Оглядаю будівлі довкола. Усі традиційно у ямах і вибоїнах — сліди від куль та осколків від снарядів. Видно, що тим, хто тут живе, буває непереливки.

— А у вас тут хто працює? Російські військові чи сепаратисти? — звертаюся до того ж «Сталкера». Бо за розмовою та аргументами можна судити, що на війні він не новачок.

— Це регулярні війська, бо видно, що навчені — б’ють дуже точно. І коригують вогонь точно. Спеціалісти. Сепаратистів так стріляти і воювати за такий короткий термін не навчиш.

— А по чому ще видно, що це російські солдати? Бойовиків тут теж уже два роки як тренують. Невже не встигли за цей час «натаскати»?

— Е, ні. Дуже вже у них все організовано і коректирують один одного дуже харашо. Запускають безпілотники. От тихо, тихо, потім безпілотники починають літати. Політали безпілотники — це значить, що на другий день або вночі буде обстріл. Постріляли — потім намагаються пройти, прорватися. Правда, диверсійні групи в основному стараються пройти непомітно. Але ще не було такого, щоб пройшли. А потім дивіться, як вони з технікою працюють. Виїжджають з мінометами на причепі — підтягують їх туди, до мосту — відстрілюються, скільки потрібно, і потім знову від’їжджають. От 23-го числа тут чотири дні з танків валили, через шахту. Тоже — під’їхали, відстрілялися і від’їхали. Я ж кажу, що це регулярні війська. Видно, що навчені дуже хорошо люди. От так щоб стояв БТР, чи танк, чи якась «коробочка», — просто так на їхніх позиціях — ні разу не засікав. Обично — підскочила, зробила свою справу і відскочила. А ходімо, я вам «сюрприз» покажу, якими нас щодня нагороджують, — перекинувши автомат на плече, «Сталкер» крокує до компактного двоповерхового будиночка. Раніше, певне, це була чиясь дача. Нині тут мешкають військові.

Ідемо дерев’яними сходами, посіченими осколками. Тут усе довкола «поранене». І будинки, і люди, і дерева. «Сталкер» на мить зникає в темряві коридору і повертається з великою, нетипово ціленькою кулею в руках.

— Що це? — з цікавістю розглядаю я крупний патрон з ритвинками посередині.

— Трофейна куля, яка поцілила в дерево, але не розірвалася. Якби розірвалася, то когось би з нас тут уже точно не не було б. Оце з отакого тут снайпери стріляють. Калібр 12,7.

— І у вас тут такого багато?

— Море, — на цьому слові «Сталкер» посміхається. А я розумію, що навіть уявити не можу, скільки це — його «море».

— Проснулися трошки наші побратими з той сторони. Та й усе. — З коридору виринає ще один боєць з довгою каштановою бородою та яскраво-карими очима. Чомусь я не дивуюся, коли він називає свій позивний — «Борода».

— Кажуть, учора ви голови тут не піднімали?

— Та ну да, і не виходили нікуди. Сиділи в убєжищах.

— Цілий день?

— Та ну, не цілий. Увечері вийшли.

— Я казав, що нам репортерів треба тут залишити хоч на місяць, — приєднується до нашого із «Бородою» діалогу «Сталкер». — Як приїжджає якесь телебачення або ОБСЄ, тишина така, спокойствіє, ніби війни немає. Тільки їдуть — починаються фестивалі.

— Та ми б і не проти, тільки нас до вас на ніч не пускають, — з жалем констатую я.

Разом із «Бородою» ми прямуємо на двір. Боєць іде до найближчого дерева. Воно теж — поранене — в одній із гілок застрягла куля. На перший погляд калібр — 7,62. Від російської снайперської гвинтівки Драгунова. Мої здогадки підтверджує «Борода».

— 7,62-й калібр, ось як тут усе летить. Считайте, на рівні людського зросту. — Він стає біля дерева, і куля, що застрягла, опиняється йому на рівні легень. — Та багато чого у нас тут можна знайти, якщо походити. І по шиферу, бувало, давало. І по стінах лупило. З того напрямку, із-за шахти стріляють.

— А як же ви тут живете?

— Привикли, — посміхається «Борода» у густу бороду. — Воно якось якщо тихо, так наоборот — не то. І спать якось не так, а як шумить — то…

На слові «то» тишу розриває різкий звук автоматної черги.

— А це що?

— Та це стрєлкове, АК. Це там, та сторона, в районі мосту. — «Борода» махнув у бік ворожих позицій.

Я підходжу до лінії, за якою вже поле. За кілька метрів — електричний стовп. Він дивом тримається — і зверху, і знизу бетон наче шматками виривали. І купа маленьких вирв з усіх боків.

— Тут усе таке — живого місця немає, — каже «Сталкер». Він підходить, щоб сказати, що рухатися далі, на поле, не варто. Можна схопити кулю. У лоб. Чи куди поцілять.

— Тут навіть бінокль візьмеш — через дві хвилини слідує постріл. Але це — чепуха, це круглі сутки таке. Стріляють то в ту сторону, — боєць киває в бік шахти, — то в нашу. Тоді ми та наші сусіди їх трохи успокоїм. Тиша — на час, на два. Тоді знову починають — можуть почати з другого ВОП, наприклад із-за шахти.

— А часто тут так «весело»? — Доки ми розмовляємо, звуки черг з автоматів частішають. До них додаються гучніші розриви — «працювати» починає ворожий АГС.

— З цих шести місяців, які ми тут стоїмо (58-ма бригада на чергування в Авдіївку заступила у жовтні 2015-го), лише пару днів тишина була. А то постійно — хтось щось. Як не снайпер тут працює, то ще якісь міномети чи ДШК (радянський станковий кулемет Дегтярьова—Шпагіна. —Ред.). Тут ось, за абрикосою, в далечині, червону будівлю бачите?

Придивляючись, помічаю нечіткі обриси напіврозваленої будівлі. Що вона справді «червона», говорити важко.

— Там дах ми розбомбили. Осталися самі стіни й димарі. То звідтіля кожну ніч вогонь ведеться.

— М-да, важко тут, — дослухаючись до пострілів, констатую я.

— А кому зараз легко? — посміхається у відповідь «Сталкер». — Уже привикли, нормально. Треба тут очікувати, не спати, бо самі розумієте, якщо один чоловік щось проспить, то пострадають усі. І не тільки однослуживці, але й пострадає мирне населення.

Я згадую це «мирне» населення, яке в Авдіївці через одного косо дивиться на військових. І відчуваю ще більшу симпатію до цього мудрого, щирого, гарного чоловіка з виразними сірими очима. А ще мене підкорює його посмішка. І спокійний, впевнений тон. «Саме таким має бути захисник, — чомусь мені спадає на думку. — Щоб, дивлячись на нього, ти вірив, що твій мир і безпека в надійних руках».

— А що з мирним населенням? Воно ж звідси далеко? Тут же ніхто не живе… — роздивляючись порожні, розбиті будинки, швидше не запитую, а констатую я.

— Так, в Авдіївку залітають снаряди. І снайпери теж по місту стріляють. Недавно от гражданського були вбили в Авдіївці. Тоже чоловік ішов собі спокійно, нічого не підозрював. І тут — хлоп, і це ж тоже не случайность. Снайпер случайно не стріляє. Це просто компрометація. Нас, Збройних Сил України.

— Компрометація, — машинально повторюю я, згадуючи розмову з місцевою бабцею години за дві до цього. Їй і компрометація не потрібна була, щоб поділити ворожі сторони на «своїх» та «чужих». «Своїми» у неї виявилися бойовики — бо рідні, з Донбасу. А чужими — ті, хто приїхав захищати її рідну Авдіївку. «А я питаю — чого ти сюди приперся?» — роздратовано переповідала вона мені розмову з військовими того ж 58-го батальйону, стискаючи в руках торбину з хлібом та консервами, якими поділилися з нею ці ж українські бійці.

— А ходімте, я вам свіжу вирву покажу, — це вже інший боєць, помітивши на подвір’ї «гостей», тобто нас, запрошує вглиб дачного поселення.

Попереду весело біжить Пуля — молоденький різнокольоровий песик із гільзою від снайперського патрону 7,62 на шиї. Це одна місцева знайда, яка прибилася до бійців, щоб хоч якось вижити.

У повітрі щось голосно тричі вибухає, а над головою з’являється невеличка хмарка диму, яка швидко розповзається.

— Що це було? — Звуки хоч і ближчають, але ще не лякають. Та й військовий попереду поводиться спокійно — ознака того, що небезпека ще неблизько.

— Це розриви від РПГ-7 (ручний протитанковий гранатомет. — Ред.). Стріляли в сторону наших, тільки недольот получився — вони в повітрі розірвалися. Звідси й дим.

Він швидко крокує вузькою стежиною. Я ж намагаюся встигнути за ним і водночас оглянути незнайомі мені місця. Праворуч і ліворуч — оселі без дахів, напівзруйновані стіни, вирви у дворах — стандартна картина для першої лінії оборони. Довкола — ані душі. Хіба Пуля то виринає, то зникає десь в городах.

Нашу ціль — величезну яму неподалік стежини — я помічаю здалеку.

— Ого, це 120-ка?

— Сотка або 120-й. Міномет. Це те, що останнім часом сюди прилітало. А так зазвичай перельоти. Летить далі — ближче до людських осель. Де живуть.

Потоптавшись біля свіжої вирви, повертаємося назад. Дорогою зустрічаємо «Малину» — невисокого худого бійця з коротким волоссям, маленьким обличчям та швидкими жвавими очима.

— А вы из Киева? — здалеку кричить він до нас.

— З Києва. А ви звідки дізналися?

— Автомобиль ваш видел. Как увидел номера — аж зубы свело, — так домой захотелось.

— А ви теж зі столиці?

— Ага, с Троещины. — Ми підходимо ближче один до одного, щоб не перекрикували автоматні черги, які вже не замовкають.

— То коли вам додому? З якої хвилі?

— Нескоро. — Він дивно посміхається. — А с волны я с первой. Мобилизировали в начале войны.

— Так ви контракт підписали?

— Подписал, — він каже це спокійно і впевнено.

— А мотивація яка була?

— Ну, кто-то же служить должен, кто-то должен Родину защищать. У меня дома семья, кто-то о ней должен думать. Они там сами о себе подумают. А здесь должен быть я. Такие, как мы. — Він уперше за всю нашу напівжартівливу розмову стає серйозним. І дуже серйозно дивиться просто мені в очі. Наче підкріплює свої слова поглядом — щоб повірила. Я — вірю. Бо таким не жартують. Тут, за півкілометра від ворога, де, коли розпочинається мінометний обстріл, у підвалі можна провести цілу добу. Які ж тут жарти…

— А тягне додому? — Тепер я дивлюся йому в очі. Щоб побачити його справжні емоції.

— А кого ж не тянет домой? — Він знову намагається посміхнутися, але в нього це виходить не дуже. — Это ж не срочка, когда два года отслужил и уехал домой. Тут же, пока не закончится, будем здесь.

— Не шкодуєте, що підписали контракт?

— Нет. — Його подальшу аргументацію і пояснення, чому саме не шкодує, глушить звук потужного розриву чи то міни, чи то гранати. Наш супровідник, який чекає за метрів 200, щось кричить «Малині» і розмахує руками.

— Да, вам лучше уходить, а то осколки уже и сюда могут долетать. — «Малина» оглядається туди, де видніються ворожі позиції.

— А що це було?

— Это гранату сюда метнули РГД (ручна граната дистанційна. — Ред.). Дальше может пойти что-то потяжелее…

Він, прощаючись, ще довго махає нам рукою. І я, час від часу повертаючись, помічаю, що близькі розриви гранат не загнали його у підвал. Він стоїть і дивиться нам услід — наче не хоче відпускати той невеличкий спогад про його малу батьківщину і рідний дім, який ми мимоволі привезли на ці позиції на околицях Авдіївки.

За 150 метрів від ворога

— Так, біжите строго за мною. Але по черзі й петляючи. Я в один бік, наступний, хто за мною, — в інший. І так далі. Не зупинятися. Усе зрозуміло?

Михайло Михайлович — невисокий приземкуватий чоловік із щирим обличчям, світлими очима та густими вусами, командир 10-го батальйону 14-ї бригади — особисто супроводжує нас на одну з найнебезпечніших своїх позицій, куди навіть діставатися потрібно бігом і петляючи. Бо дорогу, яка веде до позиції, повністю прострілюють ворожі снайпери.

— Пішли!

Михайло Михайлович біжить зліва направо, я зриваюся з місця, коли він у правому куті дороги. Біжу ліворуч, відповідно до усної інструкції комбата. За мною колеги так само біжать змійкою. За кілька хвилин бігу ще встигаю подумати, що, вочевидь, збоку здається досить кумедним, коли чотири дорослих чоловіки і жінка, наче граючи у квача, бігають одне за одним.

За хвилину добігаємо до дороги, перпендикулярної до тієї, якою ми щойно бігли. Забігаємо за найближчий будинок — він приховує нашу команду від очей противника. Тут переходимо на легку ходу. За кілька десятків метрів Михайло Михайлович кличе до себе. Попереду розвалений будинок, а значить, відкрита місцевість, яку прострілюють. Обережно висовуємося вперед.

— Ось бачите цю будівлю? Це колишня конеферма. Там їхні позиції. І звідти вони зазвичай стріляють по наших, коли вони йдуть на чергування. Там снайпери сидять.

Вдивляюся у будівлю з червоною черепицею, яка відносно нашої позиції розміщена на узвишші. Їм звідти і справді все видно, думаю. І як ми бігли, і скільки нас було. І стріляти звідти дуже зручно.

— Так вона ж дуже близько! — мимоволі виривається у мене.

— Ходімо далі, побачите ще ближче, — посміхається у вуса Михайло Михайлович.

Швидко перебігаємо небезпечну ділянку. Далі йдемо швидким кроком. Повз тягнуться будівлі — десь без даху, десь ціленькі. На вулиці порожньо.

— А тут же ніхто не живе? — запитую, згадуючи порожній дачний сектор Авдіївки, який бойовики постійно закидають мінами.

— Буває, приїжджають люди — щоб глянути на майно, подивитися на господарство. Але щоб жити — майже ніхто не живе. Тут стріляють постійно. І влучити можуть будь-якої миті. Небезпечно.

За кілька хвилин Михайло Михайлович завертає у непримітний двір. Біля старенького будинку та сараїв — військові. Підводяться, щоб привітатися з командиром.

Один із бійців у балаклаві та зі снайперською гвинтівкою з глушителем. Серйозна зброя. До нього й підхожу із запитанням: «Як тут ситуація?»

— Ситуація? — за рухом м’язів обличчя під балаклавою видно, що він посміхається. — Весела. Ця лінія, скажімо так, найвеселіша в Мар’їнці. Тут запросто може зачепити куля. Бо летить усе куди попало і як попало. Стрілецьке, крупний калібр, кулемети, РПГ. Вони (бойовики. — Ред.) останнім часом дуже люблять з РПГ стріляти. Причому по мирних жителях. Вони перекидують усе туди, далі, на житловий сектор. От тут недалеко магазин — він до чотирьох лише працює. От по обіді тут часто як заряджають з АГС, то воно так — пух-пух-пух, біля магазина впали гранати, вони і закрилися швиденько, доки в них не попали…

Мені на думку спадає, що недарма ми бігли змійкою вузькою доріжкою сюди. Бо ця доріжка йшла якраз від того самого магазина, про який розповідає снайпер.

— Давайте за мною, — командує Михайло Михайлович. — Але так: якщо я сказав пішли — то пішли. Стояти довго не можна. Піднімати голову теж. І висовуватися з бліндажів не рекомендується. Усе зрозуміли?

— Ага, — слухняно киваю головою.

Із занедбаного двору, у якому накидані ящики від БК, ниряємо у глибокі траншеї, ледь не в людський зріст. Ідемо швидко і напівзігнувшись. Дорогою до позицій я натрапляю на лопату.

— А ці всі окопи вручну рили? — оцінюю глибину та розгалуженість траншей — наче лабіринт якийсь. Без супроводу тут і заблукати можна.

— А як же ще? Усе вручну, своїми ручками, лопатами. І головне — під обстрілами.

— А як довго усе це рили?

— Ну, якщо захочеш жити, то дуже бистро, — сміючись, відповідає Михайло Михайлович.

Посередині однієї з траншей зупиняємося. Тут облаштовано такий собі імпровізований спостережний пункт. Потихеньку підводимо голови. Навпроти чітко видно облаштований бліндаж.

— От там дальше, бачите? То все лінія оборони їхня.

— Тут теж метрів 150—200? — Я не надто орієнтуюся у відстанях, але ворожі бліндажі на насипу видно досить чітко.

— Більше немає, самі бачите. Бачте, які дерева довкола? Так само і у них там. Усе, пішли.

Що коїться з деревами довкола української лінії оборони, я помітила уже давно. Молоді гілки у них у всіх наче стесані — робота стрілецької зброї. А стовбури всі посічені. Кори практично немає. Така сама картина на боці бойовиків.

Напівзігнувшись, знову рухаємося виритими бійцями траншеями. За кілька десятків метрів натрапляємо на бійця — сьогодні він чергує на цьому посту. Рослий, широкоплечий, східної зовнішності, із чорним кучерявим волоссям, його позивний відповідає його вигляду — «Татарин».

— Що тут сьогодні?

— Сегодня тихо, даже странно как-то. Непривычно.

— А з чим може бути пов’язана така тиша? Я ж так розумію, що тихо тут дуже рідко?

— Практически не бывает такого. Разве что когда у них происходит ротация, задания меняются, заходят новые люди, которые не знают ни местности, ни как правильно вести бой, сразу они в атаку не лезут. Сначала пристреливаются. Потом, когда они уже посидят здесь неделю, две, три, они уже более-менее начинают ориентироваться, и тогда уже начинается бой. И дальше всё жестче и жестче.

Прощаємося з «Татарином» і рухаємося вперед. Попереду — просторий бліндаж, з якого добре видно майже всю лінію оброни ворога. У бліндажі — молоденький боєць. Та ДШК. Нині, після відведення (принаймні з українського боку) важкої артилерії та мінометів калібром до 100 міліметрів, ДШК та станковий гранатомет — найпопулярніша зброя на передовій. Бо лише нею можна втихомирити ворога, який часто намагається пробратися в тил.

На цих передових позиціях Мар’їнки диверсанти працюють іще активніше, розповідає Михайло Михайлович. Бо їм тут навіть візуально видно ціль, до якої кілька сотень метрів.

— Намагаються просуватися диверсійними групами. Були деякі спроби в них лізти десь до півтора-двох взводів, наступати — ми їх відсікли.

— А який сенс їм намагатися проникнути в тил? Якщо там кругом українські військові? Їх же все одно знищать?

— Місцевість не дозволяє їм наступати великими силами і технікою. Тому сенс є, щоб просочилися ДРГ, накоїли біди в тилу, диверсійні якісь акції. Ну, у них це не получається. І не получиться однозначно, тому що ми їх бачимо і не підпускаємо.

У районі ворожого бліндажа неозброєним оком видно якийсь рух.

— Дивляться, — пояснює комбат. Так само, як ми — на них. І вони ж за нами спостерігають. Тому досить тут світитися. Пішли.

Швидко перебігаємо до наступного спостережного пункту. Тут та сама картина — ДШК посередині бліндажа. «Поранені» дерева по боках. На земляному насипі — іконка Божої матері. Та бінокль.

— Зараз у них трішки тактика змінилася, — розповідає про поведінку ворога комбат. — Вони не тільки обстрілюють наші позиції. А починають закидати вже в місто снаряди. Горять будинки, люди є вже поранені від їхніх пострілів, РПГ в основному використовують, крупнокаліберні кулемети. А потім, після стрілянини по мирних, переносять увагу на наші позиції. І вже зав’язується бій.

— А скільки бій зазвичай триває?

— Коли як. Коли годину, коли — півтори, дві, три, шість. По-різному буває. — Про контактні бої, інформація щодо яких з Мар’їнки надходить чи не щодня, Михайло Михайлович розповідає рівним, спокійним тоном. Для тих, хто тут тримає оборону, щоденні сутички з ворогом стали вже буденністю.

— А хто тут, навпроти вас, стоїть, знаєте?

— Я знаю, що більше кадрових російських військових. Це морські піхотинці з Далекосхідного військового округу. Потім були з Північного флоту. Зараз наче як з Балтійського. Так вони міняють один одного, ротацію проводять, навчаються, бойовий вишкіл проходять тут, на українській землі. Я думаю, що це не те місце, де вони повинні це робити. Тому що мають тут великі втрати і колись до них дійде, що цього не варто робити. Давайте звідси підемо.

— Ой, а ще секунду можна? А те, що сьогодні тихо, от зараз, вас не насторожує?

— Ну, так, трохи насторожує. Ми ж до іншого звикли. Звичний режим — це коли починається щось, коли ми знаємо що робити. А коли спокійно, то… незрозуміло, що у них, яка задумка в голові. До чого нам готуватися. Так, ідемо дальше…

Далі ми прямуємо на ще одну позицію, таку ж близьку від ворога, як і попередня. Перед тим як пірнути у чергову траншею, за кілометр звідси, на одному з териконів помічаю прапор із синіми та червоними кольорами з якоюсь тварюкою посередині.

— Це що, деенерівський?

— Так, там уже їхні позиції. Ну, нічого, ми і його з часом дістанемо, — сміється Михайло Михайлович.

Бігом пірнаємо у нові траншеї. Так само викопані вручну. І так само — під свистом куль та снарядів. Тут усе, як і на попередніх позиціях. Тільки ворожі бліндажі здаються звідси ще ближчими. А лінія оброни, яка тягнеться уздовж соснового бору, — ще чіткішою.

— А ви тут давно? — звертаюся до Михайла Михайловича, уже практично знаючи відповідь. Надто чіткі, конкретні та рішучі його команди для звичайного мобілізованого.

— Давно. З перших днів війни. Я кадровий офіцер. Був на пенсії. Почалася війна — викликали.

— А хто ви за спеціальністю?

— Танкіст, командувач танкового батальйону.

— А вам дали піхоту.

— Я просився у танкові війська, але не вийшло. Але танкові — це теж, по суті, піхота. Принаймні дотичне. Ходімо, бо мені на шикування на 17-ту потрібно встигнути.

Ми вибираємося з траншей і швидко крокуємо порожньою вулицею Мар’їнки. Неподалік зупиняються старенькі «Жигулі». З них виходить чоловік, вочевидь, з місцевих — приїхав глянути на залишене майно.

— І не боїться? — вголос дивуюся я. — А які у вас із місцевими стосунки?

— Та зараз наче вже й нічого. 50 на 50. А от коли приїхали сюди, то відсотків 20 лише були на нашому боці. У них же телебачення тут російське та сепаратистське. От з нами поспілкуються, послухають — і наче нічого, усе розуміють. А як підуть, подивляться телевізор — усе, ви стріляєте. Важко.

— А як хлопці тримаються? Усе ж шість місяців на передовій?

— Не шість — дев’ять, — виправляє мене комбат.

— Дев’ять? — мимоволі виривається у мене.

— Шість місяців тут, у Мар’їнці, а три — під Широкіно.

— І як бійці?

— Воювати їм не важко, вони вже привикли. Ви ж чули від них, що вони говорили, — незвично, коли не стріляють, не наступають, не ведеться бій. Найважче для них — відсутність інформації. Зараз, на цьому етапі. Вони всі хочуть знати, коли буде їхня демобілізація. І тут питання не в тому, скільки вони служили чи будуть іще служити — місяць, два, навіть якщо переслужить хто. У нас же не вказаний термін мобілізації. Це все вигадки, що рік. В указі сказано — на особливий період. Але вони хочуть знати місяць, коли підуть додому, — хай це буде квітень, травень, червень. Вони чітко мають знають, що до цього часу вони будуть тут служити.

— І всі хочуть додому?

— Не всі. Є такі, які не хочуть дуже сильно, контракти підписують.

Біля його автівки ми тепло прощаємося.

— Приїжджайте ще! — запрошує Михайло Михайлович і, потиснувши руку, швидко сідає в авто: за 10 хвилин у нього шикування на плацу. А командиру на таке запізнюватися не можна.

— Обов’язково приїдемо, — уже про себе кажу я. І згадую слова одного з бійців на передовій: те, як воюють, почуваються і поводяться на війні мобілізовані, на 90 відсотків залежить від командира. І лише 10 відсотків — то решта обставин.

З Михайлом Михайловичем, як я вже переконалася, можна йти всюди — і в розвідку, і в бій, і тримати оборону. Можливо, тому саме йому довірили цю найнебезпечнішу, але й найважливішу ділянку фронту — де ворога видно без бінокля і де щоночі російські найманці намагаються йти на прорив. Завдяки бійцям 10-го батальйону 14-ї бригади і їхньому командиру — безуспішно…

P. S. 17 грудня 2015 року президент Росії Владімір Путін на щорічній прес-конференції у Москві визнав, що на сході України є російські військові. «Мы никогда не говорили, что там нет людей, которые занимаются там решением определенных вопросов, в частности в военной сфере, но это не означает, что там присутствуют регулярные российские войска. Почувствуйте разницу», — сказав він. Доти Росія постійно заперечувала присутність своїх військових на сході України та їхню участь у конфлікті.

У лютому 2016 року на присутність російських військ на окупованих територіях Східної України вперше в офіційних документах указав Європейський Союз. Уперше подібні документи з’явилися в Офіційному журналі ЄС. Зокрема, у повідомленні про внесення до «чорного списку» заступника міністра оборони Росії Анатолія Антонова вказано: «За участь у підтримуванні розміщення російських військ в Україні». Така ж причина внесення у санкційний список і першого заступника голови Міноборони Росії Аркадія Бахіна.

«Чорний список» ЄС поповнив також старший російський командувач Андрій Картаполов «за участь у формуванні та реалізації військової кампанії Росії в Україні».

У квітні 2016-го в ефірі одного з українських телеканалів заступник Генсекретаря НАТО Александр Вершбоу заявив, що в Альянсі знають про російські війська на Донбасі.

«Тут діють завербовані місцеві сили, так звані добровольці з Росії, а також регулярні російські війська. Попри те що російські військові зняли розпізнавальні знаки й вигадали позивні, ми точно знаємо, не лише від розвідки, а й із відкритих ресурсів, зокрема із соціальних мереж, що до цього часу в Східній Україні перебуває велика кількість російських військових», — сказав він.

Розділ 7. Іловайськ. Пройти і вижити

— В батальон я пришел 15 мая 2014 года. На тот момент я был директором-соучредителем собственной компании с офисом в центре Донецка. Я наблюдал со стороны, как это все происходило. Какие люди выходили на площади и какая мотивация была у Антимайдана. Я знал людей, которые управляли всеми этими процессами. Ну, и, собственно, моя позиция была совершенно иная.

Дмитро з позивним «Камиш» — невисокий блакитноокий чоловік спортивної статури років за сорок — родом з Донбасу. Як і чимало з тих, хто у перші місяці російської агресії на сході України поповнив батальйон «Донбас», на той час один із перших та найпопулярніших добровольчих батальйонів країни. Хто насправді стояв за мітингами в Донецьку та Луганську, де майоріли російські прапори та розгортали плакати на кшталт «Россия, приди и спаси», Дмитру було добре відомо.

— Организовали всё это те люди, которые хотели реабилитировать, «обелить» себя после Майдана. Даже не реабилитировать, а показать Киеву реальную власть на Донбассе. Продемонстрировать, насколько они управляют данным регионом, для того чтобы составить какой-то противовес. Ни для кого не секрет, что в первую очередь это Ринат Ахметов и его люди. Но ситуацию там они удержать не смогли, потому что уголовниками с автоматами управлять на самом деле очень сложно. У них все жизненные принципы и подходы построены только на преобладании силы. И воспринимают они, соответственно, только позицию силы. А так как они — в результате прихода «русского мира» и помощи России — стали сильными, то авторитеты для них потеряли вес. Им они стали не нужны.

З ким він, Дмитро визначився одразу й про свій вибір заявив на Євромайдані в Донецьку — постійно відвідував українські зібрання та допомагав чим міг активістам. Драма розігралася у нього на роботі. Його партнеру, як з’ясувалося, ближчими виявилися цінності Росії та сепаратистів, які її підтримали. Колектив теж розділився на дві частини.

— Я был за Майдан, я был против власти Януковича. Против того беспредела, который они творили в стране. Я часто участвовал в тендерах на госзакупки, поэтому видел, что происходит на самом деле. А происходило разграбление.

Спершу він лише спостерігав, як схід країни — з легкої руки та за активної допомоги Росії — охоплювали сепаратистські рухи. А коли окупанти зайняли Крим, а довкола Донецька з’явилися блокпости та озброєні люди, Дмитро вирішив: потрібно й собі брати до рук зброю для захисту родини та рідної землі. Те, як він шукав, до кого б приєднатися, чоловік згадує із посмішкою.

— Когда прозвучало в Интернете, что есть мобилизационные пункты, Нацгвардия, внутренние войска, я позвонил туда и спросил: куда идти? Они ответили: а где у вас ближайшая часть внутренних войск? Ближайшая была в Донецке. И вот представьте картину: еду я из офиса на шестисотом мерседесе, в костюме, галстуке, останавливаюсь возле военной части, захожу и говорю:

— Хочу в добровольцы.

На меня смотрят как на душевнобольного.

— Добровольцем куда?

— Как куда? Родину защищать.

— По контракту служить хотите?

— Да нет, быстренько защитим и дальше своими делами заниматься.

Трагічність і водночас комічність ситуації полягала в тому, що в той час, коли Росія вже озброювала сепаратистів на сході та надсилала до країни своїх інструкторів та кураторів, на Донбасі не знали, що робити і куди посилати добровольців, які приходили у військові частини проситися на фронт. А таких було чимало. Дмитра вийшов зустрічати командир частини та його зам. Чемно записали телефон та пообіцяли зателефонувати. Але дзвінка від них чоловік так і не дочекався. Дочекався лише, коли з Донецька почали виводити внутрішні війська.

— После этого я сложил полномочия, передал управляющие документы своему компаньону, который оказался сепаратистских взглядов, попрощался с коллективом и 15 числа со спортивной сумкой приехал в расположение батальона «Донбасс», лагерь «Дружба» Великоновоселковского района.

У «Донбасі» його прийняли без зайвих запитань. На той час чимало місцевих — з Донецької та Луганської областей — уже встигли поповнити лави добровольчого батальйону. Далі була війна. Важка і затяжна. А не «швиденький захист Батьківщини», як думалось багатьом бійцям, хто добровільно попросився на фронт. Серед світлих моментів були звільнення Артемівська і вдячність та сльози місцевих, коли бійці йшли з міста. Бої за Попасну та Лисичанськ. І поступове просування до Іловайська — на ту мить стратегічно важливого міста, яке з’єднувало залізницею частково окуповані Донецьку і Луганську області та сусідню державу-агресора. Отримати контроль над Іловайськом означало відрізати сепаратистів від постачання зброї й боєприпасів з Росії та здобути велику моральну перевагу і перемогу над ворогом. Тож операцію зі звільнення міста планували ретельно та в деталях. У теорії — на папері — усе було грамотно і зайвих питань ні в кого не викликало, ані в керівництва сектору, ані в бійців.

— Было совместное планирование командования ВСУ и командования сектора. От батальона «Донбасс» в планировании участвовал «Бишут» — мой непосредственный командир, командир штурмовой группы батальона. И на самом деле операция была спланирована правильно.

Але те, що на папері здається ідеальним, не завжди таким є на практиці. 19 серпня батальйон «Донбас» увійшов у місто. Причому увійшов достатньо легко, згадує Дмитро. Бійці зайшли з полів, звідки сепаратисти їх не очікували, тож важких боїв на підступах до Іловайська не було. Добровольці зайняли півміста — якраз до залізниці, яка проходила посередині й ділила Іловайськ на дві частини. Розташувалися бійці у місцевій школі, яка на той час не працювала. Просуватися далі вони не могли — військова техніка через географічні особливості подолати залізницю не могла. Та й людський ресурс у «Донбасі» був обмежений. Скільки ж сил та зброї у бойовиків, не знав ніхто.

По обіді частина батальйону рушила в центр міста, щоб за допомогою розвідки боєм зрозуміти, що на них чекає далі. Ще одне завдання, яке вони виконували, було узгоджене зі Збройними Силами — розчистити шлях для підкріплення, яке повинно були зайти у місто з флангів.

— Мы дошли уже до штаба ДНР и там приняли бой. В этот момент происходил прорыв группы со стороны Виноградного. Полк «Днепр-1», батальон «Азов» и другие добровольческие силы должны были штурмовать фланги с объединенными силами ВСУ. И по плану эти силы должны были составлять 30 «коробок», 30 танков должно было быть с ними. На самом деле ВСУ смогли обеспечить только 2 танка. И то один был с какими-то дефектами.

Події 19 серпня «Камиш» згадує з сумною посмішкою на вустах. Ознайомлений із планом звільнення Іловайська, він не сумнівається: якби того дня підкріплення прийшло саме такими силами, як обіцяли в штабі, місто б вдалося повністю очистити від бойовиків та вивісити на адмінбудівлях центру український прапор. Але не так сталося, як гадалося, — прорватися в місто підкріплення не змогло. І відтоді все пішло не так.

— С этого момента начинается перекос операции. И наиболее, наверное, масштабная ошибка командования в том, что не было предусмотрено запасного плана. Дальше уже начинаются какие-то невнятные команды. Основная команда: «Держитесь! Защищайте город по мере сил и возможностей». И вот уже вплоть до 29 числа не было четких указаний, кому, как действовать, потому что командование уже поняло, что теми силами, которые были, мы город взять не сможем.

Але й ті сили, які прибували на допомогу «Донбасу» до напівокупованого Іловайська, практично не знали, куди і для чого їдуть. Більшість була переконана, що їх відправили у вже звільнене місто — ловити там залишки сепаратистів та місцевих заколотників.

— К нам приехали «Днепр-1», до 50 человек, «Свитязь», в количестве от 20 до 40 человек каждого подразделения. И ребята, когда выгружались из автобуса, — числа 23-го они, по-моему, приехали — с удивлением смотрели на уже разбитую школу, сгоревшую технику. И говорят:

— Пацаны, а что у вас?

— Как что? Война.

— Как война? Нам сказали, что мы просто приедем, попатрулируем, зачистим город, наведем порядок и уедем обратно.

Головне підґрунтя такої реакції бійці «Донбасу» з’ясували, коли зайшли у всесвітню мережу. Інформаційні стрічки рябили повідомленнями Генштабу про те, що Іловайськ уже під контролем української армії. У місті тривають зачистки. Але правда була в тому, що й ті півміста, які зайняли бійці, утримати ставало дедалі важче. А розвідка батальйону повідомляла про постійне пересування російських військ. Удень маленькими колонами по дві-три одиниці, вночі — великими групами на броні.

— Первый раз их мы увидели 19 числа, когда прорвались на сторону противника через пешеходный мостик. Мы прошли с боями один перекресток, вышли на второй, закрепились. С этого перекрестка выскочил «уазик» с АГС и пулеметом. Экипаж был — три человека. Мы их уничтожили. Подошли к ним, увидели, что это пацаны по лет 19, в майках, тельняшках, с наколками «ВДВ РФ», в беретах. Это были российские десантники.

А далі інформацію про просування російських військ розвідка добровольців приносила регулярно. Щоправда, більше ніж на два-три кілометри від Іловайська бійці відійти не могли — надто ризикованим був маневр. Але навіть на невеликій відстані від міста картина вимальовувалася досить чітка — під Іловайськ з боку російського кордону підтягувалися чималі сили.

— 24 числа поступила информация о том, что идет масштабная колона, 76 единиц бронетехники плюс личный состав на броне. Если идет бронеколонна со штурмовыми группами на броне, это штурмовая операция.

«Це розуміли усі, хто на той час був в Іловайську», — хитає головою Дмитро. Але ніяк не могли або не хотіли зрозуміти це в штабі. Їх називали дезертирами, звинувачували в інформаційних провокаціях та переконували: російські війська ніколи не перейдуть кордон. Потім закликали не панікувати й триматися. І знову кричали в трубку про паніку й погрожували трибуналом. А коли Дмитро з побратимами 25 серпня вирушив у розвідку за наказом штабу сектору, стало зрозуміло: вони вже в оточенні.

— Моя группа была выдвинута на укрепление позиции «Днепра-1» в район Многополья, я уже подчинялся непосредственно командующему сектора Борису Хомчаку и комбату Берёзе. Выполняли мы разные операции, и одна из задач была — найти пути для возможного выхода из окружения. На тот момент мы уже понимали, что числа 26—27 у нас было двойное сплошное кольцо окружения. Все дороги, вплоть до грунтовых, были под наблюдением противника, были окопаны батареи, танки, БМД, ПТУР (противотанковая управляемая ракета. — Ред.) расставлены. А местность везде даже не холмистая, а сплошные поля — абсолютно открытая и абсолютно простреливаемая.

Утім, Дмитро переконаний: навіть за таких обставин вийти з оточення було можна. Якби 24—25 серпня чи то Генштаб, чи то командування сектору або навіть батальйону ухвалили рішення йти на прорив. Утримувати Іловайськ сенсу не було. Та й не тримали вони там нічого, окрім школи, де забарикадувалися й відбивали численні атаки ворога, зокрема й артилерійські. Їх урятував би навіть відхід у район Многопілля — населеного пункту у менш ніж 10 кілометрах від Іловайська, оскільки там було більше оперативного простору та можливостей відбивати атаки ворога.

— Там можно было во взаимодействии с ВСУ проводить какие-то контрмеры, контратаки, уничтожать артиллерию, но все до последнего топтались на месте, Генштаб не принимал никакого решения. Гелетей кричал в трубку: «Держитесь, у вас всё есть!» На самом деле у нас ничего не было, артиллерию от нас отвели, БК заканчивались, на руках были только автоматы и гранатометы.

Через подвійне оточення Іловайська російськими військами допомоги зовні можна було не чекати. Резервні підрозділи 51-ї й 92-ї механізованих бригад, які йшли на підмогу, прорватися через позиції противника не змогли. Але про це оточені противником добровольці дізналися вже згодом. На той момент — 28 серпня — захоплені в потрійне кільце бійці та їхнє керівництво дістали запрошення на перемовини.

— Мы вернулись как раз с разведвыхода, я спустился в штаб и в этот момент услышал по рации, по закрытому каналу разведки, приглашение выйти на переговоры. Полковник, который командовал разведкой, с удивлением спросил: «Вы кто? Обозначьтесь».

Там с усмешкой ему ответили: «Мы — противоборствующая сторона».

Потом, правда, тот, кто вышел на связь, признался, что он майор ВС РФ. Сказал: у вас есть пленные, у нас есть пленные, давайте как-то договариваться об обмене, надо разговаривать. И вот с этого момента пошел диалог.

Упродовж діалогу, згадує Дмитро, українське командування з’ясувало, що їхні рації росіяни слухають уже давно. І що розташування та переміщення українських сил, як і їхня кількість в Іловайську, для російської армії давно не таємниця.

— На вопрос Хомчака: «Как вы вышли на закрытый канал?» — они со смехом ответили: — Мы вас слушаем с момента вашего захода сюда. Все ваши телефонные переговоры, всю вашу радиосвязь мы отлично слышим и знаем, что вы делаете. Знаем, сколько вас, сколько у вас техники, сколько потерь и так далее.

Такими ж смішними, на перший погляд, були й вимоги росіян: вихід з Іловайська так званим «зеленим коридором» пішки — без автомобілів і військової техніки. Це тоді, як до найближчих позицій українських військ було близько 40 кілометрів. Але це були не жарти. За інших умов жодних гарантій агресори не давали. Захисники — бійці батальйонів «Донбас», «Дніпро», «Світязь», «Херсон», 93-ї та 17-ї бригади — вирішили прориватися з боєм.

— Единственное, о чем мы очень сильно сожалеем, — это то, что 19 августа, когда у нас был трехчасовой бой в центре Иловайска, мы потеряли своего командира, «Бишута». На тот момент это был единственный грамотный военачальник, которому мы верили и доверяли, потому что все боевые операции, которыми руководил Тарас, заканчивались всегда успешно. Если он чувствовал ловушку или подвох, то всегда принимал вовремя либо маневр, либо отход. Всегда было правильное взвешенное решение.

29 серпня вранці усі війська, які були в Іловайську, вишикувалися у дві колони. Важкої техніки в батальйону не було — лише розбиті автобуси та легкі джипи. Проблеми були і з БК. Не бракувало хіба гранатометів, згадує Дмитро. За кілька десятків хвилин росіяни почали «підганяти» бійців — стріляти в бік колони з мінометів. Нарешті колона рушила і навіть проїхала кілька кілометрів без особливих проблем — серед суцільної тиші та під уважними поглядами росіян. Вони наче чогось вичікували. Але так тривало недовго. Поблизу села Червоносільське росіяни різко і за командою відкрили вогонь. Першою розстріляли автівку, яка йшла в голові колони. Це був «КамАЗ» із бійцями. Дмитро згадує, що бачив, як розліталися тіла побратимів із підбитого авто. Потім відкрили вогонь по машині, що замикала групу. Щоб відрізати шлях назад.

— Говорить о том, чтобы там какая-то паника была, не могу, потому что Хомчак сказал по рации: «Решительно с боем!» Поэтому, когда мы услышали первые звуки выстрелов, понимали, что никто нас отсюда не выпустит, потому и патроны в патронниках были, и морально готовы были. И как только начался плотный стрелковый бой с правого фланга, мы все спешились, залегли, дали ответку, загнали их опять в окопы, запрыгнули в машины, скатились в Червоносельское, согнали с их машин два экипажа, запрыгнули в самый правый дом на самой-самой передовой позиции. Там была окопана БМД, чуть дальше стоял БТР. Мы настолько быстро туда заскочили, что их экипажи, испугавшись, бросили машины и сбежали. Потом они на протяжении всего дня пытались вернуть в процессе стрелкового боя экипажи на позиции, но мы им не давали подойти к машинам, потому что думали, что они тоже нам могут пригодиться.

У Червоносільське — невеличкий хутірець із кількома десятками осель — встигло заскочити кілька сотень бійців. Ховаючись від стрілецького вогню та артилерії, українські добровольці, як з’ясувалося згодом, зуміли добряче прорідити лави російської армії. На всі штурми та атаки бійці відповідали щільним вогнем. По обіді Дмитра поранило в шию осколками від гранати, яка прилетіла у двір, де вони засіли. Він одразу й не помітив, що стікає кров’ю. А згодом — через кровотечу — втратив свідомість. І побратими відтягнули його у підвал.

— Уже ближе к вечеру я очнулся из-за того, что нахожусь сам и вокруг абсолютная тишина. Собравшись с силами, вышел из подвала, побрел по полям, встретил ребят раненых, они сказали:

— Нам — туда.

Я увидел пригорок, увидел там какой-то белый флаг. Смотрю — там несколько человек стоит. Оказывается, за это время прошли какие-то переговоры с россиянами, они согласились принимать раненых, оказывать им помощь и передавать в Красный Крест.

Але спершу росіяни чекали, доки на місце зібрання підтягнуться всі поранені. Доки чекали інших, ті, у кого рани були важкі, почали помирати, згадує Дмитро. У когось почалася істерика. Але відвозити українських бійців до пункту першої допомоги росіяни не поспішали.

— Полковник Лиса, на тот момент он еще майор был, который командовал российскими войсками, он истерически тоже кричал: «Подождите, мне надо сначала своих вывезти, вы мне тут столько пацанов положили. У меня только «двухсотых» три «КамАЗа». И «третсотых» уже не помню сколько. Много».

Поэтому нам пришлось ждать, пока они вывезут всех своих, потом вывезли нас — уже ночью, привезли в поле — под Кутейниково, приехали эфэсбэшники, начали избивать, кричать: «“Донбасс” уничтожим, расстреляем».

Серед поранених українців був медик з позивним «Терапевт», який, доки росіяни вивозили своїх, надавав побратимам першу допомогу. Саме завдяки йому та його принциповості бійців не покинули, попри обіцянку, помирати серед поля.

— Они спросили: «Кто может оперировать?» «Терапевт» сказал: «Я». Значит, давай, грузись к нам в машину, поедем, мы там сделали полевой госпиталь, сейчас будешь наших оперировать. Он говорит: «Так у меня своих тяжелых много». Российского майора это разозлило. Он крикнул: «Так что, добить?» Но «Терапевт», молодец, настоял: «Я своих не брошу. Что мне с ними делать?» Говорят: «Ладно, грузите их тоже к нам в машину, а ты садись с нами». Он сел, уехал, и мы больше его не видели. Какова его дальнейшая судьба, мы не знаем.

Дмитро уже й не думав, що колись побачить свою родину — дружину, доньку та маленького сина. Іще до прориву та розстрілу колони він, як йому здавалося, востаннє говорив із дружиною, яка переповідала йому новини: до оточених в Іловайську українських бійців ішла підмога, але прорвати кільце російської армії їм не вдалося. Ще тоді Дмитро попрощався з жінкою, як думав, назавжди. Попросив берегти дітей…

Його, як і більшість поранених, після добового російського полону передали Червоному Хресту. Після жорстокого розстрілу колони росіяни таки пішли на діалог із вищим керівництвом української армії й погодилися віддати поранених військових.

— Я позвонил еще из Волновахи и сказал, что уже еду домой. И часа в два ночи я уже был дома. А утром, 1-го сентября, я с осколками в шее, с перемотанной шеей уже привел детей в школу на линейку.

Свій дивовижний порятунок у той час, коли чимало його побратимів лягло на полі бою, Дмитро вважає авансом.

— Бог миловал, значит, для чего-то я еще нужен.

Можливо, тому страшні події в Іловайську, розстріли та полон не відбили у чоловіка бажання захищати Батьківщину. Після тривалого лікування та реабілітації він знову повернувся у «Донбас». Згодом служив у силах спеціальних операцій та в полку «Дніпро-1».

На грудях у нього медаль — подяка від Центру звільнення заручників. Під час роботи в ССО (сили спеціальних операцій. — Ред.) він часто забезпечував безпеку переговірників та власне заручників, яких міняли на військовополонених українців, захоплених у ході бойових дій.

Нині свій бойовий досвід Дмитро використовує для аналітичної роботи. Допомагає обробляти та систематизувати дані, які надходять з фронту.

Він, як і більшість тих, хто вижив в Іловайському «котлі», уважно стежить за розслідуванням, яке веде військова прокуратура. Для нього принципово, щоб ті, хто восени 2014-го очолював Міноборони та Генштаб і не забезпечив нормального підкріплення, не дав вчасного наказу на вихід, не сприйняв розвіддані про оточення Іловайська російськими військами, відповіли за законом і по справедливості.

— Наказать виновных сейчас — это предупредить в дальнейшем такую ситуацию. Потому что Иловайск стал первым сигналом о том, что нужно менять Генштаб. О том, что наши военачальники, наше командование не способно в гибридной войне, как они ее любят называть, и в войне в целом принимать адекватные решения. Не умеют у нас оперативно мыслить и оперативно принимать грамотные, взвешенные решения.

На річницю Іловайська він із побратимами приходив на Майдан та під Адміністрацію Президента нагадати владі, що винні у трагедії не покарані. І що ніхто і ніщо не забуте.

— Они получили повышение на должностях, они получили звания. Некоторые из них получили даже звания генерала армии — непонятно только, за какие заслуги?

Він ніколи не був близьким до військової справи. І ніколи не думав, що візьме в руки автомат. Але сьогодні Дмитро спокійно констатує: на війні буде стільки, скільки це буде потрібно. Хоча миру він, хто побував у самісінькому пеклі війни, чекає як ніхто.

— Чего хочется? Если честно — закончить войну и вернуться в бизнес.

— В Донецьк?

— Нет, в Донецке я уже жить не смогу. Слишком много предателей оказалось на моей Родине.

— Ті, хто вас оточував?

— Да. И даже те люди, которые там нейтрально относятся к ситуации, они, я так считаю, тоже предатели. Только пассивные. Отдавать свою Родину на растерзание молча — это же тоже предательство, да?

Його партнер, який симпатизував Росії та сепаратистам, нині в столиці. Утік від «братів-слов’ян», які невдовзі після початку війни прийшли до нього, щоб реалізувати один із принципів «русского православия» — поділись із ближнім своїм.

Іловайськ. Виживання як диво

— В Иловайск мы заходили два раза. Первый раз это была разведка боем. Нужно было определить, какие силы там находились, какой численности, с чем мы вообще можем там столкнуться. Это один из главных военных приемов для того, чтобы получить информацию. 10 августа мы атаковали главный въезд в Иловайск. В ходе боя взяли два блокпоста. Когда подошли к третьему, огонь стал более мощным и перекрестным, нас накрыли с трех сторон, у нас появились «двухсотые». Разведдиверсионная группа гээрушников зашла к нам в тыл, в результате чего мы тоже понесли потери. После этого командование приняло решение о том, что бой в этот день необходимо прекратить, отойти, изучить диспозицию противника, подготовиться и уже прорываться в город.

Високий, широкоплечий, із суворим обличчям та широкою ходою Ігор Гевко, а серед побратимів — «Брокер», свій позивний отримав на згадку про мирне життя. Він понад 15 років був активним учасником ринку цінних паперів. Свого часу очолював державне підприємство та обіймав посаду одного з топ-менеджерів в іноземній компанії. Після кризи 2008-го року діяльність на ринку цінних паперів припинив, займався оцінкою майна. А після Євромайдану, анексії Криму та початку бойових дій на сході України мешканець столиці покинув підприємницьку діяльність і пішов на фронт — добровольцем у батальйон «Донбас».

— Произошел Майдан, он обострил все чувства, сознание, понимание того, что в этой жизни нужно что-то менять. И люди, которые это понимают, должны иметь смелость, мужество и энергию участвовать в жизни общества, для того чтобы эти изменения произошли в лучшую сторону, — так свій «похід» на схід пояснює Ігор.

У батальйон він приїхав наприкінці травня. І після трьох місяців боїв за міста Донбасу разом із побратимами дійшов до Іловайська.

— 17-го числа мы опять выдвинулись в сторону Иловайска, 18-го зашли в Грабское, это в двух километрах от Иловайска, произвели там зачистку, переночевали и с утра выдвинулись на Иловайск. В город мы вошли практически без боя, со стороны полей, в обход. Тут же заняли левую часть города — до железнодорожного полотна. Сначала в школе разместились, а потом и по частному сектору рассредоточились.

Власними силами взяти сорокатисячне місто батальйон не міг, та й не знав він, скільки сил в Іловайську сконцентрував ворог. Саме місто, згадує «Брокер», було серйозним укріпрайоном через чималу кількість у ньому бетонних та цегляних будинків — ідеальних споруд для засад та оборони.

Дев’ятнадцятого серпня частина батальйону вирушила у центр, щоб провести розвідку боєм і дізнатися, які сили по той бік залізниці концентрують бойовики. А ще — розчистити дорогу підкріпленню, яке батальйону обіцяли у штабі.

— У нас была задача — дойти до центра, занять милицию, прокуратуру и администрацию. И удерживать их до похода наших сил с другой стороны Иловайска. Оттуда должны были зайти около 30 «коробочек». Это БМД (бойова машина десанта. — Ред.), БМП, БТР, танки. Если бы этих 30 «коробочек» зашли, как было обещано, мы бы в этот день город и освободили.

Але все не так пішло ще на стадії форсування пішохідного мостика — через залізницю. Бійців батальйону накрили мінами, гранатами, з дахів будинків, що з протилежного боку від залізниці, влучно стріляв снайпер. У ході бою був поранений командир батальйону Семен Семенченко і ще кілька побратимів, згадує Ігор.

Відпочивши і перегрупувавшись, бійці знову пішли на штурм і з боєм таки пройшли пішохідний міст. За мостом бійці захопили у полон кілька заручників і, роззброївши їх, передали побратимам.

До центру вони рухалися кількома групами і паралельно один одному. Тоді, згадує Ігор, він уперше зрозумів, що ніякі не деенерівці тримають це місто.

— Мы их видели. Чеченцев, кадыровцев мы видели своими глазами. Мы слышали их «Аллах акбар», слышали на ломаном русском: «Укропы, сдавайтесь, вы здесь все ляжете». Они работали профессионально, что и говорить. Вплоть до того, что расставляли «секреты» так, что заметить их было очень трудно.

Ближче до центру бійці «Донбасу» змушені були вступити у бій — важкий, серйозний і з першими втратами. На очах в Ігоря був убитий командир його взводу — боєць із позивним «Шульц», доброволець з міста Ірпінь, що під Києвом. Він хотів забрати його тіло, але побратими відтягнули його назад — «Шульц» лежав на відкритій місцевості, яку повністю прострілювали. І той, хто ризикнув би піти за його тілом, сам би ліг поруч.

У них закінчувався боєкомплект. І командир штурмової групи — боєць із позивним «Бішут», нині відомий активіст та організатор акцій на підтримку добровольців Тарас Костанчук, — дав групі наказ відступати.

— Когда мы развернулись и начали двигаться назад, в центр города начали залетать «ГАЗ-66» и «коробочки», но не из Многополья, откуда должно было подойти подкрепление Вооруженных сил Украины, а из Харцызска. Это была группа «Моторолы», батальон «Восток», кадыровцы, они прочесывали все улицы на БМД и БТР и простреливали все перекрестки со всех сторон. В таком режиме мы возвращались за железную дорогу. В ту часть города, которую мы контролировали. По пути мы потеряли нашего командира, «Бишута»…

А далі потягнулися важкі дні очікувань. Розвідка щодня приносила звістки з передової про активний рух ворожих колон — важкої військової техніки та особового складу на броні. Перемовини зі штабом та передання їм тривожної інформації нічого не давала — у керівництві АТО та Генштабі давали лише один наказ — триматися. І, здавалося, не вірили словам бійців про серйозні сили росіян, які дедалі ближче підступали до Іловайська. У тому, що це були кадрові російські військові, в батальйоні «Донбас» сумнівів не мали. По-перше, згадує Ігор, бачили їх у боях. По-друге, вони самі взяли у полон російських військових. І те, що вони зі Збройних сил РФ, полонені не приховували.

28 серпня, коли розвідка вже доповіла про оточення Іловайська російськими військами, з Генштабу нарешті надійшов наказ про вихід із міста. На той час у бійців уже закінчилася їжа і вони харчувалися тим, що знаходили на городах поблизу опорних пунктів.

Зі зброї у батальйону була лише стрілецька та ручні протитанкові гранатомети. Ані мінометів, ані навіть станкових протитанкових гранатометів у добровольців не було — втратили у боях. Скрутно було і з боєкомплектами.

— На тот момент мы уже были в тройном кольце окружения — это значит, что ни продовольствия, ни боеприпасов, ни раненых мы не могли получать или передавать на «большую землю». То есть у нас уже не было никакого контакта прямого с «большой землей» и задача была просто выйти, — згадує ті дні Ігор.

Двадцять дев’ятого серпня о сьомій ранку колона український військ у складі добровольчих батальйонів «Донбас», «Дніпро», «Світязь», «Херсон», 93-ї та 17-ї бригад Збройних Сил України вишикувалися на виїзді з Іловайська.

Генерал Руслан Хомчак — командувач сектору — виїхав на перемовини з російським керівництвом. Перемовини тривали більше години, пригадує Ігор. А потім по рації бійці почули пропозицію росіян — здатися і, склавши зброю, аж до автоматів та пістолетів, пішки пройти так званим зеленим коридором до найближчих позицій української армії. Пропозиція була явно знущальною — російське оточення простягнулося на кілька десятків кілометрів. Та й обманювати себе, довіряючи словам росіян, ніхто не збирався.

Після того як генерал Хомчак повернувся з перемовин, бійці звернулися до нього із запитанням: «Ваше рішення, командире»? На це він відповів: «Будемо прориватися з боєм».

Далі все відбувалося дуже швидко. І запам’яталося бійцям на все життя, каже Ігор…

— Было такое впечатление, что атмосфера и жизнь остановилась. Не было ни ветра, ни шороха, только солнце, голубое небо, абсолютная тишина, и все понимали, куда они идут. Ну, может, кто-то и не очень понимал, кто-то все-таки надеялся на эту фразу, которая называлась «зеленый коридор». Многие командиры, я так думаю, не очень понимали, что будет дальше. Просто люди были готовы больше к выходу, чем к серьёзному бою.

Але іншого виходу, аніж прориватися з боєм, у бійців просто не було, тим більше що російські мінометники вже почали підганяти колону — стріляти за позиції військових, щоб ті навіть і не думали повертатися в Іловайськ.

За словами «Брокера», колона рушила на робочій швидкості в бік населеного пункту Многопілля. І навіть проїхала кілька кілометрів у відносній тиші та спокої. А коли у декого з бійців з’явилася надія на те, що росіяни таки випустять їх з оточення, по колоні вистрелила артилерія.

— Всё это происходило очень быстро, практически молниеносно. Всё начало лететь, взрываться. Поскольку батальон «Донбасс», по общевойсковой системе, — это пехотный батальон, он находился сзади. Техника, которая взрывалась, создавала пробку, но останавливаться на дороге было нельзя. Иначе — смерть. Мы эти пробки объезжали, двигались дальше. Как мы узнали уже потом, эти выстрелы россияне производили с помощью лазерных прицелов — это, по сути, стопроцентное попадание в цель. Стреляли из танков, ПТУР, ракетных установок, крупнокалиберных пулеметов. Засада у них была организована очень грамотно и плотно. Если с одной стороны стояли пушки, то с другой заходили танки.

Погибло очень много людей. Когда в бронированную машину прямой наводкой попадает кумулятивный заряд, артиллерийский снаряд, всё превращается в груду металлолома, 15, 20, 30 человек, которые там находятся, все погибают, причем без шансов на спасение. Весь ужас был в том, что всё это происходило в режиме реального времени. Но останавливаться было нельзя, нужно было вести бой, защищать себя и товарищей, которые находились рядом, давать отпор агрессору. Потому что хотелось жить…

Вони прорвалася через щільний вогонь першого розстрілу і зуміли дістатися Червоносільського — маленького хутірця у кілька сотень хатин, який трапився їм дорогою. Рухатися далі бійці не могли — поблизу хутора росіяни, перезарядившись, накрили залишки колони вдруге. І єдиним порятунком було заховатися у хатах і зайняти кругову оборону.

— Все, кто выжил или выживал в этом расстреле, свернули налево, в поле, в кукурузу, в огороды и вышли на этот хутор Черновосельское, где тут же заняли круговую оборону и продолжили вести бой против атакующих российских войск.

Їх було близько двох сотень. Тих, хто під щільним вогнем встиг прорватися до хутора та заховатися у крайніх оселях. Українські бійці не лише зуміли організувати оборону, а й раз у раз відбивали хвилю атак ворога. Їх поливали вогнем з усього, що на той час росіяни підтягнули до хутора, — танків, мінометів, ПТУР, крупнокаліберних кулеметів. З боку добровольців, каже Ігор, основними силами, хто взяв на себе роль оборони та захисту, стали гранатометники. Хвалити бога, протитанкових ручних гранатометів у них ще було вдосталь. Вони ж, знекровлені та загнані у глухий кут, ще зуміли взяти у полон танкістів. Вісім полонених із підбитого танка виявилися кадровими російськими військовими із Псковської дивізії повітряно-десантних військ.

Вони протрималися до обіду. А по обіді добровольцям запропонували здатися в полон. Інакше погрожували спалити весь хутір. Щоб підкріпити свої слова «залізними» аргументами, росіяни організували так званий «попереджувальний» вогонь по лінії уздовж хутора. Як потім з’ясували добровольці, вели вони його з території сусідньої держави — Російської Федерації. Стріляли далекобійною артилерією — НОН та «градами». Цей вогонь повинен був довести всю серйозність російських намірів.

Більшість із тих, хто тримав оборону на хуторі Червоносільському, по обіді 29 серпня вирішили здатися в полон — щоб вижити. Ігор з трьома побратимами — Сетом, Пушкіним та Дмитром — обрали для себе інший шлях.

— Был разговор с самим с собой, ну, и со всеми теми, с кем можно было поговорить тихо в течение 10—15 минут. Потом мы приготовились к тому, что мы останемся. Конечно, мы продумывали возможность выхода. Перед этим я целую ночь общался с командирами — с «Лермонтом», с «Дедом», интересовался разведданными — какие силы находятся вокруг нас и где возможная точка выхода. Казалось, что ее нет. Поэтому мы приготовились к последнему бою.

Вони мовчки проводжали усіх, хто виходив з хутора здаватися. Чимало серед їхніх побратимів було поранено, зокрема й «Дід» — командир третьої роти. У ході бою його поранило в ногу і в руку. Коли він проходив повз четвірку, яка у повному бойовому озброєнні морально готувалася до останнього бою, на хвилину зупинився, обійняв і попросив «не дурити». А зрозумівши усю серйозність їхніх намірів, розповів їм про «точку виходу» — зону, яку не видно з боку противника.

Вони заховали усю зброю, яку мали, за спину і пішли тим же шляхом, яким виходила більшість поранених — здаватися в полон. Дісталися вказаного «Дідом» місця і звернули в улоговину. Вони й справді знайшли цю мертву зону — точку, де їхнього відхилення з наміченого для полонених маршруту не помітив жоден російський солдат.

Було близько п’ятої по обіді, пригадує Ігор. І попри те, що сонце було вже не в зеніті, на вулиці було дуже спекотно — близько 35 °С в тіні. Улоговиною вони дісталися до води — невеличкий струмок переходив у річку, а довкола нього, на рівні стоп, пояса, грудей — усюди були розтяжки. Росіяни часу не гаяли. Доки готували засаду, паралельно по периметру оточення вони всюди ставили розтяжки — на випадок, якщо дехто із українських військових таки зуміє вирватися з оточення.

Їх урятували напнуті як струни нерви і миттєва реакція. Усі пастки бійці помічали ще до того, як наступити чи зачепити міну — приховану смерть. У міні-групі була людина, яка проходила курси сапера і могла впоратися з усім, що траплялося їм дорогою.

— Мы постоянно ожидали, что вот-вот за нами будет погоня, и никто не понимал, сколько оставалось времени на жизнь. Мы зашли в реку и пошли по ней, чтобы спрятать следы. Дальше она становилась все глубже, берега все выше, камыш, трава. В камыш мы и спрятались — напротив высокой отвесной земляной стены метра под три. Решили отдохнуть и посоветоваться, что же делать дальше. Потому что в районе хутора были слышны выстрелы, взрывы гранат. Мы понимали, что там идет «зачистка» и россияне искали тех, кто мог или остаться, или сбежать оттуда.

Доки бійці відпочивали, на берег виїхав БТР з російськими військовими на броні. Ігор із побратимами розуміли: якщо їх «засікли» і зараз дадуть залп по очерету, шансів на виживання у них нуль. Але окупанти не стріляли, лише проїхалися берегом. З їхньої розмови добровольці зрозуміли, що цю групу послали саме на «зачистку» та пошуки таких, як вони, — тих, хто не прийшов здаватися, натомість намагався вибратися з «котла» самостійно.

Сидячи в очереті, вони дочекалися сутінок — найкращого часу доби для подальшого таємного пересування. Адже тоді, коли існує оптичний обман зору, зрозуміти, чи то хтось рухається, чи тобі просто щось ввижається, дуже складно.

Далі група рухалася плазом, оскільки поле було викошене і будь-який рух над ним був помітний далеко попереду. Після подолання цієї перешкоди і розпочався їхній довгий і практично нереальний шлях на волю.

Рухалися бійці переважно вночі або глибоким надвечір’ям, у сутінках. Удень спали у безпечних місцях. У лісопосадки не заходили, адже з військового досвіду знали: організувавши щільне оточення Іловайська, росіяни потурбувалися і про «секрети» — замасковані серед дерев і непомітні для людського ока точки, де чергували кілька військових — розвідники чи засада.

Усе, що пам’ятає Ігор із того часу, — поля, поля, поля. А на них — соняшники, які на той час уже майже достигли. І вони для них були ідеальним маскуванням. Іти потрібно було обережно — навіть за кілометри від Іловайська всюди були розтяжки.

Харчувалися вони раз на добу — тим, що знаходили на людських городах. У населені пункти бійці майже не заходили. Знали, що всі вони під контролем бойовиків. Городи в тій місцевості, згадує Ігор, були дуже бідні. І добровольці практично завжди були голодні.

— В первую ночь повезло — мы нашли арбузы. И когда мы их съели, было такое ощущение, что ты съел миску борща украинского. Такое вот было насыщение — и калорийное, и энергетическое. Дальше было хуже — один кочан капусты на человека в сутки, жменя морковки, килограмм помидоров. Просто мы больше ничего не находили. Да и там, на тех огородах, больше ничего и не было.

Але якщо із одноразовим харчуванням на добу вони ще якось мирилися, то відсутність води бійців виснажувала і забирала сили. Пили вони теж раз на добу — вночі, коли мали можливість тихо зайти у село. Якщо знаходили воду — напивалися доти, доки волога вже не лізла їм у горло. Але бувало й таке, що на колодязях на околицях населених пунктів висіли замки. І тоді втікачі шукали виноград, яким так-сяк заміняли воду.

Перші дні Ігорю з побратимами щастило рухатися практично без пригод, якщо не брати до уваги убоге харчування та подекуди проблеми з водою. Але однієї ночі фортуна відвернулася від них. Утікачі несподівано натрапили на російський «секрет», який їх зупинив.

— По голосу это была молодежь, то есть какие-то двадцатилетние бойцы. Ну, первый раз нам повезло. Это была ночь. И нас не было видно — в смысле, в какую форму мы одеты, какие у нас знаки отличия. А два человека из нашей группы — они разговаривали на чистом русском языке — объяснили этим солдатам, что мы — военная разведка Российской Федерации. И эта молодежь нам поверила. Боевиков, то есть всяких там «моторол», местных из числа так называемых дээнеровцев, там не было. Они в основном базировались в селах — выполняли там полицейские функции.

Далі команда рухалася обережніше. Знала: у кожній лісосмузі, що траплялася на їхньому шляху, є щонайменше два «секрети», два нічних «дозори». І чергували вони цілодобово. На посту стояли винятково росіяни. І в кожному «секреті» була важка військова техніка — бойова машина піхоти чи бронетранспортер. На запитання: «На скільки кілометрів вони розтягнулися від Іловайська?» — Ігор незворушно відповідає:

— Десятки. Я же говорю — у нас было тройное кольцо окружения.

За добу вони проходили від п’яти до восьми кілометрів. Відстань, яку за нормальної ходи людина долає за півтори-дві години. Але рухатися швидше бійці не могли. Скошені поля їм доводилося долати поповзом. А лісосмуги просто оминати, часом роблячи при цьому чималенький гак.

Через кілька днів дороги вони знову натрапили на лісосмугу, оминути яку не було жодної можливості. У тому, що там теж захований «секрет» з російськими військовими, Ігор з побратимами майже не сумнівалися. Але вирішили знову ризикнути. Вони розтягнулися на певну дистанцію, спробувавши уникнути зустрічі з окупантами. Не вдалося.

— Это было уже серьезно, по-настоящему. Там были взрослые воины, вышел командир, минимум лет 30—35, и начал отдавать команды: «Стой, кто идет? Руки вверх, оружие на землю». С точки зрения военного времени и той ситуации, которая была, он действовал именно так, как нужно было. А мы, в свою очередь, начали действовать неадекватно. В чем эта неадекватность проявлялась? В таких фразах, как «Да брось ты, мы свои, мы разведка. Лучше дай воды». То есть мы опять сыграли на неожиданности и наглости. И на определенное время ввели его и подчиненных в замешательство, потому что он действовал исключительно по уставу, по инструкции. Но потом наступил критический момент, когда он сказал: «Стой, стрелять буду». И приготовился стрелять. Дальше всё произошло очень быстро, практически молниеносно. Другого выхода, кроме как стрелять на поражение, у нас не было. Мы уничтожили этот «секрет». Первым, конечно, лёг их командир. При этом было непонятно, сколько их там и скольких точно мы положили. По-моему, как минимум троих. И мы понимали, что там, в этой лесополосе, стоит то ли БМД, то ли БТР в «зеленке», которую не видно, потому что ночь. Поэтому задача не стояла уничтожить полностью «секрет», сделать «зачистку». Дальше-то что? А дальше еще десятки километров пешком? Никто не уйдет, окружат, уничтожат или, как минимум, возьмут в плен, поэтому останавливаться в том бою было просто нельзя. Это было бы глупо. После того как мы уничтожили командира и часть «секрета», отбежали метров на 10—20, развернулись и еще раз атаковали «секрет», а потом побежали. Как я уже понял потом, мы побежали в разные стороны — вправо побежала одна группа, а я ушел влево.

Услід утікачам тишу прорізав крупнокаліберний кулемет. Тікаючи, за звуком куль Ігор визначив — калібр кулемета був щонайменше 14 міліметрів. А це означало, що в разі влучення такої кулі «трьохсотих» не буває. Як не дивно, посміхається він, ця думка його тішила й зігрівала. Бо лежати пораненим і корчитися від болю він зовсім не хотів. Тим більше не хотів потрапляти до ворога. А інших варіантів у разі поранення бути не могло.

Утім, за характерами пострілів — в’ялих і не дуже інтенсивних — Ігор зрозумів: той, хто стріляв з кулемета, був поранений. І стріляв він швидше за інерцією, не цілячись.

Стрілянина поблизу «секрета» підняла на ноги підмогу, що базувалася неподалік. Над полем, яким тікали добровольці з «Донбасу», засвистіла освітлювальна ракета. Ігор біг, не зупиняючись, у напівзігнутому стані, розуміючи, що, якщо у ворогів є тепловізор, засікти його й відкрити по рухомій цілі вогонь не так уже й складно. За кілька хвилин над полем задзижчав безпілотник. А ще трішки по тому стало чути шум бронетранспортера, який ішов під літальним апаратом. Росіяни, швидко зорієнтувавшись, вислали групу «зачистки».

— Я перебежал одно поле. А на следующем укрылся. Группа «зачистки» нарезала где-то кругов восемь по вспаханному полю, просмотрела всю эту плоскость, но меня они не нашли. Дальше я уже пошел сам.

Ігор ішов цілу ніч — щоб його не наздогнали переслідувачі. А на ранок вийшов на річку Кальміус. І вже уздовж річки, яка слугувала йому орієнтиром, доброволець дістався населеного пункту Старобешево, яке бойовики з росіянами захопили за два дні до їхнього виходу з Іловайська — 27 серпня. Щоб відрізати шлях добровольцям та заблокувати будь-яку можливість, надіслали до Іловайська підкріплення.

Хто та як прихистив його у Старобешевому, боєць розповідати не хоче — щоб не нашкодити тим небайдужим, хто врятував йому життя. Лише констатує: у мирну частину України він повернувся 25 вересня — майже через місяць після того, як покинув Іловайськ. З окупованої частини Донбасу його вивезли за допомогою маріупольських волонтерів і на їхньому ж автомобілі.

Троє його побратимів, з якими Ігор виходив з полону і з якими розділився в ту ніч, коли вони знищили ворожий «секрет», повернулися до своїх родин 18 вересня. Живими.

Їхнє неймовірне виживання у дні, кожен з яких міг стати для них останнім, Ігор інакше як дивом не називає.

— Каждый из нас, кто выжил, — это чудо! То есть если задать мне вопрос: «А почему ты выжил?» — я отвечу: «Не знаю, наверное, Бог помог». Потому что за тот короткий период времени было очень много случаев, когда шансов на жизнь не было в принципе. Начиная с момента прямого расстрела, когда десятки людей просто разрывало на части у тебя на глазах, и заканчивая одиночным выходом, где мы попали на ночной «секрет» российских вооруженных сил, удачно его уничтожив, хотя они могли нас расстрелять. И потом еще, когда я шел один, сталкиваясь с разного рода опасностью. Вплоть до того, что меня могли просто сдать или расстрелять. Чудо!

Сьогодні Ігор відійшов від військових справ і займається справами побратимів-добровольців, допомагаючи їм з роботою, оформленням статусу учасника АТО, отриманням пільг та землі. Цю структуру — благодійну організацію для підтримки ветеранів АТО під назвою «Справедливість» — бійці «Донбасу» організували самостійно, щоб захистити свої права та права побратимів.

— Когда ты понимаешь, что вышел из пекла, что ты однажды уже умер и жизнь дала тебе второй шанс, этот шанс нужно использовать во благо общества, во благо справедливости, — пояснює свою участь в організації «Брокер».

Але попри абсолютно мирне наразі життя він не відхрещується від можливості повернутися на фронт. Якщо там, каже, буде загострення. Або якщо українська армія нарешті піде у наступ — щоб вигнати з рідної землі окупанта. Того, який у серпні 2014-го поклав сотні життів під містом Іловайськ.

У Ігоря на грудях — відзнака Національної гвардії України. Медалі за Іловайськ у нього — як і у більшості тих, хто вийшов з «котла» живим і зі зброєю в руках, — немає. Через загибель під час розстрілу колони майже усіх командирів «Донбасу» виписати нагородні листи бійцям нікому. І чи хтось колись комусь їх випише — невідомо. Але Ігор сподівається, що колись цей процес таки зсунеться з мертвої точки. І коли це трапиться, він, посміхаючись, висловлює сподівання, що і його у цьому списку не забудуть.

P. S. За офіційними даними, в Іловайському «котлі» загинуло 366 українських військовослужбовців — як Збройних Сил, так і добровольчих батальйонів. З них 249 були поранені, 128 — взяті у полон. Понад 150 бійців досі вважають такими, що зникли безвісти.

У результаті оточення під Іловайськом 17-а танкова, 51-а і 93-я механізовані бригади втратили 10 танків, 36 БМП, 1 САУ. У Секторі Д в результаті наступу російських військ втрачено 19 буксирувальних гаубиць «Мста-Б» і Д-20. Це не враховуючи втрат українських військ поза кільцем оточення.

Серед головних причин, які призвели до Іловайської трагедії, тимчасова слідча комісія Верховної ради України назвала неадекватні дії міністра оборони В. В. Гелетея і начальника Генерального штабу — Головнокомандувача Збройних Сил України В. М. Муженка, а також помилкові кадрові рішення у Збройних Силах України.

Патріот з окупованої території

— Я тоді був ще такий — з поглядами на Росію. Думав, що нам треба триматися разом, що там сила братніх народів. Ну, а потім хлопці — а я на той час навчався в Луганську, де разом зі мною на факультеті були хлопці і з Західної України, і з Центральної, — мені відкрили очі. Вони кажуть: ти живеш в Україні, у нас Батьківщина — Україна. Відповідно, хто ми? Ми — українці. І відтоді я почав підтримували Україну.

Про свою любов до братів-росіян Ігор, невисокий темноволосий і темноокий юнак років близько тридцяти, розповідає з посмішкою. Роки по тому, коли воюватиме в батальйоні «Донбас», він на собі відчує всю глибину цієї «любові».

До студентських років, які змінили його ставлення до України, він, каже, просто був як усі. Ті, хто більше 20 років вірив у Росію та її виняткову роль у долі України. Таким, каже, їх — мешканців Донецької та Луганської областей — «годували» з перших років незалежності.

Ігор родом з Донеччини, з невеличкого шахтарського містечка, називати яке він не хоче — там досі залишаються його рідні. Щоб у них не було проблем через нього, юнак не показує обличчя, коли розповідає свою історію.

Останні кілька років перед війною Ігор провів у Донецьку — працював там після закінчення вишу. Там же вийшов на свій перший у житті Майдан — на підтримку України та її європейського руху. Таких як він, у Донецьку та області, каже, було небагато. Тож їм щоразу під час зібрань на євромайданах доводилося відвойовувати своє місце під сонцем — коли мирно, а коли з бійкою. Навесні 2014-го активісти Євромайдану помітили в руках у «тітушок», які майже завжди оточували по периметру кожне зібрання патріотів, першу зброю.

— І ми почали розуміти, що люди, які стоять проти нас, уже озброюються, у них уже з’являється реальна зброя і що просто мітингами все це не закінчиться. Я вирішив, що треба діяти радикальніше і вже самому потрібно брати автомат до рук і йти захищати свою Батьківщину.

Ігор був одним із перших добровольців «Донбасу» — до батальйону він прийшов у квітні. Тож разом із ним пройшов усі гарячі точки — брав участь у звільненні Артемівська, Попасної, Лисичанська, Мар’їнки, Курахового. У середині серпня батальйон дійшов до Іловайська…

Юнак не переповідає усіх тих подій, які вони пережили в напівокупованому місті. Лише зітхає: було важко. Особливо в останні перед «виходом» дні, коли у добровольців не було ані води, ані їжі — харчі доводилося збирати по людських городах. Згадує він лише вихід із міста. Бо це те, що йому, як і багатьом із тих, хто пережив жахи так званого «зеленого коридору», ще не раз приходитиме у нічних кошмарах.

— Перший снаряд, який росіяни випустили в нашу колону, влучив у «КамАЗ» із пораненими. Я не думаю, що вони не бачили, куди били. Червоний хрест на білому прапорі над машиною було видно дуже далеко. Тобто били спеціально. Нас обстрілювали прямою наводкою. З танків, гармат, «градів». На відстані. З двох боків.

Ігорю пощастило вижити у розстрілі. Він був серед тих, кого росіяни взяли в полон. Коли він згадує російських військових, посміхається. Бо знає: частина його земляків не вірить, що війну на Донбасі ведуть саме сусіди, а не повсталі прихильники так званої Донецької республіки. Він росіян не лише бачив, а й допитував: ще в Іловайську «Донбас» взяв у полон російських десантників і танкістів. Відео їхнього допиту досі можна знайти у соцмережах та на безкоштовних відеоканалах. Вони — частина добровольців та кадрові російські військові — 29 серпня помінялися місцями. Після розстрілу колони, яка виходила з Іловайська, у полон потрапили сотні українських бійців.

— Спочатку ми були в росіян, кадрових військових. Ми потрапили в полон з умовою, що — слово офіцера давав один із підполковників чи полковників, не пам’ятаю — нас не передадуть деенерівцям.

Що таке слово російського офіцера, українські бійці зрозуміли наступного дня, коли, знехтувавши обіцянкою, росіяни передали полонених бригаді «Мотороли». Бойовики ДНР перевезли заручників у підвали донецького СБУ. Там уже сиділи сотні полонених — як добровольців з інших батальйонів, так і військових Збройних Сил. Це було колишнє бомбосховище, згадує Ігор, перенасичене сирістю, де гостро відчувалася нестача свіжого повітря. З часом це позначилося на здоров’ї тих, хто сидів у підвалі, — у більшості пожовтіли руки й обличчя, почало випадати волосся. До всього цього харчі були гірші за собачі. А що таке вітаміни, полонені майже забули.

Їх було більше сотні — полонених після Іловайського «котла» бійців батальйону «Донбас», яких тримали у сирих підвалах. Плюс військові Збройних Сил. Найбільше, каже Ігор, били та знущалися над офіцерами, добровольцями та місцевими, хто виступив проти терористичних республік.

— Дуже сильно били офіцерів.

— А звідки вони дізналися, хто серед вас — офіцери?

— У них були списки. Приховувати інформацію взагалі не було жодного сенсу. Бо всі списки нашого батальйону злили повністю. З адресами, телефонами, навіть ідентифікаційні коди були у них. Почали викликати офіцерів і сильно їх бити. Я думаю, це робили з метою залякати інших. Інших викликали на допити якісь. Там теж били і намагалися дізнатися, якщо хтось там побачив фотографію в інтернеті, де людина ця була, приміром, з червоно-чорним прапором, чи це не правосєк. У них чомусь все зводилося до одного — до правосєків. Тому били. Комусь просто попадало — розважалися так.

Ігоря били за те, що він місцевий і замість того, щоб підтримати так звану ДНР, пішов у добровольці — захищати рідну землю. Били професійно — по найболючіших точках — переважно по колінах, ліктях, ребрах, печінці. Усю нелюбов бойовиків до мешканців Донбасу, які пішли у добровольці, мали змогу побачити медики, які лікували Ігоря після звільнення з полону. З підвалів донецького СБУ юнак вийшов у лютому 2015-го. Через півроку після того, як його туди кинули.

— Звільнили мене 23 лютого — якраз на мій двадцять сьомий день народження. Навесні мені прооперували коліно — через постійні удари там утворилася пухлина. Мені ще пощастило, що вийшов з донецького підвалу живим і відносно здоровим. Шанс бути вбитим або просто закатованим там був завжди.

Він уже майже півроку розмовляє винятково українською — причому чистою, без русизмів та суржику. Хоча 29 років до цього спілкувався лише російською. Розмовляти українською Ігор заохочує і своїх друзів — багато хто бере з нього приклад.

У квітні 2016-го минуло два роки відтоді, як Ігор востаннє був удома — у невеличкому шахтарському містечку на Донеччині, яке нині окуповане бойовиками. Їхати туди знову він не ризикує. Знає: його ім’я та прізвище у списках «карателів».

— За словами сепаратистів, мене внесли в усі списки і в разі повторної спроби перетнути оцей умовний кордон сказали, що як мінімум посадять на пожиттєве, як максимум — розстріляють.

Його родина — батько та мати — досі мешкають там, під окупацією. Ігор, каже, і радий був би забрати їх сюди, до столиці, але ані фінансів, ані житла у нього немає.

— Були спроби, були намагання забрати, але… По-перше, треба кудись забрати, а не просто забрати в нікуди. Держава — я на неї трішки ображений, що є, то є, — не забезпечила переселенців хоча б мінімальними умовами. Якийсь там кредит з мінімальними відсотками на купівлю свого житла. Робота, щоб цей кредит виплачувати. Щоб вони змогли якось налагодити життя на мирній території.

Він час від часу телефонує своїм знайомим та близьким туди, на окуповану територію. І вкотре переконується: ситуація там не змінюється. Хто ходив з російськими прапорами у квітні 2014-го, той і нині підтримує окупантів. Бо інформацію більшість із них отримує з російських же новин, на які мешканців Донбасу «підсадили» багато років тому.

— Росія вела всі ці роки на Донбасі правильну пропаганду. Людям розказували про те, що вони годують всю Україну, хоча насправді так не було. Що постійно там намагаються утискати мову. Показували, що вони гірші, ніж ті, хто живе в Центральній або Західній Україні. І з часом усе це дало свої плоди. Мотивація моїх знайомих, хто підтримував Росію, була переважно така: вони увійдуть до складу Росії. Так, як це було з Кримом. Хоча ще тоді, на початку бойових дій, я їм казав, що ніхто вас нікуди не візьме. Нікому ви не потрібні.

Таких, як Ігор, — патріотичних, україноорієнтованих, а для окупованого Донбасу інакодумних, — там теж не бракує, переконує юнак. А головна причина їхньої мовчанки, відсутності активних дій та протестів, каже, — страх за власне життя. І життя рідних.

— Ті, хто проукраїнські, вони налякані. Це не якась там правова держава, у якій ти можеш вийти, висловити свою позицію, і тобі за це нічого не буде. Або максимум тебе та твоїх друзів розженуть. Там за це можна потрапити в підвал, там можна просто зникнути безслідно. Багато способів позбутися людей. І тому там панує страх.

Після виходу з полону Ігор залишив військову службу. Пішов у «Справедливість» — громадське об’єднання ветеранів АТО. Крім Ігоря, у цій організації чимало бійців «Донбасу», які після війни твердо встали на ноги і хочуть допомогти у цьому і своїм побратимам. Вони опікуються усіма, хто до них звернеться. Але в пріоритеті у «Справедливості» — саме побратими з батальйону.

Ігорю громадське об’єднання допомогло з житлом. Тимчасовим. Проблема житла — одна з найгостріших та найактуальніших для тих бійців, які раніше мешкали на сході і яким нині нікуди повертатися.

Навесні 2016-го Ігор, уже як вимушений переселенець, пішов до столичного військкомату — ставати на реєстрацію. «Якщо все ж оголосять сьому хвилю мобілізації, щоб про мене не забули», — жартує він.

— Тобто ви готові повернутися на передову? — уточнюю я, згадуючи його розповідь про Іловайськ, розстріл колони, загибель товаришів у нього на очах і півроку полону, де над хлопцем знущалися, били й катували.

— Так, готовий, — просто відповідає Ігор. — Я хоч і противник мобілізації, але якщо треба буде, то повернусь на передову. Бо туди ідуть хлопці набагато молодші за мене, яким 18, 19 років. То невже я, уже з досвідом, у віці під 30, буду відсиджуватися у мирній столиці?

«Бішут». Неймовірна історія порятунку

— Я тоді повів так би мовити групу, штурмову групу окрему. Це було два взводи і два відділення розвідників з двома командирами взводів, і один командир був у розвідників. А я очолював команду всієї цієї групи, яка висувалася в місто для того, щоб допомогти нашим побратимам з інших батальйонів зайти через північ та схід в Іловайськ і всім разом очистити місто від ворогів. Бо ми на той час, 19 серпня, уже зайшли в місто, свою частину завдання виконали, захопили ліву частину Іловайська й чекали. Наш батальйон уже закріпився, окопався, розпочав зачистку, перевірку території, будівель. Ми вибили всі вогневі точки ворога з цього боку, який контролювали.

Цей невисокий, із виразним обличчям і живими очима чоловік — той самий Тарас Костанчук із позивним «Бішут», про якого бійці батальйону «Донбас» згадують щоразу, коли розповідають про Іловайськ. Славу гарного командира та розумного стратега він заслужив іще з весни 2014-го, коли разом із батальйоном звільняв міста Донбасу. Саме тому «Бішуту» й довірили керувати операцією 19 серпня, завданням якої було розвідати обстановку, дістатися центру міста та звільнити шляхи підкріпленню, яке «Донбас» очікував цього дня. Фактично їм відводили роль «приманки», яка повинна була взяти основний удар ворожих сил на себе, розповідає Тарас.

— І от було прийнято рішення — я повів штурмовиків для того, щоб атакувати з тилу фактично укріплення деенерівців, для того щоб вони на нас відтяглися і таким чином Збройні Сили України мали можливість увійти в місто.

Але, рушивши до центру, бійці зустріли неочікувано потужні та підготовлені сили ворога, який був готовий і до атаки, і до бою. Тож просуватися вглиб міста бійцям «Донбасу» довелося, відбиваючи постійні атаки.

З боку ворога дуже професійно працювали кулеметники, згадує Тарас. У ході важкого бою батальйон зазнав втрат — загинули бійці з позивними «Скіф» та «Шульц». Останній — від пострілу снайпера, якого трохи згодом добровольці знищили.

По обіді в Іловайськ прибуло підкріплення. Але не з боку української армії. У місто увірвалися загони бойовиків на БТР та «ГАЗ-66». Хоча за планом цього не повинно було трапитися. Очікувалося, що додаткові сили української армії на бронетехніці, які повинні були у цей час оточувати Іловайськ, мусили відсікти вороже підкріплення з боку Тореза та Донецька і не дати йому зайти в місто.

У них уже закінчувалися БК. А в Тараса заклинив автомат. Підкріплення з боку української армії, яке очікували з двох боків, так і не прибуло. «Бішут» дав команду відступати. Сам ішов останнім, замикаючи колону і перевіряючи, чи не залишили кого дорогою назад.

— Я залишився і став кричати: «Усі відійшли? “Артист” відійшов?» Це командир взводу, який трішки інше завдання у цей час виконував. Начебто всі. І от доки дивився, перевіряв, чи всі відійшли, у цю мить краєм ока помітив, як повз мене проїжджає БТР. Потім був кулеметний вогонь. І все, більше нічого не пам’ятаю.

Його поранило у голову, але завдяки шолому Тарас залишився живим. Куля пробила шолом, але кевлар уповільнив її хід та розвернув. Вона застрягла у черепі, затампонувавши таким чином рану. Коли Тарас прийшов до тями, ледь відкрив очі — з рани текла кров і, заливаючи повіки, стікала на обличчя. Поряд із ним на одній нозі стрибав Нікітос — боєць із його групи, якому куля пошкодила коліно. Він і розповів, що трапилося, доки командир був непритомним. Коли Тараса підстрелили і він упав, Нікітос закричав: «Стійте, командира поранило!» Але прорватися до тих, хто залишився позаду, решта бійців уже не могла — їх з усіх боків відсікли ворожим вогнем з кулемета.

Коли Тарас підвівся, почув, як по рації кричать його бійці: «“Бішута” втратили, потрібно повернутися!» Його постійно викликали на радіозв’язок, щоб зрозуміти, чи живий він і де взагалі є, — команда «Донбасу» втратила з виду і Тараса, і Нікітоса. Але командир не відповідав. Розумів: якщо його бійці спробують за ними повернутися, загинуть усі.

Тарас обійняв Нікітоса, щоб тому було легше пересуватися, взяв рацію та усю зброю, яка була при них, і вони побігли назустріч вогню, щоб контролювати напрямок куль та не бути застреленими у спину. Заскочили у перший під’їзд, що трапився їм дорогою, та штовхнули перші двері в квартиру. Вони виявилися відчиненими.

— Я затягнув Нікітоса, кинув його на ліжко, сам упав, двері закрив — і все. Перше, що зробили, — почали роздирати йому штанину — ну, щоб рану перев’язати, у нього було наскрізне поранення в коліно. Добре, що у нас був із собою «Гемастоп» американський, ми йому засипали рану, він справді зупинив кров, затампонували все це, я перев’язав. Ну, а себе навіть не зачіпав, тобто рана як скоринкою взялася, так я до неї і не торкався, щоб знову не почала кровити. І щойно ми впоралися з ранами, чую голос з ванної: «Хто тут?» Я — туди. Там — бабуся. «Ой, — кажу, — бабусю, доброго дня. Ви не бійтеся, ми солдати, все нормально, ми тут перечекаємо, тому що там бій був», — ну, так коротко почав їй усе пояснювати. Дивлюсь — старенька, маленька така, а вона: «Та нічого, хлопчики, усе нормально, я зрозуміла, ховайтесь, сидіть тихо, усе буде добре». З цього почалось наше співіснування.

Як з’ясували згодом бійці, цього дня у багатоповерхівці баба Валя — так звали літню жінку, у квартиру до якої вони забігли, — була сама у всьому будинку. Коли в центрі міста зав’язався бій, усі, хто тут мешкав, спустилися в підвал. Старенька просто не мала сил, аби зійти сходами вниз. Тож і залишилася в квартирі, заховавшись у ванній. Там її і знайшов Тарас.

Але такий збіг, що саме у квартиру баби Валі Тарас із Нікітосом увірвалися, що вона була відчинена і що там була старенька, яка навіть не думала здіймати шум і видавати бійців росіянам, — Тараса не дивувало. Бо згодом, доки вони ділили кілька десятків квадратних метрів з мешканкою Іловайська, сталося стільки дивного, що мить знайомства вже не викликала жодних запитань.

— Там було стільки збігів, ну, таких, наче, на перший погляд, абсолютно неймовірних і нереальних! От якби я це побачив у кіно, то сказав би, що це режисер, сценарист придумали, що в житті такого не буває. Але тепер я уже переконався в тому, що в житті бувають речі набагато неймовірніші, ніж те, що придумують сценаристи в кіно.

Тарас, усе це промовляючи, активно жестикулює і посміхається. Наче досі не вірить у те, що трапилося з ними в ті дні.

Так вони почали жити разом: Тарас, Нікітос і бабуся Валя. В однокімнатній квартирі. В оточенні ворогів. Чекати підтримки не було звідки. І Тарас це знав. Але найперше потрібно було потурбуватися про утилізацію заляпаного кров’ю камуфляжу, берців, бронежилетів — на випадок, якщо раптом хтось таки завітає до бабусі в гості.

Камуфляж та жилет Тарас ретельно порізав на маленькі смужки. Розфасував їх по пакетиках, які дала бабця, і кілька ночей поспіль виносив на смітник. Так він позбувся форми. А от що робити з плитами від бронежилета, які аж ніяк не можна було викинути так просто на смітник, щоб не «засвітитися» і не спровокувати ретельний поквартирний обшук, Тарас не знав.

— І от ходжу як з писаною торбою по кімнаті з цими плитами і думаю, що з ними робити. І тут баба Валя, яка весь час спостерігала за моїми муками, каже: «А ти поклади їх в кульочок, відсунь шафу, а на шафі забий цвяшок. Повісь на цей цвяшок кульочок і присунь шафу до стіни». «Геніально, — кажу, — самі придумали?» — а вона: «Так це ж нічого, нормально. Якщо заглядають під шафу — нічого немає. Подивились на шафі — теж нічого немає. А за шафу ніхто і не підлізе, щоб зрозуміти, наскільки близько чи далеко вона стоїть від стіни».

Так само баба Валя напоумила Тараса, куди заховати рацію. Викидати її командир не хотів. Усе сподівався, що до Іловайська найближчими днями зайде підкріплення українських військ і вони хоч по рації почують, коли «свої» будуть у цій частині міста. Вимкнуту рацію — щоб не садити батарею — баба Валя порадила покласти зверху на люстру. Так «Бішут» і зробив, дивуючись гострому та ясному розуму старенької.

Їх шукали. Оскільки за розмовами по рації українських військових, які росіяни прослуховували від перших днів, окупанти зрозуміли, що командир, який проводив операцію 19 серпня, залишився пораненим десь на окупованій території. І якщо у «Донбасі» ще могли подумати, що Тарас загинув, росіяни та бойовики напевно знали, що він живий. Бо тіла його не знайшли. І серед їхніх полонених його також не було.

— Шукали кругом, дивом не знайшли. Ходили по під’їздах. Заходили і до старенької до квартири, питали: «Баб Валь, у вас тут все спокійно?» — «Да всё спокойно, сыночки». — «Никого лишнего?» — «Да нет, кто там ко мне придет?!» Ми при цьому — я з пістолетом під дверима, Нікітос з автоматом — у ліжку, а вона їм каже, що «всё спокойно, всё хорошо».

Поверхом вище над квартирою старенької жив деенерівець, який щодня ходив на «роботу». Тож він інколи, пробігаючи, запитував, чи все нормально у сусідки. Але у більшості квартир, згадує Тарас, мешкали жінки. Чоловіків у будинку майже не було. Хто виїхав, хто поповнив лави бойовиків.

Серед найбільших незручностей, які завдавали чимало клопотів, було прострелене коліно Нікітоса. Ходити самостійно він майже не міг. А постійно таскати його по квартирі Тарасові теж було важко. Якось — через кілька днів після їхнього «співіснування» — боєць чи то собі, чи то Тарасу сказав:

— Мені б якась підтримка, будь-що, щоб я міг хоча б у туалет самостійно ходити.

На це баба Валя відповіла:

— А ти за шафою подивися — там колись у мене милиці були. Підкрутиш трішки — зробиш вищими — по зросту. І все.

— У кіно б я сказав — ото справді, придумали, як його в ногу поранило, так у бабусі білий рояль в кущах випадково виявився, — жартує Тарас. — Але ж насправді так: я подивився за шафою — і справді милиці. Я їх трішки переробив, зафіксував, і от уже на п’ятий-шостий день Нікітос почав сам ходити до туалету. Сам виходив на балкон, підкурював якісь там бички тихенько, щоб його ніхто не побачив. І таких неймовірних, на перший погляд, речей було багато.

Але найкумеднішими, з чого досі сміється Тарас, у ті дні були випадкові знайомства з сусідами. Жінки до баби Валі заходили регулярно. Через те що старенькій важко було спускатися по сходах, сусідки заносили їй хліб, а іноді й такий-сякий харч.

Уперше Тарас випадково зіткнувся з сусідкою знизу. Вона зайшла у квартиру, не попередивши про себе дзвінком у двері, і одразу натрапила на Тараса. Перелякавшись, жінка вибігла з квартири і рвонула до себе. Тарас — за нею. І замість того, щоб просити її мовчати про несподіваних гостей баби Валі, він попросив у неї допомоги — чоловічого одягу, щоб було у що вбратися йому та Нікітосу. Вона дала одяг сина, а розговорившись, розповіла йому про родину, яка мешкає в Одесі, про себе та покійного чоловіка. Так вони потоваришували. Сусідка стала приносити їм хліб, який брала немовбито для баби Валі. А іноді варила їм їсти — то суп принесе, то кашу. Але, як з’ясувалося згодом, знайомства з сусідами баби Валі для поранених бійців лише розпочалися.

— Випадково приходить ще одна сусідка, з іншого під’їзду. Заходить — і одразу на мене натрапила. Я такий:

— Доброго дня.

— Доброго дня. А, це ви?

Я кажу:

— Хто — ви?

— А ми вас бачили, це ви — командир, який був тут, коли бій був в центрі. Я вас упізнала. А що вам треба?

— Та нічого такого, хіба якщо одяг є? Бо у нас майже немає одягу. І в баби Валі немає.

— Зараз.

Побігла — купу сорочок, купу брюк принесла, шкарпетки — переодягнув Нікітоса, передягнувся сам. Стала приносити теж їжу.

— Я вам ось тут супчик зварила.

Ми ось цю миску на трьох поділимо і їмо.

Тарас щиро сміється, коли розповідає про перипетії із сусідками. Хоча тоді, зізнається, йому було не до сміху. Ніхто не знав, як поводитиметься та чи інша жінка. І чи не піде вона до комендатури ДНР та не розповість про поранених бойовикам або росіянам.

Але найбільше сусідки, які вже роззнайомилися з тимчасовими гостями баби Валі, застерігали Тараса та Нікітоса від зустрічі з тьотьою Женею — сусідкою зверху, всі родичі якої були в Росії і яка, за їхніми словами, ненавиділа всіх і все: українську владу, війну, українську армію і таке інше. Але зустрічі з нею, сміється Тарас, як у поганому детективі, уникнути якраз і не вдалося.

— Ясно, що тьотя Женя припхалася. Тьотя Женя прийшла, побачила нас, сказала все, що думає про українську владу, потім сказала все, що думає про ДНР, ЛНР, які вони козли, сволота і так далі. Я сказав: «О, правильно, всі козли, розв’язали війну, а ми страждаємо». Потім запитав її, де у неї діти? Розповів, що моя сестра мешкає у Санкт-Петербурзі, дядько теж родом з Росії. Ми почали з нею багато розмовляти. Вона нам книжки принесла, щоб не було сумно. І стала нашим хорошим другом!

Друзями Тарас із Нікітосом стали усім, з ким познайомилися. Вони не лише розмовляли з жінками, а й допомагали їм. Наприкінці серпня, коли російська артилерія уже накривала добровольчі батальйони мінами та снарядами від «градів», змушуючи українську сторону піти на переговори, Тарас, переодягнувшись у лахміття, ходив по квартирах і затягував вікна знайомих жінок плівкою. Майже всі шибки були вибиті. Бути впізнаним і впійманим він не боявся — не він один займався таким ремонтом нашвидкуруч. До Іловайська навіть приїжджали родичі жінок та бабусь, які в такий спосіб латали їм вікна.

А ще Тарас розмовляв зі своїми новими знайомими, пояснюючи їм, хто насправді розпочав цю війну, хто стріляє та руйнує мирні квартали міста.

— Якось від нас метрів 15 було пряме попадання в квартиру. Я думав, що будинок розвалиться — такий потужний був удар та хвиля від нього. Нікітос на цих милицях у ванну разом із бабусею чкуркнув. Після цього приходять наші знайомі жінки і кажуть:

— Для чого ж це ваші нас обстрілюють?

— Це не наші, — кажу.

— Як не ваші?

Починаю пояснювати:

— Дивіться, звідки прилетіло. Бачте, куди попадає?

Я їм почав траєкторію малювати, розповідати про відстані, на які летять міни, снаряди від «градів». А потім кажу — бачте, що вони вночі роблять? А вони вночі притягували артилерійську установку, встановлювали її посеред подвір’я і лупили з неї так, що все скло вилітало в будинках довкола. Відстріляють там цілу вантажівку боєприпасів в наш бік — і забираються. Я кажу: «Ви бачте, звідки стріляють? А чому? А тому що вони точно знають, що наші сюди не будуть стріляти. Тому що це житлові будинки».

Були і зворушливі моменти, про які Тарас згадує з теплом і вдячністю. На День незалежності, 24 серпня, через п’ять днів після того, як поранені потрапили в квартиру баби Валі, старенька вирішила влаштувати їм свято. Спекла запіканку з того, що було серед її запасів, та зробила… лимонад.

— Вона взяла десь соду, лимонну кислоту, цукор, змішала все це. Я навіть і забув про таке. Ми в дитинстві щось таке подібне робили — у моєї бабусі в Каховці. Вона цей лимонад зробила, пришла в кімнату, де ми були, і каже: «А піди на кухню, візьми там щось, я для вас приготувала». Я пішов — бачу, а дві склянки лимонаду стоїть — для мене й Нікітоса. Я спробував — ну таке вже смачне! Ну жуть яке смачне! Солодке, з бульбашками, справжній лимонад. З дитинства такого не пив!

Бабусі Валі було близько 90 років. Вік її Тарас із Нікітосом дізналися з однієї неймовірної розповіді, яка дуже здивувала та вразила бійців.

Якось увечері, коли поранені розмовляли зі старенькою, вона зізналася, що хлопці не перші, кого бабуся переховувала. 1943-го баба Валя, тоді ще 17-річна дівчина, ховала у себе… есесівця.

Я кажу:

— Да не може бути.

А вона мені:

— Та я вам кажу. Мені було 17 років. А цей есесівець дезертирував з підрозділу СС, який стояв в Іловайську. Казав, що не міг більше на все те, що творили есесівці, дивитися. Він у мене тут жив якийсь час. А потім, коли вже почалися бої за звільнення Іловайська, він взяв пістолет, вийшов — і більше я його не бачила.

За кілька тижнів, коли Тарас зрозумів, що операція зі звільнення Іловайська провалилася і чекати українських військ у цьому місті марно, він зв’язався з певними людьми, яких наразі називає партизанськими загонами, що добровільно діють на окупованих територіях. Попросив привезти сім-карту та телефон, з якого зробив один-єдиний дзвінок, пояснивши, де вони і що потрібно робити.

Потім сімку знищив. А телефон розібрав.

Тарас не розповідає усіх подробиць операції з їхнього звільнення. Каже — дізнатися все можна буде лише після завершення війни. Бо ті патріоти, які допомогли йому та Нікітосу вибратися, досі діють на тих територіях. Уточнює лише, що план, як вибратися з Іловайська, він розробив сам.

Спершу Тарас вирішив відправити на мирну територію Нікітоса. Для цього чоловікові привезли документи — справжні, з його фотографією та пропискою в Донецькій області, старенький одяг та сумку з інструментами, щоб він міг вдати із себе чийогось родича, який приїхав у розбитий Іловайськ лагодити рідним вікна.

Найбільшою проблемою було прострелене коліно. Якби рану помітили, усе маскування було б даремне. Тарас і тут вигадав цілу історію.

— Я йому перемотав коліно, дуже щільно, а внизу, на гомілці, зробив сіточку йодову. Тому що в будь-якому разі нога внизу теж була розпухлою. Кажу: «Тепер ти на милицях виходиш, наче сідаєш в таксі» (а за ним спеціальне таксі приїхало). З собою — сумка з інструментами, наче він приїжджав ремонтували вікна, тому що дуже багато сюди приїжджало чоловіків із Донецька, Макіївки родичам допомагати тут ліквідовувати наслідки цих обстрілів. Кажу: «Ти приїжджав до бабусі ремонтувати вікна. Чому шкутильгаєш? Тому що підвернув ногу. Ніхто не додумається підняти штанину і подивитися, що там з коліном. Ти піднімеш колошу, покажеш йодову сітку, покажеш, що напухла нога, тому ти кульгаєш», — Тарас і сам, розповідаючи це, демонструє, як показував Нікітосу припадати на ногу, щоб подумали, що він її підвернув.

Усе трапилося саме так, як і казав Тарас. Приїхало таксі, забрало Нікітоса, на одному з блокпостів дорогою до Донецька їх зупинили бойовики. Нетверезі. Поцікавилися, що з ногою, а побачивши припухлість та йодову сітку, відпустили бійця. Діставшись Донецька, Нікітос сів на рейсовий автобус і без перешкод доїхав до Дніпропетровська. Нині боєць із родиною мешкає в Києві.

Ще за тиждень привезли документи і «Бішута». Якісну підробку з його фотографією та потрібною пропискою — Донецька область. Сам Тарас — мешканець Києва. Привезли і одяг та взуття, який йому, сміється, ще довелося «доробляти».

— Я там ботінки молотком сидів розбивав, щоб зробити з них старі. Такі, як треба. Відростив щетину — зробився стареньким. Кепочку натягнув, тому що ж рана на голові. А пов’язку не можна. Тому просто кепку одягнув. Ну, а на крайній випадок, якщо запитають, що з головою, скажу, що вдарився, там же обстріли були. Каменюка по голові вдарила, розбила, бачте, це вже давно було, засохло. А чому не лікую? Та не хочу. А хто там буде лікувати? Для цього ж і гроші треба. А в мене немає. Тобто придумав цілу історію. Ну от приїхало за мною таксі. Сів, поїхав на Донецьк. Були блокпости з бойовиками, перевіряли документи, перевіряли, хто, звідки і чому приїхав в Іловайськ. Дивилися сумку з інструментами — побачили там молоток, склоріз, усе як треба. Я все пояснив, розказав. Так і доїхав до Донецька. Сів на рейсовий автобус, за цими ж документами пройшов три блокпости і виїхав до Дніпропетровська.

Але після неймовірного порятунку Тараса з міста для нього іловайська історія лише розпочалася. Наступні 12 місяців «Бішут» присвятив своїм побратимам, яких взяли в полон російські війська. Він вів переговори, витягував бійців по одному, міняв їх на бойовиків, яких, у свою чергу, захоплювали в полон українські військові.

— Цілий рік велася робота, доки нашого останнього не віддали. Останній, у звільненні якого я безпосередньо брав участь, — це «Семерка». Здоровенний такий доброволець, наш снайпер. Домовитися про його звільнення було надзвичайно складно. Ми їздили туди, на окуповану територію, домовлялися, брали в полон чужих, бойовиків у сенсі, — ми їх тримали, потім віддавали, обмінювали. І все це ніколи нікому не розголошувалося. Оце я кожен раз лютував, коли оці дурниці починалися: у ЗМІ якісь там патріоти, якісь там переговірники розповідали, що ми там це зробили, ми тих на тих міняємо — не міняємо. Усе це робиться тишком-нишком, тоді це максимальний результат.

Нині він займається реабілітацією побратимів, юридичною допомогою в отриманні статусу та пільг учасника бойових дій, влаштуванням колишніх бійців на роботу.

А ще Тарас — один з організаторів акцій, які час від часу нагадують владі про її обов’язок — прозоро та справедливо розслідувати події серпня 2014-го, коли від рук російських військових загинули сотні українських бійців. І за це ніхто не прийняв жодного покарання.

Він знає, що таке людина, яка пройшла війну. Тому намагається максимально контролювати своїх побратимів та колег — щоб їх ніхто не втягнув у сумнівні акції та протести. Спроби вже були. Та й підґрунтя в країні, каже, недалеке від революційного.

— Людина, яка добровільно взяла зброю, готова на все задля країни. У них мало сірого. У них — чорне і біле. Зрозумійте, вони ті, хто пройшов війну, хто бачив загибель своїх товаришів, друзів, тому природно, що у них вимоги категоричні, відчуття справедливості найвище, це такий собі оголений нерв суспільства. А оголений нерв чіпати не можна, тому що він — болить.

Але запам’ятайте: вони останні візьмуть зброю в руки. Оце точно. Вони візьмуть її, коли напевно побачать, що в країні всередині щось таке відбувається, коїться, що треба брати зброю в руки, щоб захистити саму державність країни. У цьому випадку — без сумніву.

Тарас — один зі співзасновників громадського об’єднання учасників АТО «Справедливість». Чимало бійців, з якими «Бішут» пройшов війну, — у цій же організації. Разом вони допомагають побратимам з житлом, отриманням статусу, землі, захистом своїх прав. Нещодавно за допомогою та під тиском тієї ж «Справедливості» Верховна Рада ухвалила закон, яким дорівняла права добровольців-резервістів, що брали участь у бойових діях у перший рік війни, до військовослужбовців. А це значить, що ті, хто пішов на фронт за власним бажанням і добровільно, зможуть отримувати таку ж пенсію та соціальні виплати, як і призвані на військову службу українці.

На грудях у Тараса знак — «Іловайськ—2014». Його добровольці виготовили самостійно і роздали усім побратимам, хто справді був у пеклі війни у серпні 2014-го.

— У кого є такий знак, той точно був в Іловайську. Жодних «липових» бійців з таким знаком ви не знайдете, — переконує Тарас.

Тих, хто пройшов Іловайськ — і бійців «Донбасу», і військовослужбовців, і добровольців інших батальйонів, — «Бішут» називає найсвідомішими людьми країни. Патріотами, які й сьогодні будь-якої миті, щойно надійде команда, знову встануть на захист держави.

— От вони кажуть: ми ж робили на фронті все, що потрібно було для держави. От і зараз — тільки дайте команду, це однозначно, вони тут же візьмуть зброю в руки і поїдуть звільняти Донецьк, Луганськ, а якщо треба — і Крим. Ціною знову життів, поранень. Треба — і на Москву підуть. Це такі — найсвідоміші люди України. Вони жили і живуть за цим принципом: хто, як не ми?

P. S.

— Ти ж знаєш про Іловайськ, про нараду в кабінеті Корбана? — питає мене Ю.

Я хитаю, це вже давно не таємниця.

— Але, мабуть, не знаєш про ГОК в Іловайську, який і був основною метою цієї «операції». Для Коломойського.

Розділ 8. Дебальцеве

Рух

— Звуть мене Олександр, прізвище Чекмаз. На сьогодні я боєць 25-го батальйону «Київська Русь». Підрозділ «Варта руху». Родом із міста Миколаєва. Останніх 10 років проживаю в місті Києві. На фронті було весело, а взагалі — тяжко.

Він по-військовому чітко вимовляє кожне слово. Березень, весна. Світить сонце, але ще достатньо холодно, і мені боляче дивитися на його поранену ногу — вона в гіпсі, бинтах і теплій вовняній шкарпетці.

Ми знімали програму про В’ячеслава Чорновола. Наші тодішні партнери з Народного Руху запропонували закінчити її чимось життєствердним — мовляв, послідовники Чорновола сьогодні захищають країну на фронті. Я погодився. Зателефонував Чекмазові. Він здивувався, але погодився. Коли змінилися плани, заздалегідь зателефонував попередити. Уточнив місце і час зустрічі до найменших подробиць. З’явився із секундною точністю. Тоді я й побачив ногу і пошкодував, що не поїхав до нього у шпиталь. Але йому, здавалося, нога не заважає:

— Єдине, що хочу сказать, що Дебальцеве слили, це однозначно, — ніби побоюючись, що не встигне сказати основне, почав він. — Ми виходили останні, дев’ять днів сиділи в двойному кільці. Дякуючи нашому комбату і нашій арт-розвідці «Зеленому» ми вийшли. Виходило нас 26 чоловік, усі вийшли живими, техніку втратили — була розбита після арт-обстрілів. По дорозі забрали ще двох бійців поранених, вивели 28 чоловік.

— А звідки саме ви виходили? — питаю.

— Саме місто Дебальцеве. На опорному пункті було нас 20 чоловік, 21… 17-го числа зранку вступили в ближній бій і тримали оборону — протівотанковий прорив з напрямку Вуглєгорська. О шостій ранку 17-го числа нас начали накривать мінами з самого міста Дебальцевого і трошки пізніше вступили в ближній бой із чеченською гвардією. До вечора тримали оборону. Протримали можливість отходу цих хлопців, які були на других позиціях за нами, і 18 лютого о п’ятій ранку покинули позиції — начали виводить своїх хлопців. Що касається штаба секції — ніякої координації нас зі штабом сектору не було, допомоги від штаба сектору ми взагалі ніякої не отримували, спілкувалися тільки з батальйонами рацією і мобільним зв’язком. Все прослуховувалось, всі наші дії. До того часу, пока ми не вимкнули телефони і не вимкнули рації, нас постійно супроводжували тяжкими артобстрілами. 30 з гаком кілометрів з хлопцями ми пройшли, але, хвалити бога, вийшли. На сьогодні находимося на докомплектовці, на лікуванні, в отпусках. Уже з’їжджаємося, сформуємося і підемо дальше оборонять нашу державу.

Я намагався розговорити його, але він і далі відповідав односкладними військовими реченнями. Відмовився сказати назву села, звідки родом, бо там живе мама, а це «юг», там будь-що може бути. Розказав, що кістяк «Варти руху» створили на Майдані 19 січня, на вулиці Грушевського. Звідти разом пішли на війну. Хто — в «Київську Русь», хто — в «Айдар».

Трохи розслабився він, лише коли оператор сховав камеру.

Розповів про чеченців, яких накрило нашою артилерією. Снаряд влучив просто в піхотинців. Тіла розкидало.

— Я просто очі протер — не повірив. Один встає. Ноги нема, він на автомат спирається і кричить: «Аллах акбар!» Моторошне видовище.

Ми говоримо ще кілька хвилин, потім Саша дивиться на годинник і каже, що йому час — процедури. І, спираючись на паличку, поволі кульгає по тій самій вулиці Грушевського, на якій почалася його війна.

Легіонер

— Я поважаю вибір Сергія, і я дуже ним пишаюся, дуже пишаюся, бо ми цінуємо, коли вже немає, да? Таких людей, мабуть, не зустрічала і не зустріну ніколи, бо дійсно він був дуже добрий, дуже щедра душею людина, велике серце — це про нього, велике серце… Ну, я поважаю його вчинок, бо справжній дійсно чоловік. Коли я їду в метро пізно із сумками, і ця молодь по 16—20 років навіть пожилим людям не уступає місце, я не кажу за себе вже, то мені просто стидно за таку молодь. А за нього я пишаюся. Да, немає його, немає батька, дуже жалко і дуже обідно. Саша за ним сумує, постійно каже, що наш тато герой, він на небі. Я виросту, каже, таким буду, як тато, він — копія його, а по дитячій фотографії — то взагалі. Я пишаюся ним, і я вклоняюся перед такими, як Сергій, перед його побратимами. Бо це, канєшно…

Лілія — молода красива жінка. Відходить купити синові Сашкові морозива. Ми зустрілися в Макдональдсі. Він показує мені свої іграшки — пластмасових динозаврів. Відкриває кіндер-сюрприз.

— А скільки тобі років? — питаю.

Сашко рахує на пальцях, показує п’ятірню. Потім раптом зривається і біжить вглиб залу. Повертається захекано і виправляється:

— Чотили.

Приходить Ліля з морозивом.

— У мене новий длуг! — хвалиться Сашко, показуючи на мене.

Він сирота, але чоловічою увагою не обділений, батькові побратими зробили Сашка сином полку:

— Вони постійно дзвонять: що там, як, за Сашку постоянно питають. Вобше, ми дійсно, ми брат за брата — це про них… Ми з малим їхали відпочивати і спізнились на потяг, ночували на вокзалі, і потім ми спілкувалися. І Рома, побратим, каже: «Чого ти не подзвонила?» — «Як? То вже ніч була».— «Ти що, в нас побратими по всій Україні, приїхали, поселили…» Була річниця йому, і приїхало, мабуть, чоловік 70. Мабуть, уся рота, вони автобус обклеїли, такий плакат його — «Легіонер» написано. Хто на костилях, хто з паличкою, хто одразу з передової, хто з госпіталя. Кожен приходив, і, я ж кажу, кожен тако обнімав мене, маму. І цей запах мазуту — як від Сергія десь, як звідти, як з війни запах.

Потім Ліля починає розповідати. Без передмов, швидко і впевнено — мабуть, робить це не вперше.

Вони з Сергієм з одного селища — Ставище на кордоні Київської і Житомирської областей. Знайомі з дитинства. Але одружилися, коли у Сергія Цимбала за плечами був солідний життєвий досвід. Три вищі освіти, робота в прокуратурі і служба у… Французькому легіоні.

— Його позивний був «Легіонер», бо він у Легіоні служив… Там відбір був серйозний, і пробув він там майже рік. І повернувся через те, що їхав він з товаришем, а в них домовленість була (їхали ж у зовсім чуже місце, де нікого не знають): якщо щось стається з одним, то другий теж вертається. Вони вернулись, бо товариш почав втрачати зір і не міг уже тренуватись. Так виходить, що вони вернулися. І як він мені казав колись, що там він себе бачив. Йому це подобалось, там режим, там підготовка. Це його було. Він був універсальним солдатом… чи як це сказати.

Їхні спільні фото схожі на журнальні обкладинки. Великий м’язистий чоловік і маленька красива жінка. Ідеальна пара. Ідеальні люди.

— Спортом займався і сам по собі, у нього такі фізичні дані були. Він відчував силу свою в руках і нічого не боявся… Знаєте, він така людина — мабуть, це перша людина, яку я зустріла — і поки таких не зустрічала, — яка нічого не боялася. Ну просто нічого не боявся. Нова робота, кудись поїхати — да, я поїду. Машина зламалася — да, я її стану ісправлять, хоча не знаю, чи справлю її. Когось із друзів побили — посеред ночі зібрався, всіх зібрав, поїхав розбиратись. Там товариш — не знаю, що там, але йому щось всадили, і він шукав десь, як знайти, витягнути, врятувати. Потім у нього друг був, теж, до речі, з Донбасу, мама захворіла. Він получив зарплату. У нас теж якісь сімейні платежі, а він взяв, переслав ці гроші, каже: треба маму спасти. Знаєте, так від душі все, від серця. Усе віддавав і нічого не боявся…

Не боявся кидати все і їхати на нове місце роботи. Наприклад, у прокуратуру містечка Краснодон на Луганщині.

— Малому був рік. Це було 18 вересня 2012 року, і його туди — ну, знайшлось робоче місце. Документи подав про те, що закінчив навчання і може йти працювати. А подзвонили, з’явилось місце саме там. Наче далеко, 1150 км, але він зібрався поїхати. Дуже хотів працювати. Ну, і його визвали, кілька разів. В основному він приїжджав до нас, бо я дописувала диплом. А Саша був ще маленький, йому було рік усього. Ну, важко було, не знаю, треба було дописати диплом. А потім вже весною він нас забрав. Ну, і вже з ним там жили. А потім вже він попрацював три місяці. Ну, виходить загалом рівно рік. І його направили в Черкаси. Нас забрав, і ми переїхали в Черкаси жити. Але там, коли він працював, ви знаєте, у нього було багато друзів, він був дуже комунікабельний. Він там їх завів, і, коли його не стало, мені і звідти дзвонили. Ну, там робота була така, він працював слідчим. Було не раз, що їх визивали і вони їздили на кордон — якісь там були операції. Їздив не сам, але небезпечна була така робота.

Треба їхати в Краснодон — будь ласка. Переводять у Черкаси — не проблема. Проблема з’являється тільки тоді, коли робота стає несумісною з моральними принципами.

— У серпні, 3 серпня 2013 року, ми переїхали в Черкаси. Він там пропрацював до січня місяця. 19 січня він, оскільки був спортсменом, кожного року купався в ополонці на Водохрещу. Він цій традиції не зраджував. І виходить так, що там не було такої ополонки, там купалися просто в морі, ну, не в морі, а у водосховищі. І треба було дуже далеко пройти, щоби зануритися. І він простудився, він дуже сильно простудився, навіть не міг встати. А якраз почався Майдан. Він лежав хворий і дивився, що відбувається на Майдані. А потім, коли вже встав, але ще був хворий, почались розмови, що він там має бути. Я: «Як — там? Дитині нашій немає ще двох з половиною років». А він: «Я там маю бути, там такі хлопці, такі молоді, а я тут лежу». Я його вговорила, але разів два чи три було, що в дверях просто заставала. З портфелем, у спортивному костюмі. Зубна щітка, якийсь бутерброд. Зібрався, було, що я на колінах стояла, плакала. Я не егоїстка, але я не хотіла залишитися з дитиною сама… Почали підключати уже силові структури. І ми бачили на прикладі, коли адміністрацію Черкаську почали блокувати люди, захопили її, то почали тоді міліцію, податкову і співробітників прокуратури підключать. І він каже: «Я не піду проти своїх. Я за правду — і все». І почались конфлікти на роботі. Особлива була вказівка — не їхати до Києва. Він каже: «Я не буду працювати, я маю за правду так само з хлопцями стояти на Майдані». Я його вговорювала, вговорювала, раз була розмова, другий раз. Потім він з лікарняного вже вийшов, попрацював тиждень. Батьків теж підключили: «Ну, Сєрьож, ти так хотів тут працювати, це твоє».

Потім в один день він прийшов і взяв мене за руку: «Чого ти мене не підтримуєш? Ну, хто б там що не казав, а ти одна-єдина повинна мене підтримати. Я ж тебе підтримав». У мене була мрія —дуже хотіла стати візажистом. А всі казали: нє, ти вчилась на економіста, працюй. А він поміг реалізувати мою мрію. Він зі шкури ліз тоді, назбирав кошти, він мене відправив на курси, я закінчила ті курси. Він купив мені все необхідне для цього. Я пам’ятаю, ми жили в Черкасах, він їздив в «Епіцентр», шукав лампи для мене, він шукав фотографа, який розказав, як правильно фотографувати ці роботи, він купив фотоапарат для мене. Забирав малого, щоб я на дівчатах тренувалася, потім сидів і це все коментував. Ви знаєте, він настільки така людина, він дуже добрий був, все з душею дуже робив. І він каже: «Пам’ятаєш, я ж тебе підтримав, реалізував твою мрію? Поможи тепер ти. Я хочу піти з цієї структури». І я кажу: «Раз так ти рішив, я тебе піддержу», — хоча батьки були проти. Він написав заяву і звільнився, ми переїхали до батьків. Він на Майдан кілька разів їздив зі своїми товаришами. Я не знаю, що вони там робили, я це вже потім побачила з фотографій. І єдине, що він мені сказав, що вони зустрічалися з керівниками осередка самооборони і вони з друзями планували організувати такий осередок у нас у районі. Потім було кілька зустрічей з його друзями. Вони зустрічались тут, зустрічей, мабуть, із п’ять було, обговорювали, що це офіційно треба організувати організацію, розподілити обов’язки і так далі. Усі його друзі, вони теж були спортивні такі. В принципі, такі дуже близькі були, розділяли його погляди. Але закінчилось тільки розмовами. Але цим усе не кінчилось…

Щойно почалася війна, як Сергій заявив, що піде на фронт добровольцем.

— Він прийшов і сказав: «Я записався в добровольці, і якщо я буду бачити, що є така необхідність, я піду, і ти мене не вдержиш…»

А потім літом, 21 липня, напередодні мого дня народження, він прийшов додому… Приїхав якраз від батьків, поцілував сина, щось там з ним поговорив і вийшов, у нього на плечах рюкзачок просто — і все. Мене ще насторожило: стояла рамка з дитячою фотографією, він рамочку поклав, а фотографії нема… Але подумала — він часто їздив до братів, які жили там неподалік: річка, став, природа, — то я подумала, що він туди. Телефон у нього, як на зло, у той день зламався. І от 22 числа зранку просинаюся, а в нас така традиція: він ще вночі біля мене клав троянди. Я повертаю голову, а троянд немає. І в мене оце вже якийсь знак.

А тут саме відкриваються двері, батьки заходять, привітали мене. А я кажу: «Ви знате, Сєрьожі немає». А батько каже, що бачили його вчора біля воєнкомату. В мене душа в п’ятки, не знаю, що робить.

Ліля завела дитину в садочок і одразу побігла у військкомат.

— Там багато людей, якраз почали всіх призивать. Діло в тому, що його мама працювала у воєнкоматі вісім років, і вона всіх там знала. Я думала, що їй би подзвонили в разі чого. А ні. Я приходжу, ніхто нічого не каже, скрізь черги, і ніхто нікуди не впускає. А потім чую, виходить воєнком і питає якусь жінку. Ну, всі хлопці, всі чоловіки, а тут я одна бігаю. Каже: «Хто це така?» — «Жінка Цимбала». — «Якого?» — «А того ж». А, думаю, раз такі слова, значить, десь він був тут. А потім розпихнула цю чергу, забігла в кабінет і кажу: «Я від вас не вийду, поки не дізнаюсь, де мій чоловік». — «Нам не положено». А я кажу: «Положено, якщо я його жінка, я маю знати, де він. Якщо ви його десь відправили, то хоча б мали повідомити, у нас маленька дитина». Показую паспорт: «День народження в мене сьогодні, якось уже скажіть». Значить, прийшов 21-го, і вони його відправили. Кажу: «Як так, а медогляд?» А він пройшов його за дві години. Я бачу: да, дійсно, він в десять з чимось флюорографію робив, записи лікарів — він пройшов за дві години всіх лікарів. І його відправили… Бистренько зробили наказ 21-им числом і відправили в добровольчий батальйон «Київська Русь». І якраз хлопчина, який з района був призваний у той батальйон, він з ним і поїхав. Подзвонив він тільки ввечері… З якогось невідомого номера. Єдине, що він сказав: «Лілу, кохана, зі святом тебе». Ну, він мене Лілу називав, так. Не казав на мене Ліля, казав — Лілу. Перші мої слова були: «Я тобі це не пробачу. Нащо ти так зробив, чого ти мені не сказав? Ми би поговорили, щось би придумали». А він: «Я знаю, що ти би мене не пустила, ти стала би в дверях, а я б тебе послухав: сльози, дитина... А я маю бути тут. І якщо я буду сидіть дома і такі, як я, хлопці, які можуть щось зробити, то ВОНО через день-два буде під Києвом…»

Лілу не могла не провідати чоловіка. Уже за кілька днів поїхала до нього на полігон.

— Я зібралась, приготовила щось поїсти, приїхала, купила йому телефона ще одного, дві карточки, поповнила рахунок. Доїхала, йому нічого не сказала, до цієї «Десни», але мене туди не пускали на пропускній. Провів мене якийсь військовий. Обійшла всі казарми, поки знайшла ту 12-ту казарму. Кажуть: яке прізвище, ім’я, по батькові і рік народження. Знайшли, кажуть: він на полігоні. Ну, що їх уже відвезли на полігон. Кажу, що буду сидіти, поки його не привезуть. Пождала його години три-чотири, і потім змилувався один. Кажуть, визовуть його по рації. Видзвонили по рації, потім якось там їхав, і його привезли. Я помню, що я так сиділа на бровці. Сутеніло, повертаюся, бачу: йде Сєрьожка, такий великий пре.

З того часу Ліля постійно їздила на полігон.

— Розговарювали не раз, балакали, їздили з малим до нього. По три рази в тиждень продукти возили. Ждали на прохідній по кілька годин. Бувало, що виходив на п’ять хвилин, бувало, на годину, бувало, що відпускали його додому, щоб помився і виспався хоч трошки. Ну, поки був у «Десні», то, в принципі, у нього було таке рвання. Там такий дух у них був. У них в палатці там чоловік 15 жило, в основному це були з Фастова, із самооборони добровольці. Він з ними дуже здружився. Вони були всі старші за нього. Він така людина, йому було 28, а в душі наче 48. Він, у зв’язку з тим що вчився, в нього освіта була, міг знайти спільну мову з дуже багатьма людьми. І плюс те, що працював і в податковій прокуратурі, десь трошки взяв оцього, як знаходити спільну мову, вирішувати всі питання, проблеми, якось він умів усе вирішити. І з малим, і з великим, і з багатим, і з бідним, і з посадовим якимось чоловіком, і з простим. Ну, багато хто дивувався, як він так вміє, йому виходило це. Там він багато з ким здружився, турніки поробили, хлопці займалися, окопи ці рили.

Усі вмовляння дружини відмовитися від служби і повернутися додому були марними. Але в процесі навчання у нових друзів Сергія з’явилася ідея перевести його зі звичайного батальйону територіальної оборони у війська спеціального призначення.

— А потім хлопці підключилися: «Сєрьож, у тебе підготовка така фізична і спортивна, може, тобі у якусь краще спецслужбу, яка теж бере участь у АТО, яка може виконувати такі операції, які прості рядові солдати не роблять». І пробували його перевести в «Альфу». Вже, в принципі, говорили і, можна сказати, таки перевели. І там підготовка мала бути і перевірка впродовж трьох місяців, і весь цей час він мав бути вдома. І сталося так, що хлопців його вже відправили в АТО в кінці серпня, а ми його саме перевели з батальйону.

Кілька днів Сергій просидів удома. Йому було неспокійно. І саме на День незалежності він ухвалив рішення.

— 24 серпня він сказав: «Я не буду чекати ніяку перевірку. Да, я дуже хочу в спецпідрозділ, але там гинуть мої хлопці». Якраз вони попали в засаду — як тільки приїхали в Дебальцеве, то загинув перший побратим. І він зібрався, сказав: «Поїду — і все». Вговарювали, плакали. Я кажу: «Як же ми тут без тебе і як я з дитиною?» А він каже: «Якби я знав, що ти не справишся, то я б не їхав, я знаю, що ти справишся за нас двох». Це були його слова. Зібрався і поїхав. Брат його завіз на нашій машині в саме Дебальцеве. Казав, що дуже раділи хлопці.

Попри досвід, Сергій став на передовій звичайним солдатом-кулеметником.

— Він так вибрав, він крепкий був в руках, в нього вага була біля 130 кг — держить у руках. Позиція була одна з передових. Так він захотів. Він, знаєте, на грані ходив, адреналін завжди ловив. Наприклад, був період, коли він дуже хотів снігоход, купив він цього снігохода і їздив. Я так думаю, що він і малого покатав, бо той іще був маленький і каже, що у тата колись був снігоход і він його катав. Потім, коли ми їздили на море, він дуже глибоко ниряв, просто не боявся нічого. І я думаю, там він теж нічого не боявся. Дуже сильний був.

На день народження сина, 18 вересня 2014-го, Сергій Цимбал приїхав додому в коротку відпустку.

— Ціль основна була до сина попасти, а ще він хотів машину зробити для хлопців. Бо туди, де вони стояли, як він казав, «на передку», бо це далеко від штабу, важко довозити продукти, боєприпаси, доставити пораненого чи навіть просто з’їздити в саме Дебальцеве. Вони стояли під Дебальцевим, село Новогригорівка. І за кілька днів до того, як він мав приїхати, ми з його товаришем обдивилися всі, які можна було, машини. В Україні дорого, і ми знайшли людину, яка займалася, для хлопців возила. Нам привезли «міцубіші», старенький такий, побитий. Сергій сам поїхав забирати авто у Київ.

Весь тиждень відпустки він витратив на ремонт автомобіля. Робив усе власноруч. Нові колеса, тюнінг, шпаклівка, електрика.

— А потім каже, що треба музику якусь. Я сиділа, качала. Він каже: «Нам із хлопцями, коли десь будемо їхать в дорозі, так на душі трошки приємніше буде».

Сергій подарував синові на день народження раніше обіцяний велосипед, затарив нову автівку продуктами і поїхав на фронт.

— Мама його провела, батьки мої провели, Саша. А я за ним їхала. Він їхав цією військовою, а я за ним їхала своєю, все ставала, просила: «Не їдь», — а він збільшив швидкість так, що його не можна було догнати, і поїхав.

5 жовтня син Саша вивчив першого свого вірша. Про кицю Муру. Зателефонував татові й розказав.

— А він за це, я вже потім взнала, поїхав у Дебальцеве, знайшов дитячий магазин і вибрав йому светрика, але не був впевнений із розміром, мені дзвонив, а я щось не взяла трубку. Він мав його пізніше взяти.

6 жовтня Сергій знову зателефонував дружині. Був утомлений. Важка ніч. Подробиць не розповідав. На всі запитання завжди казав, що все добре. Інша справа — розмови з братом. З ним ділився сумнівами.

— Каже, ще сходжу на одне завдання і буду я йти звідси, бо бачу, що щось не так робиться, нас здають, не дають відстрілюватись. Щось не так. Каже, чи буду якось допомагати хлопцям тут, чи у той самий спецпідрозділ піду, бо я бачу, що нас тут тримають просто як пушечне м’ясо, образно кажучи. Казав, я бачу, що все не так, як вони собі уявляли. Наприклад, зі сторони противника стріляють, а їм не дозволяють відкривати вогонь. Вони там побачили, що літає над ними безпілотник, а командування не дозволяло відкривати вогонь, знімати цього безпілотника. Але, каже, ми мусимо стоять, бо мирні жителі просять, щоби не йшли, кажуть: «Якби не ви…» Оцей командний дух такий, братський. Він сильно за хлопцями переймався: «Мої брати, мої хлопці…»

6 жовтня Ліля поговорила з Сергієм востаннє.

— І 6-го числа ми поговорили, потім я йому дзвонила, він був поза зоною. Я йому написала есемес: «Візьми трубку». Потім, думаю, я останню есемеску написала: «Скучила», — а вона так і не прийшла, бо він постійно був поза зоною. Я засинала кожну ніч із телефоном, бо в три ночі в них закінчувались ці перестрілки. Тоді приходила есемес, що він у зоні з’явився. Зранку прокинулася: в мене так стандартно все, Google, новості Дебальцевого, щоб щось знати. Потім з мамою здзвонилися, свекруха дуже хороша, вона як друга мама, ми з нею дуже одна одну піддержували й піддержуємо. Поїхали до неї ще під вечір, сидимо, говоримо. І тут брат передзвонив: «Що з Сєрьожою?» — «Поза зоною, мабуть, в розвідку пішов». Таке було два-три рази, ми тоді сильно переживали, а він приходив, віддзвонювався. Цього разу брат так психанув: «Дай телефон якогось побратима». Я кажу: «Чого ти психуєш?» Дала той телефон. А потім сама переживаю. Дзвоню до одного побратима — він не бере трубки, до другого, до третього. У мене були телефони, бо ми в «Десні» потоваришували, приїжджали до палатки. Ми з мамою ще подивились новини, роз’їхались. Це було 7-ме число, його вже не було, він уже помер. Ну, його вже вбили.

А восьмого зранку просинаюсь, телефона немає під подушкою. Потім знайшла телефон — без звуку, потім кажу: «Мамо, а чого телефон без звуку?» Вона: «Ми не знаємо, може, це ти випадково». — «Не може бути такого, я завжди жду Сєрьожині дзвінки». І я приходжу з Сашею на кухню, це десь було восьма година ранку, я завжди о п’ятій вставала. А тут якось так довго і спокійно спала. Подзвонила мені наша кума, це Сєрьожині друзі. Подзвонила вона, питає, як діла. Кажу: «Нормально». Каже: «Як Сєрьожа?» Кажу: «Переживаю дуже сильно, поза зоною, мабуть, у розвідці». А вона: «Як Сашуня?» Саша саме захворів, кажу: «Нормально все». Потім говоримо, і щось мені всередині так підказує: «Чого вона питає?» І чогось мені хочеться перепитать. Кажу: «Оль, чого ти запитуєш, що з Сєрьожею?» А тут крик в трубку, плач: «Сєрьожу убили!» Я такого не ждала, я, чесно кажучи, навіть коли він туди перший раз пішов, то дужче тривога була. А коли він був у відпустці, він нас із мамою запевнив, що все нормально і не треба переживати, там нічого страшного немає. І якось на душі було спокійно, спокійніше. Не знаю, хто як в таких ситуаціях реагує, але коли вона це сказала, я просто стою і нічого не можу сказати. Я не плакала, не кричала. Кажу: «Повтори, що ти сказала». —«Сєрьожу убили». — «Тепер успокойся і не плач. Скажи, що ти знаєш». — «Показали по телевізору і кажуть, що Сєрьожу убили». Кажу: «Я не вірю». Я поклала трубку, і потім моя мама в сльозах забігає й каже, що ще перевіряють, може, це неправда. Питаю: «Ви що, знали?» Каже: «Знала…» Ну, це вже був другий день. Додзвонились уже десь там до його друзів. Я в піжамі скочила в машину. Мама каже: «Хоч переодінься…» Перевділась. Приїжджаю до воєнкомату. А там уже стоїть воєнком, Сергієвий батько, брат, який його завозив туди, який нас постійно возив в «Десну», дуже піддержував. Заплакані. Стоять його друзі заплакані всі. Стоять отак всі спиною до воєнкомату, лицем до дороги і дивляться на мене. Наче як ото ждуть, що хтось приїде. По тому, що вони всі заплакані, я поняла, що це все правда. Я підходжу до воєнкома. Махаю головою: «Нє?» Він: «Да…» Кажу: «Хто вам сказав?» — «Подзвонили зі штабу». — «Коли?» — «Вчора».

Я забігла за воєнкомат, сіла. Почала обдзвонювати всіх побратимів. Усі не беруть трубку від мене. Один взяв трубку, каже: «Я не знаю». Подзвонила ще до одного, фастівського, він каже: «Я поїхав в Артемівськ, на той момент мене не було, але це правда».

Він пішов у розвідку з Хом’яком Віктором Петровичем. А це була людина старша за нього, на яку він дуже рівнявся. Віктор Петрович був снайпером, він помагав йому пристрілювати цю снайперську вінтовку. І з «Десни» вони дуже дружили, разом ходили на полювання. Сєрьожа сильно на нього рівнявся, для його він був авторитетом…

І Петрович каже: «Да, ми пішли в розвідку, він перший побачив засідку, він нас прикрив і його немає вже». Кажу: «Як це сталось?» Він каже: «Дві кулі влучило в голову — і загинув».

Я вам чесно скажу: я плакала сиділа, але на той момент я ще вірила на один процент зі ста. Потім приїхала до батьків. Звоню до мами, чую, у мами взагалі ніякий голос, каже: «Це не він, я не вірю». Я кажу: «Я тоже не вірю». Брати зібрались, поїхали за ним в Артемівськ, вони в Харків його привезли. І ми чекали до останнього. Ми навіть майже не плакали, просто не вірили, що це він.

А потім прийшов маячок — у мене на нього стояла така послуга, що я бачила, де він… І тут його ввімкнувся телефон. І, знаєте, такий момент: «А може, він живий, раз телефон…» А це телефон випадково, коли його везли, в речах увімкнули. Я одразу передзвонила. Коля, побратим — він теж недавно загинув — сказав, що то він просто збив.

Його везли, а я постійно з братами на телефоні. Брат плаче в трубку, каже: «Це наш Сєрьожа». Тоді вже все — земля з-під ніг. Привезли його 9-го числа, на другий день. Теж ловили по маячку, де вони їдуть. Скільки-то кілометрів, потім 10, 20, 300 метрів. Усі чекали, дуже багато людей було під будинком. Привезли його, поховали 10-го числа на цитадельному кладбищі.

У цей момент в очах Лілі з’являються сльози. Сашко відривається від іграшок і дивиться на маму. Вона швидко себе опановує.

— Живу двома такими, я би сказала, напрямками, цілями. Перше — син, а друге — пам’ять про Сергія. Бо, знаєте, в нас сім’я була дуже гарна, дуже любили одне одного. Малий — він копія тата. Через те хочеться оставити такий слід про нього для сина, для батьків, і щоби решта не забувала. Дуже багато зроблено, щоб пам’ять про нього лишилася. Ви це можете побачити по сторінці у Фейсбуці. Музеї, турніри, вечір пам’яті героя. То не просто так, не просто так це все далося. Дуже багато клопотань зібраних подано. Бо так виходить, що в нашій державі, коли почують про того чи іншого справді героя, то не завжди це швидко буває і не завжди це взагалі буває. Плюс різні турніри проходили у нас вдома, в нього в батьків. Про нього куточок зробили в музеї військово-історичному.

Якось в нас було, що ми вулицю перейменовували. І друзі запропонували перейменувати вулицю Радянська — це центральна, на якій він жив, виріс. Ну, хіба він не заслужив? І був момент, коли ми попросили допомогу побратимів. Вони зібрались, приїхали. Вони і так багато разів до нього приїжджали. Прямо на сесії виступили, кажуть: «Як це так? Наш побратим, канешно, ми підтримаємо». Вони молодці, на всі заходи приїжджали, на два турніри пам’яті. І на вечір пам’яті приїхали і вручили ще нагрудний знак бійця 25-го батальйону і три нагороди. Три нагороди, посмертно, за служіння українському народу, народному руху, велике серце і за жертовність…

Вони дуже його, я ж вам кажу…

А ще такий випадок вам розкажу. В соцмережах, ВКонтакті, наша сторінка, Сєрьожина. І десь новина проскочила з Дебальцевого. І жінка одна з Дебальцевого добавила собі на стіну запис про хлопців, які загинули, 25 чоловік у Дебальцевому. І її чоловік також. І я написала, що, може, ви знали щось про них. І в нас почалася переписка з ними. Вони не то що знали, вони навіть пам’ятають, як його проводжали в останню путь. Вони помнять, що позиція була біля їхнього будинку недалеко. І дітки їхні бігали, солдати їм мед давали, цукерки, шеврони. А вони, у свою чергу, помагали їм, прали форму, ще щось. Коли переїжджали вже звідти, — у них дітки 8, 4 і 3 роки — то Сєрьожа з хлопцями помагали їх вивозить з-під обстрілів. Був такий період, Сєрьожа казав, що вони мирних вивозили. Але коли він уже загинув, вони були у таборі переселенців у Дніпропетровську. Коли вони дзвонили родичам 7 жовтня (а чого запомнили 7 жовтня, бо чийсь був день народження тоді) і коли говорили по телефону, то покидали телефони, думали, що це обстріли. А потом вспомнили, що це не обстріли, то проводжали в останню путь Сергія. Оце мені писали таке. Як мама Сєрьожина читала, вона плакала.

Поки Ліля розповідає, Саша встиг замурзатися морозивом. Вона переривається, щоб дістати серветку і витерти сина. Я позираю на годинник — уже десята вечора, ми проговорили більше двох годин. Час прощатися. Питаю: «Чи потрібно підвезти?» Ліля відмовляється. Усе сама. Сергій мав рацію — вона впорається.

Указом президента Сергію Цимбалу присвоєно звання Героя України.

Коля Волков

Одного літнього вечора, повернувшись додому, він побачив у дверях папірець. З’явитися до військкомату, терміново. Офіційно це навіть не можна вважати повісткою — ніхто її не вручив в руки, не було розписки. Тож міг не йти. А якщо й пішов, то вже у військкоматі ще була можливість — і серйозна — уникнути армії як мінімум з двох підстав. У нього не було жодного військового досвіду, навіть військової кафедри — це раз. Крім того, в його особовій справі кілька діагнозів з висновком: «Непридатний до військової служби у мирний час». «Час не мирний, — спробували б йому заперечити. — У країні війна». Та невже? Ніякої війни, лише антитерористична операція. Словом, за бажання він міг би цілком спокійно пересидіти за тисячу кілометрів від лінії фронту і навіть не відчувати докорів сумління. Як, врешті, зробили тисячі інших. Але він пішов. Офіційно — мобілізований, практично — доброволець.

Драматизму цій історії додає те, що його батько — глава російської общини Івано-Франківська. Невеликої, але доволі активної. Як і всі подібні общини Західної України, ця скаржиться на утиски за мовною ознакою, регулярно збирається у православній церкві Московського патріархату, покладає квіти до пам’ятників полеглих у Другій світовій війні.

Під час двох годин оповідей про військові будні й пригоди Коля кілька разів згадує про батька. Батько зринає у найдраматичніших місцях — наприклад, коли син разом із невеликим підрозділом опинився у повністю залишеному Дебальцевому. Я ж протягом цих двох годин цю, вочевидь, дражливу тему оминаю. Нарешті, коли я вже вимикаю диктофон, Коля просить його знову увімкнути і обов’язково додати:

— Мені тут багато закидають, що от твій тато такий-сякий. Він за Росію. То я хочу сказати, що мій тато виховав мене як громадянина України. Коли був 1989 рік, на установчому з’їзді Руху за перебудову він казав, що «мои двое сыновей должны служить в украинской армии, не должны быть оккупантами, стрелять в протестующих». І так сталося, що це було пророче для нашої сім’ї. Якщо будеш згадувати, що в мене така родина, батько — громадський діяч, то скажи це обов’язково.

Хоча, коли Колі прийшла повістка, родина реагувала трохи стриманіше:

— Мама істерила. А тато: «Плоха, плоха, ну, харашо, ідеш — іди». Та й всьо. Ходили з мамою до церкви, ну, ми віруюча родина. Вони оцю от лампадку отак запалили, і вона цілодобово горить у церкві, і там молебень за здравіє. Дзвонив усім, кому міг, аби молилися, особливо коли під Дебальцевим ми були, у дні виходу. Та й по всьому.

Дружина розставляє на стіл чай і печиво, якого ми практично не торкнемося. Коля обіймає її:

— От вона чекала. Дзвонив їй практично щодня, а коли вона розуміла, що ситуація безпечніша, то норма збільшилася до двох дзвінків на добу.

Обоє сміються. Хоча 2014-го і на початку 2015-го їм, мабуть, було не до сміху. Повістка прийшла наприкінці липня, на початку серпня Коля опинився в частині 128-ї бригади у Мукачевому, а наприкінці місяця — у Сватовому Луганської області.

— Таке коротке було навчання? — питаю я.

— Та в мене ще нормально. Неповний місяць. А були люди, що попадали в учєбку і 15 серпня і так само з нами виїжджали. Але яка то учєбка? Разів п’ять стріляли. Ну як… Щоб привикли слухом, про прицільну стрільбу не йшлося. РПГ побачили — і то добре. Ми ж піхота, а не якась десантура.

Місяць простояли в Луганській області, біля Станиці Луганської. Минув тиждень після вторгнення регулярних військ РФ. Крім Іловайська, значні частини з’явилися і на Луганщині. Фронт сипався. Командування боялося прориву через кордон і північніше Луганська із заходом у тил. Утім, у вересні після Мінська-1 ситуація трохи заспокоїлася. Кількість обстрілів зменшилася, загроза нового вторгнення розвіялася. І вже на початку жовтня частину Колі переводять у нову гарячу точку — під Дебальцеве. Село Нікішине.

Коля розповідає про це спокійно. Урешті, сьогодні вже можна бути спокійним. На початку жовтня 2014-го Нікішине в українських ЗМІ називали не інакше як «Сталінград». Крайня точка Дебальцівського виступу, село, практично поділене навпіл між Україною і Росією.

— Поки ми були в Дебальцевому, там магазини працювали, лікарня, школи, таксисти їздили — саме місто. Спокійно. А заперли нас в то Нікішине — гражданських майже нема, чоловік 20 лишилося. Ми тримали одну вуличку. З одного боку хат шість лишилося. З другого — вісім. Заїзд в село і до перехрестя — це наші позиції. А дальше — сепаратисти, бойовики.

Обживалися прямо в покинутих будинках. Особливих труднощів це не становило — раніше тут уже жили добровольці з батальйону «Київська Русь». Заміна підрозділів на позиціях була майже як в хокеї — півгодини на все про все. І щойно добробатівці поїхали, як почалася війна: з того боку почали стріляти. З автоматів.

— Ми в перші дні стріляли в усі боки — не були навчені. Це вже потім з’явилося — спочатку послухати, придивитися, звідки летить над головою, і вже в той бік стріляти.

Коля згадує, що найбільше гинули саме в перший день служби на новому місці.

— Це найгірше, коли приїжджаєш на нову позицію. Ще не знаєш, куди дивитися, де краще пригнутися, де перебігти, звідки й куди. Спочатку був такий Андрій. Щось не можу його знайти в «Книзі пам’яті» (інтернет-сторінка, яка відстежує усіх вбитих на війні). Були поранені й привозили нових на підкріплення. Важко вдесятьох. І приїхав Андрій. І в перший же день отримав поранення. Його евакуювали, але потім помер у Кам’янці, здається.

У листопаді — знову новоприбулі. І саме їх поранили під час звичайної операції встановлення «розтяжок».

— І один з наших бувалих повів їх вперед по вулиці розтяжки ставити. І напоролися на пулємьотчика. Скосив їх. Годину ми не могли ніяк вибити цього пулємьотчика. Вони лежали прямо на вулиці. Один, як виявилося, знайшов дріт алюмінєвий і зробив собі джгут такий саморобний.

Колі важко про це говорити. З новенькими ще не встигли познайомитися. Ніхто не ризикнув життям, щоб витягти їх з-під обстрілу. І вони просто годину стікали кров’ю.

— Ми його на руках принесли. В’язали довго. Він був ще при свідомості, але вже білів, синів…

Першого звали В’ячеслав Кірічек. Народився 1971-го в Ірпені. Залишилася мати і 17-річна донька. Мабуть, розлучений. «Героям слава!» Чи що там кажуть у подібних випадках?

Інший — Сергій Долгіх, з Тернопільщини, 1980-го року народження. Мати, дружина, донька:

— Ногу роздробило, руку. А потім перевертаємо його, а там ще в районі нирок поранення. І медик каже: «Ой, це вже, напевно, все». Приїхало БМП, погрузили ми їх, відправили, а потім виявилося, що за ним не приїхала швидка… Це те, що я чув… Таке…

Уже після зустрічі Коля надсилає короткі згадки про кожного із загиблих у «Книзі пам’яті». Кожен нагороджений орденом. За мужність. Третього ступеня.

У Нікішиному Коля був два місяці. Ротація. І знову загиблі.

— Попали хлопці з п’ятнашки під обстріл. Почули бойовики звук моторів, а це їх завжди активізувало.

Проти Нового року — коротка відпустка. Шпиталь — лікувати простуджені на холоді інтимні місця — і, не дочекавшись Нового року, 28 грудня, назад — під Дебальцеве. Уже на нову позицію — шахта Єнакіївська, поруч із селом Новоорлівка.

— Новоорловка — це тоже окрема історія. Село біля шахти Єнакіївської. Наш взвод стояв два кілометри звідти. То буквально невеличке село: одна довга вулиця і ще рядом трошки коротша дорога. І там, як вважалось, сама халявна позиція, тому що там куча гражданських, тишина. Добробати стояли там якісь, чуть не водку там хлібали. А потім — хлоп! — у кінці січня, оце от після здачі аеропорту, то були двадцяті числа, приїжджають до нас і туда, в Новоорловку, по черзі (спочатку до нас, потім до них) якісь парламентьори. Біла «Нива», вийшли два тєла: «Давайте вашого главного». Наш главний, канешна, не вийшов, послав когось, Віталік пішов, закарпатець. І кажуть, що в Кіровське заїхала рота спецназу «Путін_ру». І ще: «Вас через два дня будуть унічтожать. І у вас є три варіанта: ілі ви просто уходітє, ілі ми імітіруєм бой, і ви уходитє, ілі ми вас тут унічтажаєм всіх, равняєм з зємльой». Тіпа вони, парламентьори, — мєсні. А там руські приїхали, «Путін_ру», крутий спецназ. Їм не хочеться, але просили передати. Наш ротний так нічого і не відповів.

Парламентарів послали на… назад. Ні з чим. «Ротний проморозився», — каже Коля. Ситуація здавалася не так страшною, як комічною. Але обіцяний штурм таки відбувся. Хоча перед тим парламентарі з’явилися знову.

— Приїхали опять ці парламентьори з оголошенням. Усім гражданським двоє суток на збори. Бо через двоє суток тут буде війна у вашому селі. Всі виїхали, може, чоловік десять лишилося в селі. Виїхали на сепарську сторону. І реально зайшла дуже така потужна група. Десь три чи чотири доби був штурм — капець. І танчиками заїхали туда, і артилерія лупила, і «градами» сипали по тій Новоорловці. Ну, капець…

Голова кругом ішла — з трьох сторін треба було наблюдати. І через нас летіло, і по нас… Там я перший раз попав під «град». Хрещення «градом». Пішов через дорогу на сусідню позицію супчику поїсти. Сарай, хлопці зварили суп. Думаю, зараз поїм гаряченького. І тут — гу-гу-гу! Як були, так і полягали. Це жесть, канєшно. Відгуркотіло, минуло 30 секунд, повилізали — і тут знову. З ревом. Один контужений тільки — дуже повезло…

А потім почався обіцяний штурм. Бій не припинявся чотири доби. Ледве встигали перезаряджати автомати і кулемети. Відстань бою — витягнута рука.

— От четверо суток там таке творилося, капець. Просто капець. Просто лізли. Буквально дійшов до паркана, зламав штахетину, — це розказував мені «Філософ», такий позивний, Олег звати, а «Філософ», бо він любить поговорити заумно, — сховався за хатою, просто собі стояв. Там не було укріплень — хати й позиції. Сепар ламає штахетину, заглядає, а «Філософ» пре три чи чотири одиночки: тух-тух-тух! Сепар падає, стогне. Хлопці ще туда дві гранати кинули, та й він затих. Уже до такого доходило, вже прямо п’ять метрів до нього. Та й таке.

У самому селі російська армія (очевидно, ішлося саме про регулярні частини РФ) залишила десять загиблих.

— І ще там коло села валялись ті, що вони не позбирали. Всьо, більше в Новоорловку вони не потикались. Але регулярно туди прилітали то артилерія, то АГС. Постоянно.

На цій позиції стояли до 16 лютого. До так званого Дебальцівського «котла». Попри постійні обстріли, був, звісно, і вільний час. Кожен розпоряджався ним по-своєму.

— Я читав книжки. «Анну Карєніну» почав, в отпуску закінчив. Хтось куховарив…

У лютому РФ почала штурм Дебальцівського виступу. У тому, що це регулярна армія РФ, Коля вже не сумнівався:

— Вони дуже грамотно все робили. Колони їздили. Ми могли б щось корєктірувати, але туман, ніч. Просто чули ляскіт цієї «гусянки». Танкові двигуни. Перед нами було місто Кіровське. Нормальне таке жиле місто. То вони його напакували — там і танки, і «гради» звідти, і артилерія. Гражданські, заправка працювала, ввечері світло у висотках. А ввечері з-за цих висоток — «гради». Нормальна така війна. 15-го оце перемир’я. Команда: «Збирайтеся виїжджати!» — потім відбій.

Протягом цілої ночі 12 лютого 2015-го у Мінську тривали переговори між Путіним (РФ), Порошенком (Україна), Олландом (Франція) і Меркель (Німеччина). Напередодні було масоване порушення крихкого перемир’я й обстріли Росією мирних міст — Маріуполя, Артемівська, Краматорська, автобуса під Волновахою. Десятки загиблих. Тероризм у чистому вигляді.

«Він грає брудно, проти правил», — хтось із операторів зловив розмову Порошенка з господарем мирних переговорів Лукашенком. «Я знаю», — коротко відповів той.

Чомусь чи не найбільше йшлося за Дебальцеве. Домовленості про мир не дотримували саме там. Саме напередодні переговорів російським військам таки вдалося прорватися у тил Дебальцівського виступу і захопити село Логвинове. Звідти вже можна було обстрілювати так звану дорогу життя — трасу з Артемівська. Кілька днів тривали спроби вибити росіян з Логвинова. Марні. Один знайомий каже, що в тому селі було до сотні одиниць російської техніки. Знали координати і запрошували артилерію з Генштабу. Так і не дочекалися. Вистрелили, але не тим і не туди. Це вже інша історія. Станом на 15 лютого сенсу зберігати позиції не було — надто великими ставали втрати, щоб підвезти їжу чи воду. Безпечна евакуація поранених стала неможливою.

— 16 лютого ми виїхали колоною звідти. Приїхали у величезний базовий табір під Дебальцевим. Окопи, бліндажі — видно, що піхота. Офіцери пішли радитися в штаб бригади. Ми стоїмо-стоїмо — тут артилерія. Усі, як миші, — в щелі, бліндажі. Частина з наших вже того ж дня заїхала в Дебальцеве, а ми ту ніч переночували, стоячи у заправщиків у бліндажі — там в ямах вода набиралася. У них були цілодобові чергування, щоб цю воду відкачувати, відчерпувати точніше. А зранку 17-го нас теж у місто відправили. Виявилося, що місто вже не під нашим контролем.

Зайняли якусь хату, сказали тримати позиції. Попереду — уже порожнє місто. Усі висотки — найкращі позиції для снайперів — в руках ворога.

— Негарні відчуття. Слава богу, по нашій хаті не було атак. Були гранати, наводчика поранило, але піхота не йшла. У ротного був ближній бій — до 30 чоловік піхоти, танчик вийшов прямо на них. Ніякої вже евакуації поранених.

Востаннє почули рацію увечері 17-го. Ішлося про те, що потрібно буде відступити на квартал назад. Вранці 18-го зрозуміли, що рація не працює. Увімкнули мобільний зв’язок. Знайшли телефон комбата.

— А він каже: «А ви звідки дзвоните?» — «Як звідки? З Дебальцевого». — «А що ви там робите? Хлопці, я не знаю, я вже в Артьомовську, проривайтеся якось, у Дебальцевому вже нікого нема». Усі потухли. «А може, на «Поляну» (так називалася велика база)?» І на «Поляні» нікого нема.

Поради були прості — прямо, потім направо, потім наліво і знову прямо. Об’їзними сільськими дорогами. Головний орієнтир — сліди колони.

Хлопці подивилися на «Поляну», а там феєрверк — вибухають боєприпаси. Настрій — приречений, близький до панічного.

Я ще подзвонив додому, сказав, що все добре.

— Я в Дебальцевому, каже, все нормально, — сміється дружина.

— Ще татові подзвонив, той поради якісь дає: «Сіді, нє висовуйся, там улічниє бої…»

— Про улічниє бої я пам’ятаю, він казав, — вставляє дружина.

— Такий з нами був капітан Коростильов, нєвозмутімий тіп, — продовжує Коля. — І він каже: «Грузимся на «беху» та й поїхали». — «Куди поїхали?» — «Та вуличками-вуличками і виїдемо». Та й грузимося.

Коля хвалить механіка БМП, який протягом ночі кілька разів розігрівав машину. І вранці вона завелася без проблем. Поїхали вуличками. Нарвалися на танк, очевидно ворожий. Той не встиг зорієнтуватися: свої чи чужі, хлопці не чекали, рвонули далі. Вискочили на трасу — там покинута техніка. З’їхали убік, щоб обійти зайняте росіянами Логвінове. Увімкнули єдиний живий телефон з кількома поділками зарядки. Передзвонили комбату, щоб дізнатися безпечну дорогу. Знову рвонули, бо стояння на місці — вірна смерть. На якійсь галявині побачили групу вояків.

— До бою! Попригали з техніки: «Ви хто?» Там чоловік 40 піхоти. «Київська Русь» батальйон. Кричать: «Забирайтеся звідси, бо зараз артилерію на вашу «беху» пустять». А тоді, як на зло, такий сонячний-сонячний день. Усе видно. Бачили, як на горбах стоять три їхні танчики і луплять кудись прямою наводкою — там ще якась колона наша йшла.

Коля згадує, що зістрибнув із БМП, відбіг подалі й заскочив у воронку, щоб сховатися в разі обстрілу. Дивиться, а його хлопці починають знову на броню лізти і від’їжджають.

— А мене як заціпило. Я лежу у воронці, мої поїхали, а я не можу ворухнутися. Підійшов до хлопців з «Русі», далі пішов пішки з ними. Кілька разів потрапили під мінометний обстріл. Командир був, здається, «Хотабич». Він там і загинув. Ішов попереду, міна впала. Він сів і так і завмер.

Відбувся короткий бій, загиблого просто заховали в кущах. Пішли далі.

— А що з твоєю «бехою»? — перериваю я.

— А вони доїхали. Доїхали. Хтось згадував уже на нашій території, що так рвонула, що ледве розрізнили, хто і куди. Вони молодці, по дорозі підібрали бійця, який сидів у полі. Доїхали до «швидких» — згружали його. І тут побачили, що в нього і спина, і задниця обгоріли. Певно, у шоці був. Як він на тій броні обгорілий доїхав… Але що з ним далі сталося, так уже й не дізнавалися.

За короткий час вийшов з оточення і Коля. Його нова група налічувала кілька десятків людей з різних підрозділів: «Київська Русь», «Кривбас», 128-ма бригада, ще хтось, невідомий і мовчазний. Уже на своїх позиціях — нерозбериха.

— Загрузили в «Богдан». На якомусь перехресті: «Так, хто з 128-ї — виходьте. Вам в Артемівськ. Шукайте попутку».

Вийшли просто на вулиці. Почала збиратися група. Коля увімкнув телефон і зателефонував родині й знайомим, зокрема редактору, — як журналіст захотів оповісти історію з перших уст.

— Тут якась кнайпа, вже життя нормальне. І тут раптом з-під кущів — бабах! Вилітає цілий пакет наших «градів» у сепарську сторону. Цивільна забігайлівка — і тут «гради». Я бачив, як падають, а як вилітають — не бачив… Я аж присів.

На цьому дебальцівська частина історії Колі завершується. Про нього ми ще згадаємо — в іншому розділі.

Розділ 9. Захисники. Портрети

Оптиміст із Кривого Рогу

— Давай, Валік, ти у нас самий балакучий. От і розповідай гостям, що тут і до чого, — кремезні військові 17-го батальйону 57-ї бригади, які привели нас на крайній український блокпост неподалік Горлівки, швидко знайшли «жертву» для спілкування з журналістами. Самі говорити не захотіли. «Ми тут для боїв, а не для розмов», — жартував дорогою сюди командир блокпосту.

Стрункий симпатичний юнак з великими дитячими блакитними очима підходить до нашої компанії.

— А що вам розказати? — Його безпосередність мене роззброює.

— Як тут ситуація? Де позиції ворога? Звідки і з чого стріляють?

— Там от їхні позиції знаходяться. Це по карті називається окраїна Горлівки. Рядом находиться поселок Ленінскоє. Він під Україною. Ми там бабушкам їсти возимо, машину з хлібом пропускаємо регулярно. Ну, даже сейчас можете почуть — он там як туман поднявся — дєлають регулярні простріли. Ну, потому што ілі бояться, ілі не знаю чого.

Він смішно розмовляє суржиком і трішки соромиться цього. Але в розмові хлопець відкритий і комунікабельний. 4 листопада 2015 року Валентину виповнилося 22. Свій день народження він зустрів тут, на передовій. За кілька кілометрів від Горлівки, де тиша буває вкрай рідко. А якщо і трапляється година затишшя вночі, усі, хто на посту, слухають, як ворог пересуває важку, заборонену Мінськими домовленостями техніку.

— Кажну ніч слухаємо со сторони Горловки передвіженіє тєхніки. І гусенічної, і колісної — по Горлівці їздять, катаються з місця на місце.

— А сюди, в цей бік, рухатися не пробують?

Моє запитання викликає у Валентина сміх.

— Нє, в нашу сторону вона не їде. Тому що їм тут не пройти. І вони це знають.

Обстановка на блокпосту аскетична. Як і на всіх подібних точках. Траншеї, бліндажі, стрілецька зброя, встановлена на позиціях. І необхідні на передовій дрібниці, без яких тут ніяк: бінокль, ящики з БК, патрони.

Там, де чергує Валентин, — гарна позиція. Український блокпост на висоті. Униз іде дорога до Шумів — населеного пункту у сірій зоні. Звідти часто йдуть місцеві — за продуктами та найнеобхіднішим. У Дзержинськ, який за кілька кілометрів звідси. Бійці місцевих пропускають.

— По мєсній прописці пропускаємо, канєшно. Бо там такі «дєвушки» по 90 год, їм треба і в магазин, і в больницю. Пропускаємо, — серйозно розповідає Валентин.

З місцевими бійці спілкуються. Саме від таких «дівчат», каже юнак, вони й отримують новини з сепаратистських каналів — інші тут не транслюють. Але мешканці найближчих Ленінського, Шумів та Дзержинського, каже, уже навчилися хоч трохи відрізняти брехню від правди. Усе, що почули, — і ще зі своїми коментарями — передають військовим.

— Даже місцеві кажуть: стріляють в нашу сторону, а тоді по новостям говорять — вчора ночью Горловку обстріляли українські солдати. Ну, мєсні вже розуміють, що воно не так получається, як по телевізору розказують. Та й наобіцяли їм багато чого ті, сепаратисти, а ніхто нічого не робить.

Валентин родом з Кривого Рогу. До війни працював на будівництві, підробляв прийомом вторсировини. Коли прийшла повістка, каже, навіть і не думав, йти чи не йти на війну.

— Мотивація яка була? Що я, гірше за всіх? Діти молоді, ще молодші за мене приходили, а я вдома буду сидіть? Дядько в мене воював тоже — в аеропорту. Так і я. Я думаю, годік — це небагато. Хорошо, якщо все буде хорошо.

Його рідний дядько, якому довелося захищати Донецький аеропорт, уже вдома, на відпочинку. Валентину до «дембеля» кілька місяців. У теорії. На практиці може бути і довше — якщо указ президента про демобілізацію затримається. Але трагедії з цього юнак не робить, на передовій, запевняє, готовий стояти й далі.

— Треба буде ще тут рік постояти — постою. Буду казати, що не подобається це все, але все одно буду стояти. Так само, я думаю, більша половина хлопців тут вважає.

Як з’ясовується у розмові, він ледь не з боєм пішов на війну. Його мати ходила у військкомат — просити, щоб сина не забирали. У сім’ї Валентин один.

— Я ні в кого не питав: манаття зібрав та й поїхав. Мамка одразу в воєнкомат: «Що це таке?» А я сказав, що все одно піду. Я ніколи ні в кого не питаю. Треба — то треба.

На передовій Валентин десятий місяць. У точці, де аж ніяк не розслабишся, якщо хочеш жити. В околицях Горлівки що в напрямку Дзержинського—Шумів, що в напрямку Майорська—Зайцевого спекотно завжди. Тут не одного бійця 57-ї бригади поранило. І не один загинув. Зате саме тут війна та побратими виховують патріотів. Валентин зізнається: найкраще, що зустрів на війні, — це люди. Такі, каже, про існування яких він у мирному житті й не підозрював.

— Почнемо з того, що я тут людей побачив. Ось навіть за цей прапор, — юнак демонструє синьо-жовту нашивку на рукаві, — люди деякі готові життя віддати. Причому в прямому сенсі — готові життя віддати. Я таких людей ніколи не бачив. У таких дійсно є чого повчитися. Тут дійсно краща частина України.

У них він навчався воювати: розбиратися у зброї, стріляти з автомата, не спати на чергуванні. І… не боятися ворога. Що б той не робив.

— Весь час тут було — лупили, лупили, навіть бували такі дні, що ото бігаєш, як переляканий, і не знаєш, що робить. Мені тоді ще 21 був. І от тоді мені один мужик каже: «Валік, не переживай, все буде нормально. От скільки тобі треба насолити, щоб міна прямо в тебе попала?» — На цих словах юнак сміється, вочевидь, згадуючи побратима, який йому це казав. — Ну, от таким способом я й заспокоївся. Навіть удома я ніколи такої людини не бачив, що мінометний обстріл страшний був, а він спокійно так поводиться. Психологічно людина врівноважена, підготовлена, він стоїть і каже мені таке: «Не переживай». Це дійсно показник. Показник людини. Хоча він не військовий. Він усе життя водієм робив.

Він не скаржиться на погані умови, хоча чергувати в «землі» день і ніч та ще й під кулями і снарядами — невелика радість, та не кляне державу і владу, як це робить чимало мобілізованих на передовій. І геть не зрозумієш — чи то ще до війни цей 22-річний юнак мав сильний характер та витримку, чи цього його навчили тут, на передовій.

— Вєщі видали, все є. Волонтери нам помагають, Кстаті, спасібо волонтерам усім передасте. Що помагають, не забувають нас. А так — хотілося б, звісно, щоб сонце було. Але сонця немає. Ну, нічого, дочекаємося ж, правда?

Його цінують і люблять побратими — за щирість, відкритість та добру натуру. Більшість із них старші за Валентина на десятки років. Що їхня дружба збережеться і після війни, юнак не сумнівається.

— Як комбат казав: «Атошна дружба — найкрепша дружба, яка є». Ось із Дімою я весь час воював на першому посту. Як я його можу забуть?

Дмитро, кремезний чоловік років за 30, на цих словах ствердно киває головою — мовляв, обов’язково знайдемося у мирному житті. У цей час із «сірих» Шумів піднімається жінка — місцева мешканка з «кравчучкою» в руках. Валентин спускається на дорогу. Це теж його зона відповідальності — перевірка документів у місцевих, хто йде чи їде у прифронтовий Дзержинськ.

Нам не чути розмови, але за виразами обличчя обох стає зрозуміло: ця жінка Валентинові знайома. Вона, вочевидь, із тих, хто часто ходить у Дзержинськ за продуктами або в лікарню. Між окупованою Горлівкою та підконтрольним Україні Дзержинським більшість мешканців навколишніх сіл обирають Дзержинськ. Там і продукти дешевші, і на вулицях безпечніше. Хоча ті, для кого «головне — мир», запевняють, що їх «не ображають» ані з того, ані з іншого боку.

Юнак жінку пропускає. І повертається на блокпост, де ми на нього чекаємо.

— Вам пасує військова форма, — кажу те, що давно хотілося йому сказати. Український камуфляж, покращений після першого року війни, на юнакові сидить гарно і ладно. А бронежилет і автомат гармонійно доповнюють картину. Каску Валентин не носить — як і більшість бійців на передовій. Тут її одягають, лише коли починаються серйозні обстріли. Хоча керівництво таку «вибірковість» не вітає. — Не думали залишитися в армії? Підписати контракт?

— Бути воєнним? Нє, не з моїм характером.

— А ким хочете бути? Що плануєте після демобілізації?

— Може, поступлю на якогось сварщика, вивчуся і буду працювати, може, на завод десь влаштуюсь. Та багато роботи є. Було б тільки бажання.

— А характер ваш змінила війна?

— Характер? — Валентин на мить замислюється, і його обличчя набуває геть дитячого виразу. Безпосередності, щирості та зворушливої наївності, які є в цьому хлопцеві, жодна війна не змінить, думаю я. — Та ну як сказати? Виводи там деякі зробив — і все. А так — яким був, таким залишився.

— А який ви? — мені хочеться, щоб він сам описав ті риси, які я прекрасно бачу і без підказки.

— Веселий, разговорчівий. — Він знову замислюється.

— Оптиміст? — намагаюся допомогти хлопцю я.

— Да. І війна оптимізм мій не поміняла…

«Я ні про що не шкодую…»

— А ходімо, я вас із нашим героєм познайомлю. Він якраз у нас в штабі, приїхав документи дооформлювати. — Веселий, балакучий та легкий у спілкуванні заступник командира 17-го батальйону 57-ї бригади, що стоїть на охороні міст і сіл в околицях Горлівки, галантно відчиняє двері спортивного адмінкомплексу, що розташований у самому серці прифронтового Дзержинська. Тут нині квартирується частина бійців — з тих, хто охороняє мир та спокій у багатотисячному місті.

Дістаємося другого поверху. Наш провідник, Олег Бажан, на хвилину зазирає в одну з кімнат:

— А ходи-но сюди, тут до тебе журналісти приїхали, — викликає когось, кого мені за його широкими плечима не видно.

За хвилину в коридор виходить високий, не менше метра вісімдесяти, світловолосий худенький юнак, на вигляд років за 20. Його обличчя — усе в шрамах та синіх вкрапленнях. Щоправда, навіть це не псує його гарні правильні риси та сором’язливу посмішку.

— Ольга, — протягую руку для знайомства.

— Коля, — відповідає він міцним рукостисканням.

Глянувши йому в очі, помічаю велику чорну пляму на одній із зіниць.

— Де це вас так? — Мені важко підібрати правильні слова, щоб і дізнатися його історію, і при цьому не зробити хлопцеві боляче. Бо я не знаю, наскільки чутливою є ця тема для цього геть юного бійця.

— 15 квітня 2015 року получилось так, що розвідрота пішла туди, в Горлівку. Їх там засікли, начався бой, нада було їх піддержувати вогнем. Ну, а я зенітчик, зенітка у нас далекострільна. І я виїхав, відстрілявся, потом, коли перезаряджався, прилетіла протитанкова управляєма ракета. І всьо…

Це «всьо» Микола промовляє з ледь помітним нервовим сміхом і швидко опускає очі. Того дня, 15 квітня, він, Микола Казаков, старший солдат 17-го батальйону 57-ї мотопіхотної бригади, разом з іншими побратимами виїхав рятувати розвідників. Виїхав без вагань. Бо потрібно було витягти тих, хто потрапив до ворожої пастки. Коли Микола перезаряджав зенітку, снаряд, що прилетів з околиць Горлівки, розірвався за кілька десятків метрів від хлопця. У повітрі. Осколками Миколі пошкодило обличчя, око та вухо.

— Я їм (бойовикам. — Ред.) усе одно більше дав. Добре, що мені попала та зенітка. То хоть знаю, що не просто так мене поранили. Щоб я там нікому не насипав, то, навєрноє, дуже сильно обіжався б, — сміється хлопець. А я натомість дивуюся його силі духу та оптимізму.

— І ви врятували розвідників?

— Ну, не знаю, кого я там врятував, не врятував. Я робив, що треба було. Так треба було. Ну, так усі тут роблять, ніхто не думає, хто там кого спасає, не спасає. В той момент треба було їхати і стріляти — їхав і стріляв. Так кожен робить.

Поранення Микола отримав поблизу позиції, з якої ми щойно повернулися. Там зараз добрий захист — укріплені окопи та бліндажі. А сам блокпост 17-го «бату» розташований на висоті, з якої гарно видно терикони Горлівки та околиці, звідки часто «прилітає» все, що надсилає на окуповану територію Росія. За майже рік перебування батальйону на передовій у нього чимало поранених. Є й убиті.

— А не думали, що вас може поранити, убити?

— Та тут в любий момент може і поранити, і вбити. Ну, якщо ще про це сидіти і думати, то я не знаю…

Його відповіді прості й щирі. А розуміння того, що потрібно робити, коли товариш у біді, швидше, певне, виховане з дитинства, ніж набуте тут, на передовій. На війні цей юнак, якому ледь виповнилося 24, провів лише півтора місяця. На початку лютого 2015-го йому прийшла повістка. А 1 березня Микола вже був на передовій — в околицях Горлівки. У цей час тут саме тривали запеклі бої.

— А які спогади у вас залишаться про війну?

— Які? Реальні, такі як є. Я не жалію ні про що, хоч би як там воно не трапилося. А як по-другому? По-любому комусь треба йти воювати. Це моральний вибір кожної людини, я так считаю. Хтось може йти — і йде. Хтось понімає, що не витримає. Психічно не витримає. Не йде. Я не осуджаю тих людей, які не йдуть і не хочуть сюди іти. Но хто може, то хай іде, тому що комусь же треба захищати Батьківщину.

На війну Микола пішов усупереч проханню та волі матері. Просто, каже, так вирішив, що він може і повинен. Нині, запевняє, мати ним пишається. «Але з важким серцем», — подумки додаю я.

Після поранення юнак три з половиною місяці не покидав лікарні. А потім ще півтора місяця проходив реабілітацію. Він переніс понад 10 операцій. І хірургічні втручання в його організм на цьому не завершилися. Він майже не бачить на праве око. Зір — лише 8 %. А в лівому вусі у нього досі отвір, який ще потрібно закрити.

— Треба робити операцію, але операцію мені не можна, тому що після реанімації у мене розвилася алергія на все — на всю анестезію. Тобто мені зараз колоти нічого не можна. А наживо — це нереально. І осколки трохи треба повирізати з лиця — їх ще 25 штук. Ну, вони не заважають особливо. Лише деякі, як от в губі — трішки мішають — він, підкладаючи язика під нижню губу, демонструє осколок — у формі кульки, який уже заріс шкірою.

Якщо не придивлятися, його майже не видно. Навіть коли Микола розмовляє.

Після важкого поранення його фінансово підтримала місцева влада. Хоча деталей того, хто, як і чим займався, щоб поставити юнака на ноги та повернути зір і слух, він не пам’ятає.

— Влада? Ну да, місцева влада можна сказати, що підтримала. У принципі, нормально підтримали. Там і больніца, і селищна рада, і райрада, і облрада. Там і якусь матеріальну допомогу давали, як мене поранило. Щось наче як 10 тисяч облрада виділила. Ну, я не знаю, я не пам’ятаю всіх цих собитій. А дальше? Дальше буде видно, як уся ця структура державна буде себе вести. Ну, от дембельнусь і поїду додому. Треба ще за поранення отримати гроші, якщо получиться.

Це його «якщо получиться» він каже як людина, яка вже зіштовхнулася з державно-бюрократичною машиною. Щоб дочасно демобілізуватися, — а після важкого поранення служити в армії Микола не може фізично — він чекав півтора місяця документів із вінницького військового госпіталя, які з рішенням військово-лікувальної комісії повинні були надійти до штабу батальйону у Дзержинськ.

Вони прийшли. Але з рішенням — «обмежено придатний», що не дозволяло звільнити Миколу з армії.

— Уже коли документи прийшли, тут у частині порадилися, що робити, як мене звільнити, бо зрозуміло, що мене потрібно звільняли, бо у мене там і з оком, і з вухом — ну, короче, проблем іще хватає. Я написав рапорт на повторне ВЛК і поїхав в Київ. Ну, а в Києві — там уже як до людини справді поставилися. Доки був у військовому госпіталі на обстеженні, знайшли все, що можна і не можна було. Навіть те, про що я навіть не знав. І вже це зараз рішення — не придатний у мирний час і обмежено придатний у військовий час — дозволяє мені звільнитися.

У нього вже чималі плани на майбутнє. Це війна, каже, навчила не сидіти довго без роботи, а рухатися вперед і діяти на випередження. Здаватися і опускати руки, попри численні проблеми зі здоров’ям, Микола не збирається. «Сила духу, яка, попри заперечення родини, привела на фронт цього дуже юного на вигляд хлопця, не дасть йому пропасти у житті», — спадає мені на думку.

— Я буду весною поступати, бо вищої освіти у мене немає, і зараз стоїть вибір. Я з дитинства мріяв бути психологом. Там, у себе на малій батьківщині, мені вже й роботу пропонували, без освіти навіть, типу атошникам помагати після поранень. Ну, або друге — хочу піти в політику. Треба їм там щось робити, бо що — воював зря? — Він грізно і водночас кумедно зводить брови, що мусить, певне, означати, що комфортного і безтурботного життя, принаймні місцевим політикам, Микола у недалекому майбутньому не дасть.

— Подивлюся — або психологія, або політологія. Ну, як потягну.

Він знімає верхній одяг — легку яскраво-синю куртку. У процесі розмови Миколине обличчя червоніє — чи то від напливу емоцій, чи від духоти: в адмінбудівлі, де тимчасово мешкають військові, і справді жарко. Під курткою у юнака — український камуфляж. На рукаві нашивка батальйону та позивний — «Інформатик».

— А звідки таке псевдо? — мені цікаво почути його версію, хоча я, здається, уже знаю, чому юнаку дали такий позивний.

— По-перше, тому що знаю дуже багато. — Я непомітно посміхаюся, оцінюючи його дитячий максималізм. — А по-друге, тому що ще з Рівного, з полігона, практично через мене всі держали связь з домом. Тому що молодих там майже не було, а я на «ти» з тим самим «андроїдом». І фотографії переслати чи емемес комусь відправити — то все я.

— ІТ-спеціаліст на війні це називається, — резюмуючи, сміюсь я.

— Да, щось тіпа того, — приєднується до мого сміху Микола.

Ми — я та заступник комбата — прощаємося з юнаком. А я подумки бажаю йому успіху і гарних людей на життєвому шляху. Таких, як він сам, хто без вагань та сумнівів пішов рятувати побратимів, підставивши себе під ворожий вогонь…

Вовча робота…

— Ого, нічого собі тваринка! — Першою, хто зустрічає нас на позиціях в околицях Горлівки, але цього разу вже з боку прифронтового Майорська, виявляється красива доросла вівчарка. Найкращий друг людини, а в нашому випадку — ще й захисник бійців на цьому блокпості, який гучним гавкотом сповіщає про прибуття непроханих гостей. Утім, про наш приїзд тут уже знають — по рації бійцям передали, що до них у гості їдуть журналісти.

— Доброго дня! — З бліндажа виходить невисокий плечистий боєць у бронежилеті й з автоматом на плечі. Замість каски у нього тоненька шапка. Риси обличчя у чоловіка чіткі й крупні, великі очі, ніс, губи наче висічені з каменю.

Звати його Сергій. Позивний — «Вовк». На війні він з весни 2014-го. Доброволець, що одразу зголосився йти на фронт.

— Ми сразу добровольцями пішли в АТО. Не захотіли проходить учебку, сидіть там без діла два-три місяці. Ми більше тут потрібні. Усі, хто зі мною йшов, одразу пішли на передок. Перше це був Краматорськ, а потім — Вуглегірськ.

Вовк був серед тих бійців, кого з боями виводили з Вуглегірська, коли на місто наступали росіяни. Саме російські війська — напередодні захоплення Дебальцевого — отримали наказ зачистити території довкола міста з вузловою залізничною станцією. Вуглегірськ був однією з таких територій. Саме після боїв за місто та всього, що там побачив, чоловік вирішив залишитися на передовій.

— Вивели нас звідти, з Вуглегірська, — я побачив, що вони роблять з нашею землею, з усім нашим. Чого ми повинні їм віддавати щось? Якщо ми їм віддамо оце, цю землю, то вони через місяць-два будуть уже в нас і за місяць-два всю Україну загребуть.

Він сам з Кіровоградської області. І серед його знайомих, каже, чимало тих, хто пішов на війну, і тих, хто добровільно залишився на передовій на другий рік.

— У нас сил достатньо, у нас є бажання, у нас є все. Багато хто залишився у нас з того року, багато в нашому батальйоні контрактників, і ми не жаліємо, що залишилися. Ми повинні цю війну довести до кінця. Ми считаємо її за війну, я не знаю, може, хто вважає, що це не війна. Для нас це війна, і ми її доведемо до кінця. Назад ми не відступимо.

У цей час десь неподалік тишу розриває автоматна черга. Одна, друга, третя. На обличчі Вовка не рухається жоден мускул.

— Далеко десь звідси?

— Недалеко. Але коли треба буде тікати, я скажу. Не переживайте, — іронічно посміхається він.

Блокпост, де чергує Вовк, — це десятки ящиків БК та мішків із піском, які разом утворюють такий собі захисний бар’єр, за яким у разі обстрілів ховаються бійці. Ще частина ящиків послугувала для створення бліндажу. Усі вони посічені кулями.

Їхня позиція розташована на дорозі, якою давно вже ніхто не їздить. Довкола, в тилу в українських військових, — лише ліс та чисте поле попереду. І горлівські терикони на горизонті, де бойовики та їхні поплічники ховають важку техніку.

— Чути, зараз ночі пішли тихіші. То добре чути, як вони вночі техніку прогрівають. Та й видно аж сюди дим. Ну, і техніку чуть всю ніч.

— А яка техніка?

— Важче таке: танки, «урали». Це все чуємо ми звідси дуже добре.

Десь неподалік знову гучно гупає.

— Щось важке… — чи то коментую, чи то запитую я.

— АГС прилетів, — спокійно уточнює «Вовк». — Не люблять вони мене, постійно одстрелюють.

— А що, вони вас уже знають? Встигли познайомитися?

— Ну як. Вони ж слухають наші рації. От і вичисляють, що по позивним, що по інформації.

— А, тобто рації у нас не захищені?

«На вже майже третьому році війни що-що, а рації можна було захистити», — подумки додаю я.

— Ну чого. Захищаєм. Міняємо хвилі. Так що вони багато чого не чують.

Велика красива вівчарка ходить довкола нас колами. Уже не гавкає — розуміє, що свої. Але все одно пильно стежить за моїми рухами — щоб раптом не завдала шкоди господарю.

— А де було важче — там, у Вуглегірську, чи тут, біля Горлівки? Тут же, я так розумію, вам ані дня не дають спокійно прожити?

— Важче у Вуглегірську було. Бо там по нас працювали «гради», пушки, міномети. Тут у нас більше крупнокаліберні кулемети працюють. Хоча, — він на хвилинку замислюється, — там одним було важко, тут — іншим.

— У Вуглегірську, зрозуміло, наступали росіяни. Великими силами. Без них бойовики не взяли б ані Вуглегірськ, ані Дебальцеве. А тут, навпроти вас, хто стоїть, знаєте? — махаю в бік горлівських териконів, до яких по прямій не більше кілометра. А це означає, що «прилетіти» на ці позиції може все — від куль снайперської гвинтівки до мін різного калібру.

— Точно не сепаратисти, — констатує «Вовк». — Це навчені воєнні, бо дуже часто вони починають цю сторону по нас прострелювати, — показує він праворуч від позицій, в сторону лісопосадки. — По 5—6 кулеметів працює, а в цей час чуть — далі вони нас обходять і наближаються на 300 метрів. І з-під ствольного оружия, такого от, — піднімає вгору свій автомат «Вовк», демонструючи прикріплений на ньому «підствольнік», — закидають повністю наші позиції. Але ми вже знаємо ці їхні прийоми, і якщо тут неподалік починають працювати кулемети, то вже уважно прослідковуємо всі напрямки стрільби.

— А далеко вони звідси?

— Метрів 750. А підійти можуть набагато ближче. Якщо спати, — посміхається «Вовк». — Кулемети тут дуже часто працюють. СПГ, буває, прилітають. А так з гвинтівок вони прострілюють наші позиції практично 24 години на добу.

— Так от прямо 24?

— Да, 24 години. І тоже — 800—900 метрів від нас сидять їхні снайпери. Як ви от побачите, візьміть, — для кращої видимості «Вовк» пропонує бінокль, але дахи будівель, де знайшли схованку ворожі снайпери, мені видно неозброєним оком. — От на цих хатках вони сидять і не дають нам голову піднять. Простріли йдуть постійно. Які там Мінські договори? Для них це нічого не значить.

«Вовку» за сорок. У нього доросла дочка. І дружина вдома, яка просить бійця телефонувати, щойно випаде така нагода. Нервується. Хоча де саме її чоловік і яка в цих краях, які він захищає, обстановка, вона, як і більшість дружин військовослужбовців, вочевидь, не знає. Це принцип більшості бійців — не нервувати дарма своїх рідних. Хоча на таких блокпостах, як цей, «дарма» — не зовсім те слово, яке підходить для опису щоденних подій, що відбуваються тут.

— А що сказала дружина, коли ви вирішили підписати контракт ще на рік і залишитися на передовій?

— По поводу контракта нічого не сказала. Так що, хлопці, йдіть захищайте свою Батьківщину. Не стісняйтеся, контракт — не саме страшне. Просто подумайте, що ви там будете робить, ховаючись за своїх жінок. Ви тут потрібні, а не там, — на цих словах «Вовк» дивиться мені прямо в очі. А я розумію, що, хоч на передову разом із ним і пішло чимало його знайомих, чимало незнайомців (з того ж таки рідного йому Кіровограда), вочевидь, залишилося вдома, у мирних містах, де у монолозі з телевізором чи у діалозі зі знайомими від них можна почути одну і ту саму фразу — що то не їхня війна.

«Усі в ній живемо. У цій країні»

— А йди-но сюди, покажись, який ти у нас.

У відповідь на запрошення Володимира — високого стрункого бійця з гарними блакитними очима, приємними рисами та триденною неголеністю на обличчі з намету, який слугує тут кухнею, чимчикує руде цуценя, мале та клишоноге, найрозповсюдженішої породи — українська дворова. У нього теж блакитні очі. І чималенький животик — видно, що бійці тут тварин не ображають.

— А звати як? — гладжу я рудого, який вже заліз на руки до Володі і щось тихенько бурчить, намагаючись вмоститися зручніше.

— Оскар Донєцкій. Звати Оскар. А позивний — Донєцкій.

— А чому Донецький? Він з Донецька прибіг?

Донецьк тут, до речі, недалеко. Кілометрів за десять по прямій. А оскільки стоять бійці на околицях Красногорівки — за містом, у полях, окупований обласний центр звідти ще ближче.

— Не знаю, може, — чухає за вухом малого Володя, — він сам до нас прибився. Кілька днів тому. Тинявся полями і прийшов — на запах чи просто відчув людей. Він ще малесенький, цуценя. — Оскар задоволено мружить очі, коли боєць у ході розмови заспокійливо гладить його по короткій шерсті. — А їсти їм тут хватає, да. Всім. Це ж біленький, і у нас ще бігає — Борода звати. Ми ж теж його цуценятком маленьким взяли. Таке замучене було. Нічого, відгодували. Тепер — ох, звір!

— А чого вчите цих братів менших?

— На пости ходити, да. Собака — це ж кращий друг людини. Вони ж відчувають все за кілометр. У нас була гарненька така собачка, але померла. Мишей травили, вона з’їла мишу отруєну і померла. Але така зла була. Усе чула — як собаки чужі підходили, лисиці.

— А тут навіть лисиці ходять?

— Ну да. — У цей час Оскара на руках у Володі починає трусити. І він ближче пригортається до захисника. На вулиці прохолодно, а мами, біля якої можна зігрітися, у цього малюка вже немає. Відтепер його родина — ці солдати, які прихистили цуценя, як і більшість покинутих тварин, що трапилися їм дорогою.

— О, дивіться — наш Оскар безхвостий.

— А що з хвостом? — Цуценя і справді практично не має хвоста.

— Куций. Такий родився. Ну все, давай шуруй у хату, — кладе на землю Оскара Володя і злегка підпихує його вперед. Рудий весело чалапає всередину — грітися. Буржуйка, на якій бійці готують їсти, — найулюбленіше місце Оскара.

— Бачте, який куций і ще й клишоногий, — сміється услід вихованцю боєць.

Ми виходимо на дорогу. Володимир сьогодні — наш провідник на передову. Крокуємо широкою дорогою, якою давно уже ніхто, крім військових машин, не їздить. І ті якщо й доїжджають, то до опорного пункту військових у лісі. Далі рухатися небезпечно — можуть підірвати.

Веде ця дорога до Донецька. Але за кілометр від позицій бійців свій блокпост встановили бойовики. Тож мирні мешканці цим шляхом проїхати ніяк не можуть — ані в одну, ані в іншу сторону.

— Тут усе вже пристріляно. Ми ж не перші тут стоїмо, а треті. І їм (бойовикам. — Ред.) не потрібно напрягатися, щоб координати якісь отримувати чи когось засилати. Вони щоночі отрабатують і йдуть спати. А ми сидимо і чекаємо — а вдруг почнуть стріляти, нападати, а ми вже спимо собі давно. І от так вся ніч у напруженні проходить.

Шлях під ногами — суцільне болото, йти важко і незручно. Коли тут ідуть дощі, бійцям тут геть біда. В окопах болота — по коліна. А коли ще й зверху стріляють, буває, в це саме болото доводиться падати усім тілом, а іноді й зариватися обличчям.

— А тут постійно напруження? — намагаючись скинути брили болота з ніг, дорогою цікавлюся я.

— Да, завжди. — Володя на болото не зважає — йде швидко і легко, хоча взутий він у високі гумові чоботи, на вигляд важкі й незручні. «Певне, і до такого болота тут можна звикнути», — думаю я. — Особливо вночі, коли нічого не видно, то дуже важко. Вони, в принципі, працюють майже кожну ніч. Обстріли, провокації. В основному йдуть провокації. Ну, стараємося дотримуватися Мінських домовленостей. Якщо вже в крайньому випадку, коли вночі вони підповзають дуже близько, то відкриваємо вогонь у відповідь.

Підходимо до передової. Володя показує посадку за кілометр звідси, звідки зазвичай «працює» ворог. А я краєм ока помічаю зенітку, закопану в землю й накриту зеленим плащем.

— Цим відповідаєте? — киваю на зенітний комплект.

— Буває, цим, буває, з кулемета їх гатимо. А коли геть близько підповзають, то наші снайпери працюють.

Він розмовляє суржиком, а за типовими формами інфінітивів — -ть заміть -ти — неважко здогадатися, що родом Володя з Київщини. Мешкає боєць в місті Обухів, що неподалік столиці. Мобілізували його весною 2015-го, а на фронт у складі 14-ї бригади потрапив восени. На самісіньку передову.

— Ну, так получилось, — знизує Володя плечима. До свого місця служби він ставиться філософськи. — Ми не одні такі. Комусь більше повезло. А нам — так. Але ж треба стоять. Від цього нікуди не дінешся.

— А не шкодуєте, що не потрапили на другу лінію оборони? У той же Слов’янськ, Краматорськ, Артемівськ?

— Ні. Краще тут. Тут легше. Тут просто знаєш свою роботу. Відстояв, прийшов, помінявся, відпочиваєш. Через сутки знов заступив, знов пішов на позицію. У нас усе чітко, і кожен своє місце знає.

Десь ліворуч від нас розпочинається стрілянина. Спершу чути автоматні черги, потім — кулеметні, далі гупає щось серйозніше.

— Міна. «Васільок». 82-й калібр, — спокійно коментує Володимир.

— І далеко це?

— Та в кілометрі звідси. Сусідів наших «перевіряють».

— То це що, вже почалося?

— Та ні, то вони лише розминаються, — іронічно посміхається боєць.

До війни Володя займався абсолютно мирною справою — працював машиністом на обухівському заводі. Виробляв картонні упаковки для різного роду товарів.

— От думали, що потрапите з такою професією на фронт?

— Єслі чесно — ніколи в житті. Ніколи не думав, що я попаду другий раз в армію, візьму автомат в руки і ще й буду в когось стріляти. Ніколи не думав. Ну, ніхто тут не думав про це. Заставило життя. Потрібно ж це комусь робити. Багато відкосило, канєшно. Їм теж привіт. Хай готовляться мінять нас. Але багато і пішло. Ті хлопці, які не забоялися, пішли. Як то кажуть — не заховалися за жінчині спідниці й не сидять удома. Комусь це треба робити рано чи пізно. Бо всі в ній живемо — в цій країні.

Серед улюблених пояснень тих, хто косить від мобілізації, — малі діти. У Володі їх двоє. Одному майже шість. Другому немає ще й двох років.

— А як звати?

— Старшого Владік звати. А меншого — Артем. Кстаті, балакать тільки навчився. Я ще навіть і не бачив і не чув, — важко і з жалем зітхає боєць. Тут, на фронті, бійці особливо гостро переживають усе те, що відбувається у них вдома і… без них.

— А що, по телефону з вами не розмовляє?

— По телефону він стісняється, — згадавши про родину, боєць розчулюється, і Володині блакитні очі наповнюються вологою. Він, соромлячись, їх опускає долу. А я, щоб не бентежити його ще більше, роблю вигляд, що уважно оглядаю околиці, які контролюють терористи. За кілька хвилин ми знову продовжуємо розмову.

— А дружині, певне, важко з двома малими дітьми на руках?

— Канєшно, тяжко. Вони ж хлопці — не слухаються часто. Тому треба те, тому — те. Малому все ж цікаво зараз — лізе кругом, заважає мамі. То вона вже по телефону, буває, кричить: «Все вже надоїло, давай, приїжджай додому пошвидше». А я кажу: «Я ж не винуватий. Нічого, приїду скоро».

Ми топчемося на роздоріжжі. Дорога прямо веде до Донецька. Та, що праворуч, — до Красногорівки. Місто звідси видно неозброєним оком. Але в Красногорівку нам поки що не треба. А вперед — не можна. «Там уже працюють ворожі снайпери», — попереджає боєць. Та й випадкова граната, запущена бойовиками, може зачепити осколками.

— А як дружина вас відпустила? Не було проблем, сварок?

— Вона дуже переживала у перші дні. Коли я отримав повістку, коли збирався, відїжджав. А потім якось змирилася. Часом каже: «Ну, ти ж сам пішов».

— А коли це так вона каже? Ви що, скаржитеся їй?

— Нє, ну, буває, дзвоню, кажу їй: «Ой, капець, спати хочу дуже». Бо ми ж через сутки тут заступаємо, не висипаємося. І це все напруження довкола. Стрілянина. Боїшся проґавити щось, постійно вглядаєшся в цю темряву, не спиш. А вона каже: «Ти ж сам захотів». Ну да, це правда. Я нікуди від армії не тікав. Прийшла повістка — пішов. Усе. Добровільно.

— От ви кажете: «вглядаєшся». А що, у вас тепловізорів немає?

— Які тепловізори? У нас їх тут один на весь фланг. У сусідів. От коли є підозри, що хтось повзе, їм дзвонимо — просимо помогти — подивитися. А так — нє, у нас немає.

Про проблему тепловізорів на передовій тут, в околицях Мар’їнки—Красногорівки, я чула: прес-секретар 14-ї бригади розповідав. Просив передати волонтерам, щоб допомогли. Але що так все критично, я не думала. Без цієї спецтехніки тут — як без рук. Довкола суцільні поля та посадки. І хто його знає, звідки цієї ночі приповзуть бойовики. А ночі тут бувають хоч в око стрель — такі темні та непроглядні. Ближче до Красногорівки — густий очерет, який ворог також використовує як прикриття, коли запускає в український тил диверсійні групи.

— А ночніки — прилади нічого бачення у вас хоч є?

— Ночніки є. Але в них дуже погано все видно. Особливо коли туман. Взагалі нічого не проглядається. От тоді нам у нагоді і стають собаки, — підморгує Водлодимир. Тому ми їх і збираємо по всіх околицях, бо вони у нас — і за тепловізори, і за ночніки, і за всю техніку, якої нам через два роки війни ніяк не дадуть.

Ліворуч знову чути постріли.

— О, це знову міномет працює, 82-ка. Люблять вони його, бачте, навіть серед білого дня стріляють. От так вони дотримуються Мінських домовленостей. Ну, то які ж можуть бути домовленості?

Ми ще кілька хвилин вдивляємося в лісосмугу, яку контролюють бойовики. З того боку тихо і спокійно. Вочевидь, цієї миті їх більше непокоять «сусіди». Бо одиночні постріли переходять у черги. Причому з обох боків. Українські військові, витримавши паузу, відкривають вогонь у відповідь.

— Ходімо, а то вони в любий момент можуть на нас вогонь перекинути. — Володя першим розвертається і прямує до опорного пункту, де мешкають бійці.

— А вас чогось війна навчила? — знову вступивши в нерівну боротьбу з болотом, намагаюся догнати мого співрозмовника.

— Навчила. — Що Володя зітхає, я бачу по його плечах, які на мить піднімаються, а потім швидко і різко опускаються. — Саме перше, напевне, навчила цінувати життя. І близьких людей, які тебе оточують. Багато чого навчила…

Догнавши нарешті Володю, я на кілька секунд зупиняю погляд на його обличчі. І мені здається, що саме цієї миті він думає про своїх хлопчиків — 6-річного Владислава і 2-річного Артемка, які так чекають на батька вдома...

«Будинок Павлова» і український прапор у «сірій» зоні

— Он, бачте, той прапор? То вже «сіра» зона. Це ми його повісили — хай знають, на чиїй вони землі, — придивляючись туди, куди вказує рукою «Кока-Кола» — такий позивний у мого співрозмовника, бійця 14-ї бригади, невисокого ясноокого чоловіка з веселим і водночас хитрим виразом обличчя, — помічаю синьо-жовтий стяг, що майорить на вітру. За кілька метрів від нього помічаю ще один — червоно-чорного кольору. Але кольори на ньому вже зблякли від сонця та дощу.

— А червоно-чорний ви теж повісили? — цікавлюся у «Кока-Коли».

— Ні, червоно-чорний висів до того. Ми просто не знайшли такого, щоб замінити. Бачте, він трошки потріпався. А знайшли синьо-жовтий, розписалися на ньому і повісили. От хто був того дня на посту, усі вийшли, дружно, група ентузіастів на нульовий рубіж, і поміняли прапор. — Очі бійця при цьому сміються.

— От так взяли і вийшли? І по вас ніхто при цьому не стріляв? — Я серйозно сумніваюся в його розповіді, адже стоїмо ми метрів за 100 від стягів і вийти за розбитий металолом, який колись був чи то автомобілем, чи то трактором, нам не дозволяють. Бо далі — відкритий простір і ворожі снайпери, які люблять практикуватися у стрільбі по живих мішенях.

— Та ні. — «Кока-Кола» вже трохи дратується від мого нерозуміння. — Ми на бойовій техніці, полностью взводом вийшли, двойками-тройками пішли, зненацька, бігом-бігом, за технікою, встановили флаг, розвернулися і з прикриттям відійшли.

До нас підходить Ігор — кремезний невисокий чоловік з широким обличчям та трішки випнутою вперед нижньою щелепою. Він, як з’ясовується, брав участь у славному «поході» на «нолик» — так тут називають «нічийну» територію, яку в народі охрестили «сірою» зоною. Я прагну деталей.

— А яка їхня реакція була, бачили?

— Наверноє, шок одразу. Шок, а потім істерика і все, — обидва, і Ігор, і «Кока-Кола», вибухають сміхом.

«Кола-Кола» (у мирному житті Микола Миколайович Лиходід — позивний боєць взяв від імені-прізвища) — родом із Запорізької області. Розмовляє українською, бо дід його був з Івано-Франківщини. Мобілізували чоловіка у травні. На передовій, в околицях Красногорівки, служить із жовтня, півроку проходив навчання на військових полігонах.

Блокпост, де чергує «Кока-Кола», метрів за 800 від найближчих позицій бойовиків. Часом, розповідає боєць, ворог підходить ще ближче.

— Вони підходять от туди, де труба, бачте? До тієї труби 400 метрів — і їхній блокпост по цій трасі. А по «зеленці» вони проходять аж до балки, і потім декілька стрєлків викликають вогонь на себе, вказують напрям, де ми концентруємося, і ложать нас АГС. А з терікона работаєт снайпер. Хороша у них снайперська гвинтівка.

— Очень хорошая винтовка, лупит далеко. Возможно, ВСК («Войсковой Снайперский Комплекс» — російська 9-міліметрова снайперська гвинтівка, призначена для ведення снайперського безшумного й безполум’яного вогню. — Ред.), возможно, «утёс» (крупнокаліберний кулемет, калібр — 12,7. — Ред.), — приєднується до нашої розмови Ігор, який стояв неподалік і чув розповідь «Кока-Коли» про тактику ворога. — У них техника хорошая. А у нас, — Ігор показує старенький автомат Калашникова, який висить у нього через плече, — 80-е года. У них современное оружие.

— Це ви про снайпера говорите? — уточнюю.

— Про любое огнестрельное оружие стрелковое. У нас так не стреляет. Если брать ту же винтовку снайперскую, у них тихая она, совсем не слышно, как стреляют. Хорошее оружие.

— Ага, професійно працюють. Усі професійно, — додає «Кока-Кола». — По їхнім двіженіям, по їхній стрільбі, як вони напрям показують трасерами, вираховують наші позиції, дуже професійно працюють.

— Есть мнение, что здесь, в Донецке, где-то находится школа снайперов. И что они приезжают потом сюда и тренируются, — ділиться чутками Ігор.

— Як на полігоні?

— Ну да.

— По живих мішенях?

— По живым.

Десь неподалік гепає міна. Луна б’є по вухах.

— О, наших соседей уже накрывают, — коментує Ігор.

— У цьому будинку? — вказую я на розбомблену триповерхову будівлю навпроти позицій, де ми стоїмо.

— Нет, это «дом Павлова». Там давно уже никто не дежурит. Его разбомбили. Изначально это очень хороший ориентир был.

— Чому?

— Потому что у нас тут группа зданий — дома. Там дальше — больничка, тоже группа зданий. А это отдельно стоящее здание. Хороший ориентир, и по нему просто не надо прицеливаться, координаты выискивать, ударили и все, — пояснює тонкощі ведення вогню боєць.

— А чому «будинок Павлова»?

— По аналогии с домом Павлова в Сталинграде (будинок майже в центрі міста, який довго утримували і в якому успішно відбивалися від ворога радянські солдати. — Ред.). Потому что до последнего наши оттуда ориентировки давали. Корректировали огонь. Пока совсем уже его не разбили.

— А можна туди, ну хоч на хвилинку?

— Идемте. Но быстро. Через дорогу — перебежками. И долго мы там быть не сможем, заметят — пристрелят, — на цих словах ми швидко, попри протестні крики решти бійців, перебігаємо дорогу, яку контролюють ворожі снайпери. Підбігаємо до «будинку Павлова» — дорогою до будівлі трапляються старі осколки від «граду», численні гільзи, шматки металолому. На повній швидкості вбігаємо у будинок. Усередині — розруха і безлад. На підлозі лежать шматки бетону вперемішку з якимось одягом, на розбитих столах лежать книжки — російська белетристика. Усюди на стінах — вирви від куль та осколків. Забігаємо на третій поверх. Замість стіни і вікна у ньому — величезна діра, а на підлозі — купа цегли з розбомбленої стіни.

Ігор та Микола, ховаючись за рештки стіни, підходять до її краю. Звідси як на долоні видно і посадку, по якій бойовики підповзають до позицій українських бійців, і два українських прапори, встановлені у «сірій» зоні. Попереду, по прямій, за два кілометри від «будинку Павлова», височіють два чималеньких терикони. І рівненька площадка між ними. У Мар’їнці, де у бійців вид на терикон збоку, — його називають «крокодилом». В околицях Красногорівки, де терикон бачать по прямій, йому дали назву «сіськи» — за формою двох гострих насипів.

— Оце дві гори, а оце лєвий уступ — бачите, там, де площадка рівненька? От там їхні позиції, там, де труба видна розжарена, — «Кока-Кола» намагається додати нам «вводних», щоб ми таки побачили, звідки ведуть вогонь сепаратисти. — От оттуда вони і валять. Вони там на возвишеності, і їм дуже зручно по нас стріляти. Вони бачать нас як на долоні.

Озираюся довкола. Те, що за таким орієнтиром бойовикам було стріляти нескладно, видно із внутрішнього стану будівлі. Розумію і те, чому командири не залишили тут жодного поста.

— Гайда назад, — махає рукаю «Кока-Кола», і ми швидко біжимо напівзруйнованими сходами на вихід.

Так само швидко перебігаємо дорогу і за хвилину опиняємося під захистом купи металолому. Тут у нас уже ніхто не поцілить.

— А ким ви були до війни? — віддихавшись, запитую в Миколи Миколайовича.

— Майстер виробничого навчання групи електриків державного аграрного ліцею, — випалює він.

— Так на роботі вас чекають?

— На землі мене чекають, — махає головою «Кока-Кола». — Поля необроблені вдома стоять.

— І багато полів?

— 20 гектарів.

— Ого, ви нічого собі фермер. І хто все це без вас обробляти буде?

— Кажу ж — нікому. Щас ще просюся, бо нада посіять. Война войною, а землю то оберігаєм яку? Яка не посіяна. Нада б посіять. Отпустіть додому… — на останніх словах «Кока-Кола» робить кумедне жалісне обличчя.

— А що на землі сієте?

— В том году садив подсолнух — хорошо дав. І пшеничка хорошо дала. Цього року ячменю оце купив дві тонни — треба посіять. От воно вам треба... — махає рукою «Кока-Кола».

— Так цікаво ж. А якщо не встигнете посіяти?

— Як не встигну — буду пальці смоктати, — сміється у відповідь боєць.

— Так що, геть нікому допомогти родині, доки чоловік на війні?

— Та ну нема кому, хоть би дров привезли додому. Жінка вдома з двома дітьми і в посадки взимку ходила, і дрова ламала. — «Кока-Кола» кумедно згинає спину і демонструє, чомусь кульгаючи, як його дружина ламала у посадках дрова.

— А дітки хоч великі?

— Хлопець у другий клас ходить. А дівчинці, Яночці, рік і 9 місяців.

— Боже, геть манюня, — виривається у мене.

— Цяця, — з любв’ю і ніжністю говорить Микола. — Цяця моя любима.

— Скучаєте?

— Ух, страшне! Дня немає такого, щоб не скучав. Да, а можна передати жінці спасіба в першу чергу, діточкам спасіба — Максиму, що учиться, і Яночці, що не хворіє. Жінку цілую, обіймаю. І всім привіт, хто підтримував. Так їх багато, так багато, що навіть не знаю, з кого почати, — саркастично закінчує передання «привітів» Микола.

— Важко вам тут, на війні?

Несподівано для мене веселий балагур Микола на це запитання відповідає філософськи:

— Кожній людині Господь дає стільки випробувань, скільки вона може перенести.

— Це ваше випробування?

— Да.

Повертаюся до його побратима Ігоря, щоб розпитати у нього, хто він і звідки. Як з’ясовується, родом чоловік зі столиці. «Троєщина», — гордо рапортує про місце проживання боєць. До війни працював на підприємстві «Київмлин» (це зізнання, враховуючи його гарні знання зброї та російських снайперських гвинтівок, мене дещо здивувало).

На війні він, як і «Кока-Кола», з жовтня 2015 року. А на запитання, яка мотивація була піти на фронт (враховуючи кількість «косарів», яких у столиці нараховується чимало), Ігор просто відповідає:

— Вы хотите услышать от меня какие-то патриотические фразы?

— Ні, хочу почути правду.

— Если не я, то кто? Надо кому-то здесь быть…

Мені нічого додати чи уточнити таку просту і коротку відповідь Ігоря. Вони всі тут, тому що «потрібно комусь» бути.

«Хто ховається, той не українець»

— Їсти хватає, все хватає, обуті, одіті. Практично у нас немає тут таких гострих потреб у чомусь. Усе є. — З «Хвилею», командиром роти, яка охороняє околиці Красногорівки, я спілкуюся на ходу, повертаючись з позицій та з «будинку Павлова».

Родом він із Рівного. Його дві дочки вже дорослі, одружені. Одна з них мешкає в Ірландії. І звідти щоразу телефонує батьку, щоб почути, що у нього все гаразд на фронті.

— А коли прийшла повістка, не було бажання заховатися, «відкосити», пересидіти?

Декого з бійців такі запитання обурюють. Але реалії, за яких під час шостої хвилі мобілізації в окремих областях план недовиконали на 40—60 %, підказують: «косарів» серед українських чоловіків чимало.

— Ніколи в житті не зробив би такого. Прийшла повістка — значить, треба. Хто ховається, той не українець. Я так вважаю. А хто українець, мусить зрозуміти, що Україна одна, єдина і повинна такою бути.

— А місцеві тут усі думають, що Україна єдина? Спілкуєтеся з місцевими?

Напівзруйновані оселі, у яких живуть бійці 14-ї бригади, впритул підходять до приватного сектору, де, попри обстріли та небезпеку, живе чимало народу — від стареньких бабусь до молодих дебелих чоловіків, одного з яких ми помічаємо у ході розмови з ротним. Він виходить з будинку, щоб вигуляти свого чималенького пса породи сенбернар.

— Тут є пару сімей, і я не скажу проти них жодного слова. Люди поважають нас. У Кураховому скільки разів були, ніхто проти слова не сказав. Я ще не чув. Ну, один дідок був сказав: «А чого це ви сюди приїхали?» То я з ним навіть балакать не хотів. — «Хвиля» безнадійно махає рукою.

— А як хлопці ваші почуваються? Усе ж майже півроку на передовій? Важко працювати з людьми, якщо не всі мотивовані та патріотичні?

— Якщо у мене було в розпорядженні 1200 чоловік, то чого мені з людьми не робить? Це ж не те, що я з однією людиною говорю чи з двома. Просто треба бути психологом. І все.

— А ви психолог? — уважно зазираю йому в очі.

— Кожна людина психолог, — просто відповідає «Хвиля». — І кожна людина знає, як із кожним говорить. Головне тут — щирість.

— А на передовій не плануєте залишитися після демобілізації? Зі своїми хлопцями? Підписати, приміром, контракт?

— Ні. Мене чекають удома, на роботі. Я хочу робити те, що вмію. Хочу виконувати свої обов’язки. Хліб сіяти, збирати і годувати армію…

То дощ, то «град»

— А у нас вдень тихенько завжди.

— Не завжди. Я була у вас вдень. Стріляли.

— Ну, то можна сказати, що тихенько. — З «Купером», високим кремезним чолов’ягою років під сорок, з рудим волоссям та зачіскою «шапочка», яка прикриває лише маківку на чисто голеній голові, — ми спілкуємося на ходу. Боєць — наш провідник. На поле, де вчора впали «гради». До того з важкої реактивної артилерії у цих краях — у полях Красногорівки — не стріляли вже місяців зо три.

— Після заходу сонця все зазвичай починається?

— Так. І до ранку.

Екіпіровка «Купера» — український камуфляж, на який досі, навіть після його доопрацювання, скаржаться бійці. Бушлат. І високі гумові чоботи. Коли армія стоїть у полях, цей вид взуття — єдино можливий і взимку, і влітку. Болото тут подекуди може доходити до колін.

За 20 хвилин прогулянки полями — благо, ця територія поблизу населеного пункту не замінована — дістаємося пункту призначення. На полі неозброєним оком видно, як падали снаряди від «граду», — вирви на відстані 50 метрів одна від одної. Розміром геть різні.

— Це тому, що «начинка» снарядів різна. Тут, — «Купер» вказує на найбільшу на полі яму заввишки з людину і діаметром метрів з півтора, — упав снаряд з протибліндажною, розривною «начинкою». А там — наступна яма в рази менша — приземлився звичайний осоколочний снаряд.

— А звідки стріляли, можна визначити?

— Та ми бачили звідки. Таке важко не побачити й не почути. Хоча все відбулося дуже швидко, — згадує боєць. Та й і по вирві видно, як і звідки падали снаряди, — показує на ями «Купер».

— Так звідки?

— Зі Старомихайлівки, неподалік Донецька. Вони там важку техніку час від часу на площадку викочують і стріляють — то по нас, то по населенню.

Усередині величезної ями знаходжу шматок від «граду». По краях вирви земля чорна — обпалена вогнем після приземлення та розриву снаряда. До крайніх осель звідси менше кілометра. Цієї ночі, подумалося мені, на цьому краю Красногорівки люди навряд чи спали.

— А як родина переживає усю цю вашу «відпустку» на сході? — поновлюється діалог про особисте життя «Купера» дорогою назад.

— Та я не дуже розказую по телефону, що тут і як тут. Навіщо? Щоб зайвий раз переживали? Вони і так дивляться постійно телевізор. Переживають.

— А хто вдома чекає?

— Дружина, дитина, батьки.

— Доросла дитина?

— Дев’ять років, дівчинка Настя.

— Пишається батьком?

— Звичайно, ще й як! — згадавши про доньку, «Купер» тепло посміхається. — Дзвонить постійно: «Коли вже будеш вдома?» — «Скоро», — кажу.

Як з’ясовую у ході розмови, до війни «Купер» працював на себе. У якій саме сфері — не уточнює. Що робитиме після демобілізації, ще не знає. Може, навіть залишиться на фронті — підпише контракт. Бо саме в армії, зізнається, бачить зміни, яких дуже бракує в мирному житті.

— А ставлення до життя у вас змінилося після того, як потрапили на передову?

— До життя не змінилося. До влади змінилося. Розчарувався трохи. Хоча є позитивні здвиги, в хорошу сторону, і в армії в тому числі. Не можу сказати, що все так погано.

— Армії у нас взагалі не було до цього.

— Да, не було.

Свого часу «Купер» проходив вишкіл у радянській армії, де опанував фах розвідника. Коли призвали до лав української армії, довелося перекваліфіковуватися.

— У начальному центрі «Десна» нас перевчали на інші спеціальності. Два місяці курси були, а потім уже по бойових частинах розподілили. Так що там нас не довчали, а фактично перевчали. Ну, то не проблема, тому що у нас у кожному підрозділі фактично всі посади мають бути взаємозамінні.

— Такий собі універсальний солдат?

— Ну, майже. Тому кожного тягнути сюди не треба. Треба тягнути тих, хто сознательно йде. Людина має розуміти, чим буде займатися і що від неї вимагають.

З місцевими «Купер» майже не спілкується — часу, каже, не має. Та й не так і часто, зізнається, бійці вибираються у місто з полів, де зосереджені їхні блокпости. Хіба за цигарками чи чимось смачненьким.

— А як спілкуєтеся з місцевими? Які настрої у них переважно?

— Настрої різні. Є люди, які радуються тому, що ми тут. Є такі, що скоса дивляться і нічого не кажуть.

— А такі, що матюкають вас тихенько, є?

— Є й такі. Але поодинокі випадки.

— Розмовляєте з людьми, пояснюєте, доносите інформацію?

— Пояснюємо, стараємося, але тут усе дуже запущено. От візьмімо Красногорівку — тут же українського телебачення ніде немає.

— І вони так далі «Рашу» і дивляться?

— І «Рашу», і «Оплот», і всю цю їхню фігню. Важко, да. Бо у них там в голові такий каламбур…

«Прості люди, такі самі, як ми…»

— Ну, до липня ще служити, це шоста хвиля мобілізації. А там, якщо треба буде, продовжимо службу стільки, скільки буде необхідно. Бо нас же мобілізували на особливий період. І в указі не вказано термін дії цього самого періоду.

«Тренера» — широкоплечого бійця років під 50 з добрим щирим обличчям та відчутним західноукраїнським акцентом ми зустріли на КПВВ «Зайцеве». Військовослужбовці 59-ї окремої мотопіхотної бригади, де служить і наш новий знайомий, охороняють блокпост від можливого нападу та провокацій з боку бойовиків. Терористи тут геть близенько — метрів за 400 у лісосмузі, яка підходить прямо до дороги, де відкрили новий пункт пропуску.

«Тренер» родом з Коломиї, що на Івано-Франківщині. До війни він і справді тренував дітей. У дитячо-юнацькій спортивній школі. Його підопічні, хизується, не раз посідали призові місця в районі та області.

— Якраз дітки залишилися у мене — 9, 10, 11-й класи. Я треную такий вид спорту, як гандбол, і у мене дітки призери і чемпіони області у різних вікових групах. У нас дитячо-юнацька спортивна школа районного масштабу, у якій культивується шість видів спорту: бокс, вільна боротьба, лижні гонки, футбол, гандбол і плавання. І тренери працюють по району, де є кращі бази, де є кращі осередки і умови для цього.

Спортивний фах на передовій бійцю знадобився. Але, як не дивно, не фізична підготовка, яка на фронті — справа другорядна.

— Гандбол дорівнюють до такого виду спорту, як хокей і тому подібне. А це силові єдиноборства. А в силових єдиноборствах формується характер. Формується фізичний гарт і, головне, дух моральний. Бо якщо тут немає морального духу, на передовій, то немає що робити. Можна після першого ж обстрілу не тільки себе підставити, але й підвести своїх колег. Тут люди, будемо казати, не тільки фізично сильні, а й сильні духовно. Якщо людина сильна духом, вона витримає любі випробування.

Мобілізований у липні 2015-го на передову у прифронтове Золоте «Тренер» потрапив за кілька місяців — у вересні. Тут він швидко потоваришував із побратимами і місцевою фауною. Як і всюди на передовій, на цьому блокпосту у бійців чимало тварин. Серед них кудлатий Ігорьок — кумедний, нечесаний і немитий, але вірний і надійний пес, названий на честь свого господаря, за яким він — як хвостик. «Тренер» Ігорька любить і часто, зізнається, годує його смачненьким — з того, що передають рідні.

Удома в нього дружина, син, невістка і двоє маленьких онуків. Невістка — через примхи долі — родом звідси, з Луганщини. Землі, яку нині захищає «Тренер».

— Мій син був тут на роботах будівельних, познайомився з дівчиною і женився. У Луганській області. Зараз вони живуть у нас, у Західній Україні. Вони мені подарували двох чудових онуків — Ксеню і Юрчика, — і без того широке обличчя «Тренера» розпливається у посмішці.

«Якщо родом з Луганщини, значить, місцевих він трішки знає. Принаймні розуміє», — майнуло у мене в голові.

— А от різницю між заходом України і сходом, про яку так багато кажуть і пишуть, ви особисто бачите?

— З мирним населенням ми тут спілкуємося небагато, — каже «Тренер», — хіба з тими, хто проходить на шахту працювати або повертається додому. У нас тут далі є такий район Золотого, «Родіна» називається. От ми з ними і говоримо. Що я вам можу сказати? Прості робітники, прості люди, такі самі, як і ми. І, на мою думку, вони війни не хочуть. Не хочуть так само війни, як на сході, так і на заході. Їх просто в той час неправильно орієнтували, декого обдурили, будемо так казати — отою пропагандою російською, кремлівською, вони піддалися на провокації. А дехто просто слабкий духом був.

— Але ж на референдум хтось ходив? І за ДНР/ЛНР хтось голосував?

— Коли той був референдум їхній — псевдореферендум, — я думаю, що там більшість людей голосувала і ставила ті плюси-мінуси тільки під дулом автоматів. А основна маса населення, я думаю, не хотіла цього розбрату, що вони тут творили. Ми тут стоїмо не для того, щоб була війна і щоб стріляли. Ми тут тримаємо цю лінію оборони для того, щоб тут не ступила нога супостата. І щоб тут встановити мир. Тільки мир…

Ми ще кілька хвилин спілкуємося з «Тренером», який цитує вірші, присвячені побратимам. І передає вітання усім жінкам України. Розмовляти з ним мені приємно — він відкритий і щирий. І жодна війна, жодні обстріли, жодні далекі від ідеальних умови — а на передовій вони майже завжди — не змінили цього чоловіка.

Тож, вдивляючись у чесне, щире обличчя бійця, я геть не хочу говорити йому про свої спостереження. З місцевим населенням — причому як Луганщини, так і Донеччини, і з окупованих територій також, — я розмовляла багато. І зробила невтішні висновки: різниця між людьми тут, на сході, і там, на заході, таки існує. Принаймні, за кількістю тих, кому байдужа доля країни і кому все одно, «з ким і при кому жити». Головне — щоб гарно годували. І не стріляли. Тут таких, на жаль, більше…

«Підете на дембель — сумувати будете»

— Я приехал осенью, в столовой было скучно, сыро и неуютно. Это то место, где люди общаются. Я позвонил своим друзьям, жене и директору, и они прислали тарелку. Мы ее покрасили, и у нас теперь кабельное телевидение.

З «Будьонним» — веселим, життєрадісним, жартівливим заступником командира 10-го батальйону 59-ї бригади по роботі з особовим складом (по-старому — замполіт) — я зустрілася в Золотому. Він зголосився супроводжувати знімальну групу, а заразом зізнався: поїхав, щоб побачитися зі своїми бійцями (штаб 10-го батальйону розташований за кілька кілометрів від передових українських позицій). Після відвідин пункту пропуску ми завітали до лісу — подивитися, як живуть та воюють бійці батальйону менш ніж за кілометр від передової. Найперше, на що звернув нашу увагу «Будьонний», — супутникова тарілка, пофарбована у колір хакі. Це його гордість, бо і тут, у глухому лісі, за кілька кілометрів від цивілізації, солдати віднедавна мають можливість дивитися українське телебачення.

До теленовин замполіт регулярно додає і свіжу пресу. От і сьогодні несе в їдальню, яка тут править і за кіно-, а іноді й за актовий зал, цілий стос газет, з-за яких його ледь видно.

— Есть солдаты, которые читают художественную литературу. Спрашивают: «А нету ничего в библиотеке почитать?»

— А що, класику читають?

— Ну почему? И классику, и детективы. Мы всё разрешаем читать. Вот и газетки сейчас будут. С удовольствием, кстати, разбирают.

Що саме за газети приніс замполіт солдатам, я продивитися не встигаю — ми швидко дістаємося до місця № 1 у списку «Будьонного». Їдальня, вона ж актовий та кінозал, — перша наша зупинка. Щоб потрапити у «святая святих», потрібно спуститися під землю.

— Мальчики, археологи! — цитує героїв фільму «Два плюс три», спускаючись крутими сходами, веселий командир. — Здрасьте, я вам телевидение привез, — це він звертається вже до місцевого шеф-кухаря, який цієї миті чаклує над велетенським казаном в імпровізованій кухні.

— Что у нас на обед? Супчик! От мы вас сейчас и покормим. — «Будьонний» широким жестом запрошує мене за великий дерев’яний стіл, розрахований щонайменше осіб на 30, а якщо потіснитися — і на всі 40.

У їдальні тепло й затишно. Нагорі — на імпровізованій підставці — невеликий телевізор, який працює через супутник, що ми бачили на вулиці. У просторій кімнаті-землянці чисто й охайно. І як штрих до майже домашньої обстановки — якщо не враховувати, що стіни у цієї оселі земляні, — сірий красивий кіт, який горнеться до ніг шеф-кухаря.

— Я армію не об’їдаю, — сміюся у відповідь на запрошення «Будьонного» на обід.

— Ой, что-то мне подсказывает, — жартівливо-критично дивиться на мене замполіт, — что вы ее ну никак не объедите.

Гречаний суп, щедро приправлений солдатською тушонкою, парує і вабить неймовірним запахом. Я аж надто швидко як для людини, принцип якої — не об’їдати армію, здаюся і даю себе вмовити — надто нестерпні пахощі гуляють підземною їдальнею. Особливо для мого абсолютно порожнього від самого ранку шлунка.

Нутрощі обпалює гаряча юшка, а я подумки зауважую, що за калорійністю ця страва, певне, поб’є всі рекорди того, що я куштувала досі. Я ще й половини миски не з’їла, як організм просигналізував, що він ситий і задоволений обідом.

Дякую шефу за смачну страву і крокую до «дошки пошани», розміщеної біля входу в їдальню. Тут висять оголошення, заяви, меню, новини батальйону та… зворушливі дитячі малюнки, яких на дошці найбільше.

— Я уже убедился: рисунки детей, как говорится, с Родины, очень помогают, очень положительно влияют на здоровье, психологическое состояние военнослужащих. Всё-таки они имеют большую, высокую энергетику, — пояснює замполіт.

«Будьонний» родом звідси, з Луганщини. З прифронтового нині міста Станиця Луганська. Щоправда, на малій Батьківщині він не живе вже десятки років — давно переїхав до столиці. Але в Станиці у нього досі батьки та найближча рідня. На питання, як їм живеться серед прихильників «русского мира», а таких в Станиці не менше половини, «Будьонний» зітхає:

— Они не вступают с ними в споры. Время всё покажет. Время расставит всё на свои места. Ну вы поймите, что эта пропаганда велась давно, и рано или поздно она должна закончиться. Почему? Потому что я, например, живу в Киеве. Я был за рубежом, я был в Италии, Греции, Болгарии, я видел Европу, и в Крыму я был, и в России я был. Я видел, как живут там люди. Может быть, те, кто здесь, и хотят быть вместе с Россией, дальше России не ездили никогда. Может быть, им стоит поехать куда-нибудь на Западную Украину, во Львов. Я в этом году впервые был во Львове. Мне так понравился город! Удивительно красивый город! И вы заметили, какая у нас сейчас тенденция пошла? Молодежь стала ездить в Одессу и во Львов. Еще шикарный город есть Полтава — мне очень нравится. Полтавские галушки и вареники… — На цих словах «Будьонний» мружиться, наче згадує смак полтавських вареників.

Щоб пахощі їдальні не відвертали і не заважали спілкуванню, йдемо нагору, де нас зустрічають свіже повітря та пахощі лісу. Якби не військова техніка, нариті довкола бліндажі та зібрані докупи залишки мін 120-го калібру, які бійці познаходили в околицях, ці позиції нагадували б такий собі «дикий» табір, який іноді влаштовують туристи, щоб втекти подалі від роботи та цивілізації.

З осені 2015-го бійці 59-ї бригади цей «табір» і все, що в ньому, майстрували власноруч — від бліндажів, які на довгі зимові місяці замінили їм спальні, до спостережного пункту, який полегшив батальйону роботу з виявлення диверсантів. Але про це пізніше. Лави, столи, ліжка — усе у цьому «таборі» зроблено з дерева. От де, сміється «Будьонний», став у пригоді його справжній фах.

— Я закінчив українську сільськогосподарську академію лісового господарства. У Києві дуже важко було у 90-х роках пристроїтися на роботу, тому в мене не було можливості працювати в лісовому господарстві. Але ті знання, які я маю, мені дуже навіть корисні тут. Я ходжу і дивлюся, яке дерево можна спиляти, а яке — ні. І підказую бійцям.

У житті «Будьонний» — головний інженер будівельної компанії. Гідна робота з гідною зарплатнею. Але на фронт пішов не замислюючись. Коли отримав повістку. Її він, зізнається, чекав.

— Я боец мобилизованной шестой волны, призван летом пришлого года. Ждал этой волны, потому что я — офицер запаса, я знал, что пройдет время добровольцев и придет время военнослужащих. И когда пришла повестка, я сказал: «Всё, я иду. Иду, потому что я родом отсюда, родом с Донбасса, и, конечно, я не могу стоять в стороне, когда происходят такие события».

Його головне завдання — не давати бійцям «скиснути», підтримувати в батальйоні моральний та психологічний дух. Хоча в умовах, коли окремі військові на передовій уже більше ніж півроку, це буває складно, зізнається «Будьонний». І тут не допоможуть ані газети, ані новини, ані навіть дитячі малюнки. У таких випадках треба працювати індивідуально, каже замполіт, який, демонструючи пошану до державної мови, час від часу переходить на українську.

— А що, треба ж показати, що я і так, і так можу розмовляти. А то скажуть — москаль з Луганщини, — підморгує він. — А з людьми, з людьми треба працювати. Усі бійці, вони тут не повинні бути на самоті. Бо, крім того, що у бійця є бойові задачі, він сумує за родиною. Треба спілкуватися, треба знати, що у нього на душі коїться. Інакше тут важко. Дуже важко. Треба його підтримувати.

Рецепти підтримки у «Будьонного» різні. Аж до геть специфічних. Іноді, сміється, геть деморалізованих він закликає подивитися на війну та їхній призов під іншим кутом.

— Тут як на курорті: ліс, свіже повітря, проста їжа. Я кажу — це табір. Чоловічий табір. Коли б ми ще так зібралися? У нас є кухня, у нас є кухар, у нас є баня, є командир. Що в нас є ще? Посилки, фільми. Усе є. Коли б ми так зібралися? Я кажу: «Хлопці, підете на дембель додому — сумувати будете». Але ж ми цей час тут уже ніколи не повернемо.

Мені здається, «Будьонний» жартує. І про ліс, і про курорт та чоловічий табір. Але його серйозне цього разу обличчя — можливо, вперше за весь час нашого знайомства — та чималий життєвий досвід підказують, що так і буде. Чимало з цих бійців ще ностальгуватимуть за цим часом. Як колись він сам після повернення з армії 30 років тому («Будьонний» служив у Туркменістані, на прикордонній заставі).

— І я десь років 20 сумував. Я знайшов усіх своїх товаришів. Командира, старшину, сержанта. Я усіх знайшов. Ми зідзвонюємося, підтримуємо один одного. Але ж того часу я уже не поверну. Ми були молоді, була енергія.

«Хочеться як додому, так і сюди»

— А ходімо, я вам щось покажу! — Високий, худорлявий, на вигляд років із 30 боєць із позивним «Білий» (найімовірніше, через колір волосся) запрошує нас у ще одну «святая святих» батальйону — командний пункт. Він тут сьогодні за командира — ротний у відпустці.

Як і у випадку з їдальнею, спускаємося крутими сходами під землю. Прочинивши міцні дерев’яні двері, потрапляємо у широку кімнату — зі столом, стільцями та плакатами на стінах. Навпроти входу — низка чорно-білих екранів, на яких в онлайн-режимі видно ліс та його околиці.

— Це і є командний пункт? І що тут відбувається?

— Сюди стікається вся інформація з усіх навколишніх блокпостів, — киваючи на екрани, розповідає «Білий». — Інформація записується, можна сказати, в онлайні. Є факти, які ми фіксуємо і передаємо на штаб.

— Які, наприклад, факти?

— От наблюдали недавно ночью обстріл со сторони сепаратистів, візуально тоже було його видно. А камери, встановлені на блокпостах, цей обстріл зафіксували. Хлопці, які сидять на постах, також по рації передають інформацію. Її спершу перевіряють, а потім передають на штаб. Тобто все, звісно, побачити неможливо, але з появою цього командного пункту нам уже нічого доказувати не треба — про порушення режиму тиші з боку бойовиків. Єсть факт — ось, будь ласка…

Озираюся довкола — землянка обвішана дуже цікавими плакатами. Один із них — інформаційна кампанія проти «аватарів» — тих, хто зловживає на передовій алкоголем. «Якщо ти вирішив випити — зателефонуй родині і повідом про це…» — плакат, вочевидь, створював хтось креативний і з гарним почуттям гумору.

Навпроти — красиві полотна з вусатими козаками та написами в стилі «Рабів до раю не пускають».

— Волонтери привезли, — коментує пости та полотна «Білий». — А хочте, ми вам на пам’ять один подаруємо — про «аватарів»?

— Та я наче і не зловживаю, — сміюся у відповідь.

— А це так, щоб нас пам’ятали.

Бійці, які чергують у командному пункті, як по команді загортають у газету екземпляр «профілактичного» плакату. Я краєм ока помічаю на екранах моніторів якийсь рух. Дорослий чоловік, на вигляд років за 40, рухається лісом і потрапляє у зону видимості армійської камери.

— А це хто, диверсант? — жартую я.

— Та диверсанти тут удень не ходять, — цілком серйозно відповідає «Білий». — Це місцевий, йде з роботи додому. Вони тут недалеко всі живуть. А на роботу і з роботи — на шахту — ходять через ліс.

Щоб не заважати бійцям працювати у командному пункті, вибираємося нагору. Неподалік бійці рубають дрова. Інші старанно чистять зброю (ДШК та АГС), щоб були справні й під рукою. За півкілометра звідси — «сіра зона», і до крайніх позицій військових часто повзуть диверсанти, яких потрібно постійно відганяти.

— А ви тут скільки? — звертаюся до «Білого».

— Десятий місяць.

— Важко?

— З часом звикаєш. Навіть до цього постійного напруження й очікування. От і я звик. Така служба у нас.

Уважно дивлюся на «Білого». І за поведінкою, і за розмовою на військового чи навіть дотичної до фаху людини він не схожий.

— А ви були в армії?

— Ні, не був.

— А закінчували що?

— Київський університет будівництва та архітектури. Спеціальність — головний інженер. Після вишу працював на себе.

— А військова кафедра в університеті була?

— Ні. Коли призвали, довелося всього вчитися з нуля. Десь підчитав щось в інтернеті, десь хтось щось розказав. А проблеми всі на війні вирішував уже по факту.

— Важко було навчатися військової справи?

— Для таких людей, які хочуть вчитися, це не важко. Дійсно. Потрібно підготувати — саме головне — емоційний стан. І було б бажання захищати Батьківщину. Усього-на-всього. І все. Якщо ти не хочеш, то у тебе нічого і не получиться. А є бажання, є друзі, які підтримують тебе, то все получається.

Кілька годин тому те саме, про емоційний стан і бажання захищати Батьківщину, говорив і «Тренер» — людина, яка вірить у краще і бачить краще в людях. Можливо, і справді тут, на передовій, головне не військова підготовка?

— Але ж додому вам, певне, хочеться? — Я розумію, що моє запитання, зважаючи на строк, який уже провели в лісі ці бійці — понад 9 місяців, — звучить як знущання.

— Хочеться, але я знаю, як це — поїхати додому, посидіти там 15 діб і збиратися назад, — дещо дивує відповіддю «Білий». — Із чим це пов’язано? Це пов’язано з друзями тими, що у мене тут з’явилися, людьми, які на мене чекають як удома, так і тут. Тому як хочеться додому, так і хочеться сюди, на «передок».

Домівка «Білого» за 700 кілометрів звідси. Мешкає він на Київщині, у Миронівському районі. Удома на нього чекають троє дорослих братів і сестра.

До демобілізації йому кілька місяців. Хоча про це бійці на передовій говорити не люблять — щоб не наврочити. На фронті є свої забобони. Чим займатиметься після війни, «Білий» ще не знає. Але не виключає, що піде у політику — чистити вже з того боку авгієві стайні.

— Цілком можливо, що буду політичними справами займатися у себе в районі, тому що, дивлячись телевізор, я геть не у захваті від того, що там, на мирній території, робиться. Тому я розумію, що і там прийдеться воювати. Ручкою чи ще чимось.

Прощаючись із бійцями, я знову проходжу повз пофарбовану у колір хакі супутникову тарілку, встановлену якраз на даху землянки, де розташувалася їдальня. «Телевізор тут таки не дарма», — думаю я, згадуючи слова «Білого» про бажання навести лад у себе в районі і про те, що саме новини з Київщини підштовхнули його до такої думки…

Розділ 10. Сила спеціальних операцій

— От потерь прошлого года мы не оправились до сих пор. Чтобы вы понимали, в 2014-м году погиб цвет армейского спецназа. Те люди, которые служили в спецназе не полгода и не год, а 5, 7, 10, 12 лет.

На зустріч мій співрозмовник — високий, кремезний, з низьким командним голосом та чималою силою в руках (це я відчула, коли віталася з ним) — прийшов у захисному армійському костюмі кольору хакі та балаклаві. Спецназ на війні — сили невидимі. І такими мусять залишатися.

Наша розмова тривала більше години. Чимало з того, що мене цікавило (Якою роботою за умовною лінією кордону займаються специ? Чи це вони «зачищають» керівників банд формувань? Які ділянки «роботи» по той та цей бік фронту залишаються неохопленими і наскільки наш спецназ поступається російському?), так і залишилося для мене таємницею. Бо не все, доки закінчиться війна, можуть говорити ті, кого і так на війні на сході практично не видно. Утім, дещо мені таки вдалося з’ясувати. Що саме, розповім по порядку.

У перші місяці весни 2014-го, коли російські «зелені чоловічки» з Криму несподівано перекочували на Донбас, воювати з російськими найманцями та місцевими колаборантами кинули саме спецпризначенців — як найбільш підготовлені на той момент військові сили. Але замість спецоперацій, для яких їх готували, спецназу довелося виконувати роль звичайнісінької піхоти. Більше того, подекуди специ та професіонали супроводжували колони з офіційними особами, коригували артилерійський вогонь, займалися геть усім, крім того, чого їх справді вчили. Риба гнила з голови — на першому етапі спецпризначенцями керували загальновійськові командири, які й гадки не мали про можливості та специфіку роботи спецслужб.

Саме через це 3-й та 8-й окремі полки спеціального призначення на початку війни зазнали непоправних втрат — чимало спеців 3-го полку полягло біля Ізварино, коли українські військові намагалися втримати контроль над ділянкою спільного із сусідом-агресором кордону. Двоє бійців загинули у збитому під Слов’янськом гелікоптері Мі-8. Аж 11 спецназівців 3-й полк спецпризначення втратив 29 липня 2014 року в районі міста Сніжне на Донеччині. Вони виконували бойове завдання, коли із засідки на українських бійців напали бойовики. Потім був Іловайський «котел» та 242 дні оборони Донецького аеропорту, де полягли кращі з кращих представників спецназу.

— Погибли специалисты, которые были подготовлены в мирное время. А подготовка военного времени сильно проигрывает подготовке мирного. Хотя бы по времени этой подготовки, — пояснює мій співрозмовник.

Крім того що спецназ на початку використовували за принципом «комп’ютером забиваємо цвяхи», за рівнем оснащення елітні війська теж нічим не поступалися загальновійськовим. Проблеми були з усім, згадує боєць.

— Скажем так: мы вступили в войну два года назад. Вот у меня в группе было всего две разгрузки — у меня и у моего зама. Все остальные были с подсумками. Потом, в процессе, мы на волонтерские деньги обули, одели, закупили нам всё необходимое снаряжение. Очень многие вещи до сих пор закупают волонтеры. К примеру, та форма одежды и то снаряжение, которое мы имеем на данный момент, не отвечают даже минимальным требованиям. Если мы упустим вопрос с формой одежды и обратимся к снаряжению, то, скажем так, разгрузочные системы, кобуры, пистолетные рукоятья, ремни и так далее — список можно перечислять очень долго — это то, чего не хватает.

Але якщо потрібні берци та камуфляж волонтери спецназу діставали, то, приміром, той же тепловізор, вартість якого близько 50 тисяч гривень, — це розкіш, добре, якщо привозили один. Хоча для виконання спецзавдань така техніка потрібна кожному спецпризначенцю. Вона ж нині в дефіциті навіть на найгарячіших ділянках фронту. Це тобі не американська армія, зітхає боєць.

— Если мы обратимся к опыту наших западных товарищей, тех же американцев, то там каждый боец имеет прибор ночного видения. Каждый! Тепловизоры, средства радиоразведки, средства связи… Это крайне важные элементы, которые мы если и имеем, то точно не в том объеме, в котором они должны быть.

Аналогічна ситуація зі зброєю. Приставка «спец» на війні геть не означала, що у цих військових була краща чи новіша зброя, ніж та, яку отримував на руки рядовий український боєць. І якщо з автоматами та кулеметами Калашникова специ ще мирилися, снайперські гвинтівки не витримувати жодної критики. Гвинтівка Драгунова розробки кінця 50-х — початку 60-х років аж ніяк не могла дорівнювати тим, що використовували і використовують озброєні Росією бойовики. До речі, нині, за останніми даними з фронту, їхня улюблена зброя на всіх без винятку ділянках фронту — снайперська гвинтівка калібром 12,7.

Одну з таких — АСВК (армійська снайперська гвинтівка крупнокаліберна) — у Росії розробили ще 2004-го року на заводі Дегтярьова. На озброєння російської армії ця гвинтівка потрапила 2013-го — за рік до війни на Донбасі.

Нині ж, за два роки протистояння на сході, для армійського спецназу придбали частину необхідної зброї. Але — лише частину і врізнобій, наголошує спецпризначенець.

— Самые большие проблемы — с бесшумным оружием, со специальным оружием и снайперским. Мы все прекрасно понимаем, что снайперская винтовка Драгунова для спецназа уже устарела, все мы прекрасно понимаем, что АКМ (автомат Калашникова модернізований. — Ред.) с ПВС (монокулярна система нічного бачення. — Ред.) как бесшумное оружие для спецназа устарело. Сейчас в частях есть винтовки новые, закупленные. Есть кое-что, что пришло от государства, но у нас нет единого стандарта и унификации. И это уже не проблема руководства, командования или денег. Это проблема учебного центра.

А з навчальним центром у спецназу великі проблеми. До осені 2013-го бійців військ спеціального призначення готував єдиний в країні 50-й навчальний загін у Кіровограді — у місті, де базується штаб 3-го окремого полку спеціального призначення. Випадково чи ні, але за кілька місяців до захоплення Криму, восени 2013-го, цей центр закрили. Відтоді він так і не відновив роботи. Наче в країні немає війни.

Бійців останнім часом якщо і готували, то невеликими групами і врізнобій. Приміром, у листопаді на військовому полігоні у Хмельницькому український спецназ тренували американські інструктори. Частині «молодих» навички передають досвідчені колеги, які і навчалися за стандартами, і на війні свою роботу зробити встигли. Але проблема, кажуть військові, залишається. Єдиної системи підготовки бійців-спецпризначенців немає і досі, невесело констатує мій співрозмовник, який свої знання здобував ще в Кіровограді — у тому самому єдиному навчальному центрі спецназу.

— Существует разница между ускоренной подготовкой военного времени и подготовкой мирного времени. Когда человек после учебного заведения попадает в боевое подразделение и в мирное время планово занимается подготовкой, выполняет какие-то учебные боевые задачи, участвует в учениях, соревнованиях, он получает опыт. И этот опыт он потом может применить на войне. И чем больше этот опыт, тем лучше.

— А скільки потрібно часу, щоб підготувати повноцінного боєздатного, готового до реального протистояння з ворогом спецпризначенця?

— Минимум 5 лет подготовки. В режиме вот этой так называемой гибридной войны — меньше. Но при условии, что тренировать людей будут в едином учебном центре. И по единой системе.

Саме за такою системою — найкращою — готували російські сили спеціальних операцій. Після першої та другої чеченських війн російське Міноборони зробило свої висновки і ставку — на сили спеціальних операцій. У них найкращі, порівняно з іншими родами військ, зброя, одяг, спецзасоби та свій навчальний центр на Кавказі, де працюють найкращі інструктори. Але інша, ніж в українських спеців, мотивація. Можливо, тому у ході оборони Донецького аеропорту, яка тривала більше, ніж свого часу оборона Сталінграда та Москви, українські кіборги серйозно прорідили лави російського спецназу. Тоді рахунок російських «двохсотих» ішов на сотні…

Таємні операції та нелегальна розвідка, створення агентурних мереж, впровадження шпигунів у найвищі ешелони влади, підготовка до переворотів, саботаж, диверсії та дезінформація. Це лише невелика частина з того, на що вчаться і чим займаються сили спеціальних операцій. Ці високомобільні, швидкі та надефективні військові формування створені в усіх провідних арміях світу. Росія про появу власних ССО заявила на початку 2013 року. А випробування ці сили проходили в Україні, відзначає боєць.

— Силы специальных операций — это скальпель. Это хирургический инструмент, ведь не всегда нужно применять молоток либо пилу, если можно легонько произвести хирургический надрез скальпелем. Весь мир к этому пришел. Даже Россия. Результативность данного вида, данного воинского организма вы видите на нашей территории. Крым уже не наш, его захватили в считаные дни, на территории Луганской, Донецкой областей хозяйничают оккупанты. Это была специальная операция, которая идет против Украины до сих пор. И она совмещала в себе все фазы и факторы специальной операции.

Першою з цих фаз була потужна російська пропаганда. Брехня про особливий регіон Донбас, який годує решту України, про наступ на російську мову та захист російськомовного населення, «фашистів» і «бандерівців», що прийшли до влади, — це лише невелика частина з того арсеналу, який російські ЗМІ активно використовували ще задовго до початку російсько-української війни. Крім фільмів, музики, пісень та пропагандистських новин, російські сили спецоперацій активно вирощували та озброювали у східних областях так званий «спротив», який потім російські ж ЗМІ охрестили «апалченцями» — ображеними шахтарями, які повстали проти столичної влади. У східних областях ця пропаганда лягла на сприятливий ґрунт.

— Если мы посмотрим, как Россия ведет информационно-психологическую борьбу, то это и теле- и радиовещание, это и теле- и радиопередачи, это художественные фильмы. Вплоть до музыки. Вспомните такую «чудесную» в кавычках песню, как «Вставай, Донбасс!», — там же профессионально написанные слова, профессионально подобранная музыка и профессионально подобранный видеоряд. Они вкладывают в это огромные деньги и получают от этого достаточно хорошие дивиденды. Прежде всего мы должны сражаться за умы и сердца. То есть пока мы не выбьем из-под ног оккупантов поддержку населения, нам будет очень тяжело. Скажем так, я больше чем уверен, что многие из боевиков, которые находятся сейчас в рядах так называемой ЛНР и ДНР, готовы были бы, возможно, сдаться. Но зачастую многие из них даже не знают об амнистии. И задача сил спецопераций — им эту информацию донести.

Сполучені Штати сили спецоперацій створили ще у далеких 1980-х. У США це окрема, незалежна від інших родів військ структура. Її основні принципи: люди завжди важливіші за «залізо», ССО — не продукт масового виробництва та якість краща за кількість. На невеликі, мобільні, чудово оснащені військові сили свого часу зробила ставку і Великобританія, яка нещодавно вирішила посилити цей компонент.

Україна про створення власних сил спеціальних операцій заявила ще у вересні 2014-го. Саме тоді вийшов указ Президента про появу ССО — найефективнішого військового підрозділу, здатного протистояти ворогу в умовах «гібридної» війни. Майже рік спецпризначенці боролися за людину, яку хотіли бачити на чолі ССО, — Сергія Кривоноса. Серед спецназу — фігура легендарна. Це він керував обороною Краматорського аеропорту, коли Краматорськ контролювали бойовики. Вони провели в оточенні 47 днів. Їжу та боєкомплекти захисники аеропорту отримували з повітря. І відстояли об’єкт без жодних втрат.

Утім, сили спецоперацій — за рішенням атестаційної комісії — очолив генерал-майор Ігор Луньов, який керував десантними військами в операціях зі звільнення Слов’янська, Краматорська, Дебальцевого, Вуглегірська.

Сергій Кривоніс став його першим заступником.

Наприкінці лютого 2016-го Міністерство оборони оголосило набір до нового виду Збройних Сил…

— Пойду я, меня уже ждут, — лаконічно підсумовуючи нашу розмову, кремезний спецназівець у балаклаві міцно тисне мені руку і швидко йде. Попри усі наявні в структурі проблеми зі спецтехнікою, зброєю, навчанням, вони все одно роблять те, що мусять, — захищають Батьківщину. Тепер — від реального, а не теоретичного ворога. Бо кожен із них, хто раніше чи пізніше приходив у спецвійська, складав присягу на вірність народу та Україні.

Розділ 11. Будні «нічної» війни

«Тошіба»

Гуп! Гуп! Гуп! Схоже на гучні оплески. Так зустрічає Мар’їнка. Мабуть, міномет. Вулицею незворушно ідуть діти. Ще кілька вибухів, і стає тихо-тихо.

Біля магазину підбираємо прес-офіцера сектору славнозвісного Влада Якушева. Нас знайомлять, він подає руку, а потім обіймає мене, наче родича. Їдемо на «передок». Одна з позицій просто в житловому будинку. Поруч сліди обстрілів і остов підірваного на міні «жигуля». Йдемо далі.

— Не збивайтеся в купу! Розосередьтеся! Дистанція півтора-два метри! — пробує командувати офіцер, але марно.

Ніхто не хоче йти останнім, і за хвилину журналісти знову збиваються в купу.

— За машину не виходьте. Може працювати снайпер. У принципі, він як на роботу ходить — з сьомої до дев’ятої, а потім увечері стріляє. То зараз теоретично на відпочинку, але краще не ризикувати.

Я на кілька секунд висуваюся з-за укриття — чогось іржавого, пропаленого і посіченого осколками, що раніше було автомобілем. Бачу рівне-рівне поле, лінію сірих кущів і терикон.

— Їхні позиції на териконі. Ми у них як на долоні, — пояснює мені один з бійців, позивний «Тошіба».

Відчуття, що ти можеш бути на прицілі у снайпера і твоє життя залежить від його настрою, не з найприємніших. Ховаюся за укриття.

— А що це за постріли було чути? Це по вас стріляли?

— Ні, це вони між собою перекидалися. Десь он там, за териконом, у бік Донецька. І сьогодні одного свого розстріляли. Прямо на териконі. Нам було добре видно, як вивели, бах — і…

Козак із Запоріжжя Лиходід із гумором розповідає про тутешні бої. Сивуватий «Тошіба» переважно мовчить. За кілька хвилин повертаємося на «базу». Яскраво світить перше весняне сонечко.

Солдати просять сфотографуватися з камерою. Більшість — із села.

— А ви звідки? — питаю у «Тошіби».

— Івано-Франківська область, Снятинський район.

— То ми земляки?

— Справді? — до того серйозний і неговіркий, він зрадів. — А ви звідки?

— З Франківська.

— З самого Франківська?

— З самого.

— І давно там був?

— На Різдво.

— І я там був на свята. У відпустці. — «Тошіба» знову похмурніє.

— У Франківську? До когось у гості?

— Та нє, жінці операцію робили, онко.

Западає коротка пауза.

— Успішно прооперували? — питаю.

— Та… — він махає рукою. — Нема нічого доброго. Сидить сама з 12-річним сином. Старші діти в Одесі, помогти не можуть. А я — тут. Коли вже той дембель?

Дембель ще не скоро. Дістаю чотири пачки сигарет і вручаю йому. Обіймаємося.

— Як будеш на Франківщині, то передавай привіт.

Чорний гумор

— Ви на ніч приїжджайте, якщо хочете на справжню війну подивитися, — сміється молодий боєць зі Здолбунова. — Тут веселіше тоді. І 82-і, і 120-ті, і трасери. Красиво.

— Я бачу, ви з гумором до всього ставитеся.

— А що робити? Он, бачите? — Він показує на понівечені «жигулі», які перевернуті лежать у рові збоку дороги. — Це було в жовтні, ми тільки займали позиції. Місцеві хотіли заїхати, ми їх попереджали, що може бути заміновано. Не послухали. Два «двохсотих» і шість «трьохсотих». У загиблих розкроєні черепи, мозок витік, то ніхто не хотів тіла прибирати. А шеф і каже: «Шо дєлать? Расходний матеріал».

У цей момент звідкись лунають постріли. Короткі черги.

— О, сепари проснулися!

З одного двору виходить чоловік із собакою. Молодий — років 30, у спортивному костюмі. Військовим кланяється і каже: «Здрасьтє».

— Я думав, тут ніхто не живе, — дивуюся.

— Живуть. Більшість виїхало, але дехто залишився. Буває, їм прилітає просто на подвір’я або й у дім, але живуть.

Зайцеве

Авто загуділо і поволі почало підніматися вгору. Село залишилося за спиною.

— А де їхні позиції? — Я починаю щось підозрювати і звертаюся до інтелігентного на вигляд офіцера з позивним «Псих».

— Та ми їх щойно проїжджали. Буквально за двісті метрів у нас за спиною. Просто в селі.

Стає трохи не по собі, але обличчя військових незворушні.

На висоті вже наші позиції. Перезмінка. З бліндажа на сонце виходить невисокий чорноволосий чоловік у чорному спортивному вбранні. Позивний «Чайка», родом з Черкащини.

— Не по формі, — бурчить офіцер.

— А я зараз не на службі, — відбуркується «Чайка».

Спочатку він геть не хоче вовтузитися з журналістами. Але поволі захоплюється своєю місією. Показує осколки, які залишилися поруч із бліндажами, веде убік метрів за 50, щоб показати результати останнього «братнього» обстрілу. Воронки глибокі — у них можна залізти по груди.

— Протибліндажні снаряди. Кількадесят метрів убік, і, хто спав під землею, вже би і не прокинувся, — пояснює «Чайка».

У цей час у селі внизу якесь пожвавлення. Чорний дим.

— «Беха» сепарська загорілася, — сміються бійці.

«Беха» на тутешньому слензі — БМП. Загорілася вона з незрозумілих причин, але зі зрозумілих причин українських бійців ця пригода тішить. Передають один одному бінокль, сміються.

— А взагалі, — «Чайка» зітхає, — скучно, й... твою мать.

Він підводить нас до свого окопу і розгортає АГС.

— Хочете, шмальну? — він підморгує.

— Так там же село, — я показую на хати.

— У нього дальність 1700 метрів. Он туди дістане, — він показує на дальні будиночки. — Якраз де сепари сидять.

— А взагалі, — підтримує розмову інший боєць, — село дуже сепарське. Дві-три сім’ї нормальні, а решта…

— Ага, був випадок: іде жінка в шкіряному пальті, комісар ЧК просто. Ми з нею привіталися, а вона: «Так я же с вамі уже здаровалась вон там». І показує на той бік, де москалі стоять.

— Будеш переходити на контракт? — питає у «Чайки» «Псих».

— Нє, дякую. Я краще додому, до земельки. І так обдурять. От брат 14 місяців на передовій був, а записали тільки два. І що двох братів не мобілізують — це неправда. Так і запишіть. Спочатку брата забрали, а потім мене. Но він уже вдома, хвалити бога.

Будні війни

На фейсбук-сторінці одного з військових-контрактників, молодшого лейтенанта А., є пост із такою ж назвою. Нижче фото допиту солдата. Почерк розшифрувати важко. Особливо зважаючи на граматику і пунктуацію. Їх зберігаємо:

«25.04.2016 мій товариш солдат… придложив це було премерно о 01:30 г подзвонити тьолкам він вкогото взяв номер цих подрух і позвонив і вони согласилися прийти і ми їх ждали примерно вони прийшли через час потом ми пішли зними у машину і зними там сиділи розпивали спиртні напої а потом доходило до секса ну нічого не получилоця бо прийшов мол. Литинант А. І нас забрав а потом ми в них взяли паспортні дані і всьо вони уйшли».

Резо

Великодня субота. На сторінці Міхеїла Саакашвілі у Фейсбуці фото бійця і короткий підпис:

«Ще один грузин склав голову за Україну, у бою під Авдіївкою загинув Резо Циклаурі. Напередодні Великодня він поповнив ряди тих грузинських героїв, хто пожертвував своїм життям спочатку на Майдані, а потім на Донеччині, захищаючи одночасно і Україну, і Грузію. Зовсім недавно Резо продовжив контракт з ВСУ. У нього залишилася дружина і дві малолітні доньки. Вічна пам’ять українським і грузинським героям! Ми обов’язково переможемо!»

У «Книзі пам’яті» є розділ — «Загиблі за місцем народження». Як ви гадаєте, яка країна дала найбільше героїв України після власне України? Росія. Сімдесят один загиблий з боку України на цій війні народився в Росії. Щоправда, лише четверо мали російське громадянство. Четверо були громадянами Грузії, ще двоє в Грузії народилися. Утім, продовжувати цю статистику нема сенсу — вона, на жаль, щодня змінюється…

Коля Волков у Станиці Луганській

— На тому боці, оця їхня позиція на горбах. А збоку від нас, буквально метрів 200—300, село таке, хутір Сизе. Він щитався «сіра зона»…

«Сіра зона» — територія, яку не контролює жодна зі сторін. Нічия земля. Хутір Сизе на Луганщині неподалік Станиці Луганської, куди відправили підрозділ Колі Волкова після Дебальцевого.

— Через цей хутір Сизе, через його окраїну, постійно їздили наші машини, заправщики, водовозки, «таблетки», з сусідніх позицій хтось там їздив, ми їздили. У магазин у Станічку, у Станічці магазини працювали. А вони, зарази, час від часу перепливали Сіверський Донець, заходили в Сизе і засади там устраювали. Раз підбили цього заправщика, ще раз підбили БМП. Ніби розвідку туди посилали, якась там і зачистка була, в тому Сизому. СБУ приїжджала, якісь такі були кіборги наворочені, з такою амуніцією, що капець. Ну от, а толку? Потім пройшло щось два тижні, влупили там БМП наше, бо тому що після цієї першої засади рішили, що буде кожну машину супроводжувати БМП. А сепари до того обнагліли, що взяли і по БМП влупили, не побоялись.

Попри такі інциденти, служба на Луганщині порівняно з Дебальцевим видавалася курортом. Рідко коли траплялися обстріли. Час до дембеля тягнувся дуже повільно.

— Думали, що в липні нас поміняють, бо тіпа рік, дембель. Хтось сказав, що до року там. Дуже всі озлоблені були, що ми і липень провели, і серпень там просиділи.

Дехто дембеля так і не дочекався. Друг Колі Волкова Мар’ян Козак загинув під час обстрілу 3 серпня 2015-го.

— Ця втрата найбільше мені болить. Починали війну в одному відділенні. В Нікішиному жили в одному погребі, взимку теж разом стояли, разом виходили з Деби. А весною нас розкинули в різні роти. За розповідями його літніх сослуживців, під час того артобстрілу він загинув, рятуючи іншого бійця. Той вижив.

У Мар’яна Козака залишилися дружина і двоє дітей. Посмертно нагороджений орденом «За мужність» ІІІ ступеня.

1 вересня просто з Луганщини Коля Волков поїхав додому.

Місцеві

Моя нова сусідка — переселенка з Донецька. Батькам вдалося продати там трикімнатну квартиру. Купили доньці однокімнатну «готельку» в Києві, а собі — дім біля Миронівки. Говорять українською — кажуть: «Ми з села».

Донька гладить мою кішку і сміється, що в батьків зараз два коти:

— Один наглий, я його Сепаратіст назвала. А другий тихенький і ніжний, то він у нас Переселенець.

Люди на лінії зіткнення різні. Одні клянуть українські Збройні Сили, інші вважають, що Україна — це досі Радянський Союз, треті пропонують наступати. Усіх об’єднує бажання миру. Суто візуально так звана «вата» переважає. Наприклад, той же Коля Волков зі 128-ї бригади згадує:

— Ми коли в Нікішиному стояли, одного разу нам сказали, що з сепарської сторони будуть їздити машини. Ніби якась домовленість між нами і ними, що в село заїдуть гражданські і будуть якесь там своє імущество вивозити. Під’їхало до нас пару машин, до нашого перехрестя. А у нас вже в хатах вогневі позиції. Не пускаємо ми їх, кажемо: «Яка хата? Що вам звідти винести — винесемо». І якась там жінка з чоловіком на «форді», — я вже не помню, просто помню, що білий «форд», — ця жінка почала нас тупо клясти, типу, що ви укропи, що ви, короче, «тут і останєтесь і тут на ваших могилах ворони будуть срать». Так і сказала.

Розділ 12. Жінка і війна

Швидка психологічна допомога

— Чоловіки зараз не хочуть іти в армію. Це мене і підштовхнуло — піти і показать, що ми, жінки, не гірше за чоловіків. Щоб чоловікам стидно було. Щоб теж йшли в армію і захищали нашу Батьківщину.

Зі Світланою — білявою симпатичною жінкою з великими зелено-карими очима і ямочками на щоках, коли вона посміхається, — я зустрілася у прифронтовому Золотому. На розмову її викликали бійці 59-ї бригади — саме у них жінка служить у пункті перевірки автомобілів. Про Світлану військові говорять із неприхованою симпатією та пошаною — через те, що вона сама добровільно попросилася на фронт. І жодного разу — принаймні публічно — не пошкодувала про це.

Утім, наскільки легко простій жінці, не військовозобов’язаній, було потрапити на передову, вона говорити не хоче.

— А можна я не буду відповідати на це питання? — просить Світлана.

— Можна, — легко погоджуюсь я і тут же роблю висновок: пробити броню армійської бюрократії Світлані було геть нелегко.

Тут, у штабі 10-го батальйону 59-ї бригади, Світлана працює з вересня 2015-го. Їхала сюди як медсестра.

— Я приїхала допомагати пораненим. Як санітар. Але виявилося, що я більше потрібна на іншій роботі — перевіряти технічний стан машин. Цим я, власне, зараз і займаюсь.

До війни жінка жодним чином не була пов’язана ані з армією, ані з медициною. До того, як попроситися на передову, Світлана працювала майстром у Каховському аграрному ліцеї — викладала студентам певні дисципліни.

Тепер у неї в пріоритеті інша робота. Не та, технічна, яку вона виконує у штабі. За будь-якої нагоди, коли керівництво їде на передову, Світлана просить взяти її з собою. Щоб побачити та обійняти уже рідних їй побратимів, які несуть чергування біля умовної лінії розмежування.

— Хлопці радіють, коли ви приїжджаєте на передову?

— Чесно? — повернувшись до мене, посміхається Світлана, і глибокі ямочки на її щоках аж виграють від цієї посмішки. — Зустрічають з великою радістю! З радістю, із задоволенням.

— А що ви там робите, на передовій? Чим допомагаєте бійцям?

— Та для них просто жіночі обійми — уже велика радість. Бо я їм нагадую дім, родину. А ще я з ними розмовляю. Кожного чоловіка вислухаю, щось пораджу, допоможу. Хочу сказати, що дуже багато залежить від їхніх дружин. Якщо дружини їх підтримують, телефонують, переживають, то і хлопці відчувають себе тут дуже добре і вільно. Не дивлячись на обставини і бойові дії.

— А хто вдома чекає на вас?

— Мама, син.

— А сину скільки?

— Тринадцять років от нещодавно минуло. Син взагалі-то пишається мною. Задоволений. З гордістю каже, що «моя мама на війні», — Світлана тепло посміхається, згадуючи сина.

— А не сумуєте за сином? Він все-таки маленький ще?

— Кожна мати сумує за своїми батьками, за сином. Але зараз моя сім’я тут, — твердо каже жінка.

Ми кілька хвилин ідемо мовчки. Проходимо дорогою блокпост на виїзді з міста. Бійці шанобливо вітаються з нами, а передусім — зі Світланою. Її тут поважають — вкотре переконуюся я.

— А скільки на війні будете, знаєте?

— Ну, якщо я вже прийшла сюди, то відступати нікуди, — вона каже це серйозно й усвідомлено. Вочевидь, над цим питанням Світлана замислювалася вже не раз. — Скільки буде тривати війна — стільки і буду я.

А мені в цю мить згадався один з опорних пунктів Золотого, за менш ніж кілометр від позицій бойовиків. І моя розмова з «Батею» — маленьким на зріст, бородатим, говірким чоловіком. Коли він робив екскурсію однією зі «спалень» бійців — вузькою землянкою, де розмістилося чотири ліжка — по два одне над одним, я запитала, чого найбільше тут бракує бійцям. «Батя», хвилинку подумавши, пересмикнув плечима:

— Жінок. А так усе є.

— Так, значить, жінка на передовій все-таки мусить бути? — уточнила я, зважаючи на дискусію, яка вже давно точиться між прихильниками та противниками жінок на війні.

— Якщо в них є бажання, вони повинні тут бути. З ними легше. Подивишся на жінку — і вже легше на душі стає, — такі прості та неспростовні аргументи за присутність на фронті жінок я, певне, чула вперше.

— Що мужчини, що жінки — однакові, — продовжував роздуми вголос «Батя». — Нє, — тут же не погоджувався сам із собою. — Жінки — крепші.

— Нервово? — уточнюю я.

— Ну да. І фізично теж. Мужчини тільки з виду здорові, — іронічно посміхається «Батя».

Він має право так говорити, бо на фронті чоловік десятий місяць. І не просто на фронті, а на передовому його краї. І встиг тут побачити всілякого…

Я тепло прощаюся зі Світланою. Але коли підходжу до автівки, згадую, що не уточнила у неї одну деталь. І, щоб не повертатися назад, перекрикуючи шум машин, запитую у жінки на відстані кілька десятків метрів:

— А ви з’ясували за ці місяці, що найважливіше на передовій для чоловіка?

Вона чує мене і, ані на хвилину не замислюючись, кричить у відповідь:

— Найважливіше — підтримка. І вона у більшості випадків залежить від жінок. Коли жінка підтримує чоловіків або чоловіка, то це велику роль відіграє. І для них це, повірте, дуже важливо.

Я — вірю. Бо сама не раз бачила, як чоловіки плакали, коли згадували рідню. А найперше — дружин та дітей, чиєю любов’ю, підтримкою та вірою у краще вони тут живуть…

А там страху вже немає…

— Із загостренням подій до кінця літа 2014-го я вже розуміла, як багато хто, більшість із мого оточення, що ця війна не обійдеться без нас. Тобто ми якось маємо брати в ній участь. Спочатку я була волонтером. Пішли друзі на війну, когось мобілізували, хтось пішов добровольцем. Я намагалася допомагати їм.

З Оленою Шарговською — невисокою на зріст темноволосою, із модною та зручною зачіскою «каре» дівчиною з карими, майже чорними очима, акуратними рисами обличчя і мініатюрними руками — я зустрілася біля Українського інституту національної пам’яті, де вона наразі працює. Ми присіли на найближчу лаву, де ніхто не заважав мені слухати історію її походу на війну.

— Коли почалася війна, я взялася за волонтерство, — зручніше, наскільки це можливо, вмостившись на лаві, розпочинає свою розповідь Олена. — Спершу я сама шила балаклави, потім організувала кілька десятків дівчат. Ми закуповували тканину, шили з неї різні речі, пекли коржики. На той момент мені здалося, що це дуже мало. Потім, уже на війні, я зрозуміла, що це теж дуже важливо. Але тоді в тилу я бідкалася, що організовувати покупку тих самих тепловізорів, діставати на передову автотранспорт або щось не менш серйозне я не можу. А значить, найбільше, що я можу, — брати у цій війні безпосередню участь.

Про свої думки та своє розуміння того, що насправді потрібно на війні, Олена розповідає з легкою посмішкою. Уже зараз, у тилу, вона усвідомила, що будь-яка її тодішня робота давала немалий результат — і пошиття балаклав, і випікання солодощів, і збирання гуманітарної допомоги. Але на ту мить Олена понад усе хотіла потрапити на передову.

— Найперше, що я просила у своїх мобілізованих друзів, — візьміть мене до себе. У вас тільки формується батальйон, вам, мабуть, потрібні — на той момент я була на це готова — кухарі. Я вмію готувати, я люблю готувати. Але мені сказали, що у Збройних Силах все має бути підтверджене дипломом. Тобто якщо ти йдеш в армію кухарем, у тебе має бути відповідна категорія. Парамедиком, санітаром — так само. А у мене на той час таких документів не було.

Але відсутність потрібної документації не зупинила дівчину. Вона вирішила постукати в інші двері — піти на фронт санітаром первинної ланки допомоги. Через неймовірний збіг обставин Перший добровольчий мобільний шпиталь у той час якраз набирав добровольців для навчання на курсах парамедиків. Із подругою — тезкою — Олена заповнила відповідні документи. І за кілька тижнів уже опановувала навички нового фаху.

— Парамедик — це така спеціальність, яка вимагає виконання дуже простих правил. Єдине що — їх потрібно завчити. Звісно, це відпрацьовується з практикою. Власне, це ті найпростіші дії, те, що треба робити, коли людина поранена, коли в неї критична кровотеча, інші стани, які загрожують життю. Нас цього добре вчили.

Олена наголошує на слові «добре». А я, дивлячись на неї, не сумніваюся, що все, чого вчили дівчат на курсах, Олена завчила від а до я. Бо вона саме з того типу людей, у яких якщо школа — то обов’язково із золотою чи срібною медаллю, інститут — із червоним дипломом, робота — з відзнаками та подяками.

Відучившись у лютому на курсах, уже на початку березня дівчата поїхали на фронт. Олена потрапила на так званий «Равлик» — стабілізаційний центр між передовою та містом Красноармійськ — за 40 кілометрів від передової, куди привозили поранених бійців.

— І там, у цьому стабілізаційному центрі, їм потрібно було надати першу допомогу, щоб людина не вмерла от просто зараз. Або зупинити кровотечу, або вивільнити дихальні шляхи, щоб потім можна було машиною, яка може туди проїхати (а найчастіше це не «швидка», а переобладнаний джип під перевезення пораненого), доправити цього пораненого у лікарню. Щоб він міг оці 40 хвилин, годину до шпиталю відносно спокійно доїхати, без загрози для його життя.

— А ви пам’ятаєте свого першого пораненого? Де це було, його ім’я? — уточнюю я в Олени.

— Я пам’ятаю ситуацію, коли ми вже з моєю посестрою відвозили його до шпиталю, — звівши очі в небо, згадує дівчина. — Тобто це був уже другий етап медичної допомоги — перевезення пораненого у шпиталь — після стабілізації його у пункті первинної допомоги. Я не пам’ятаю, як його звали. Але я пам’ятаю поранення. І дуже добре пам’ятаю, як ми обоє нервувалися, хоча вона мала за плечима медичний технікум, але це і для неї, і для мене була перша людина, за яку ми вдвох відповідали. Це було легке поранення в руку, — посміхнувшись своїм спогадам і, вочевидь, тодішнім страхам, продовжує Олена, — але все одно ми як по написаному виконували найперші дії, які були необхідні, виміряли йому весь час пульс, весь час балакали з ним, щоб він не знепритомнів. Зрештою, перед цим у нього могла бути значна крововтрата. У нього могла бути контузія, про яку ми не знали. Ми довезли його благополучно до лікарні, але ці півгодини здалися дуже-дуже довгими.

Після стабілізаційного центру була важка, виснажлива та напружена робота на передовій. Чергувала Олена, як і решта медиків, у районі «Республіки Міст» — опорного пункту у кілометрі від Пісків — тоді, у березні—травні 2015-го, однієї з найгарячіших точок на карті Донбасу. Тоді там рідко чули тишу — якщо не працювала артилерія, то Піски, «Республіку Міст» та шахту Бутівка, яка була неподалік, накривали мінометами та стрілецькою зброєю. Страху, згадує Олена, у неї не було. Принаймні як реакції на обстріли. Бо з часом вона практично призвичаїлася до режиму ведення вогню з боку противника. Боялася дівчина іншого.

— Якщо брати саме передову, то більшість часу я провела саме біля Пісків. А там усе йшло — за невеличкими винятками — майже за розкладом. Ми знали, що тоді-то, тоді-то почнеться обстріл. Якщо він не починався, ми вже дивувалися. А страх… Страх був іншої природи. Це була реакція на слово «медики». Коли на передовій когось ранило, бійці викликали медиків, тобто нас, по рації. І от ти сидиш під «Республікою Міст», чекаєш, а тут обстріли, шум, біганина часом, і ти дуже боїшся пропустити це слово «медики» по рації. Тому що інакше ти не встигнеш вчасно виїхати, втратиш дорогоцінний час. А другий найбільший страх — коли ти вже виїжджаєш безпосередньо на передову, ти боїшся з чимось не впоратися, боїшся не дати ради тому, на що натрапиш. Ну, а там, на передовій, коли ти туди доїхав, там страху вже немає.

На передову медики їздили в автомобілі «швидкої» — щоправда, так автівки, які доправляли поранених в лікарню, добровольці називали умовно. У перший рік війни «швидкими» на передовій слугувало все, що їхало і могло транспортувати бійця в мирні міста. В автомобілі зазвичай медиків було двоє: парамедик, який виконував роль санітара і в усьому допомагав більш кваліфікованому колезі, та лікар хоча б з мінімальною освітою, який і приймав рішення, що і як робити з пораненим. Але, посміхається Світлана, так усе було в теорії. На практиці траплялися випадки, коли саме їй — без освіти та якісних медичних знань — доводилося приймати рішення та брати на себе відповідальність.

— У мене були такі екіпажі, де моїм медиком був студент третього курсу, 20-річний юнак. І тоді я розуміла, що відповідальність насправді лежить на мені, бо на ту мить я вже мала певний досвід, а він був без досвіду, без практики роботи у критичних ситуаціях. Але все насправді закінчувалося добре. Ми не потрапляли в якісь такі серйозні ситуації. В інших ситуаціях, де були важкі поранення, поряд зі мною були медики, яким я довіряла.

— А коли у вас були найважчі дні? Пам’ятаєте?

Олена на хвильку замислюється. Вочевидь, згадує, хоча від часу її перебування на передовій минуло не так уже й багато, якийсь рік.

— Знаєте, минув час, і воно у мене якимось таким флером ностальгії покрилося. Я не можу згадати важкого, не можу згадати страшного, хоча були дні, коли ще наші стояли на шахті «Бутівка», і ми тоді виїжджали туди і забирали поранених з Пісків. І бували дні, коли було до п’яти виїздів на день, серед них один раз виїжджали і за «двохсотим». Це можна назвати формально важким днем. Хоча, мабуть, так, це було тяжко, — зітхає, пригадавши ті дні, дівчина.

— А що важче сприймали ви? Поранених чи тих, хто загинув?

— Знаєте, найважче чомусь сприймалися — може, тому, що не було оцієї повної, стовідсоткової мобілізації — поранення облич у молодих хлопців. Вони і самі дуже переживали через це. Але це якась така незрозуміла суміш. З одного боку, ти відчуваєш полегшення від того, що він виживе, що його зашиють, полікують. І твоє завдання — довезти його до шпиталю — вирішиться без особливих проблем. Але з іншого боку, їх дуже шкода, тому що вони дуже бояться, що будуть спотворені, будуть каліками, будуть нікому не потрібні.

Так, вивозячи поранених з передової та надаючи першу допомогу у стабілізаційному центрі, Олена провела на передовій три місяці. І саме в той час у столиці НАТО розпочало набір добровольців-парамедиків на курси поглибленого вивчення азів роботи на фронті. Олена вирішила й собі приєднатися до програми. Як з’ясувалося, єдиною умовою для цього була робота в Збройних Силах України за контрактом.

— Нам сказали: добре, ми вас беремо на цю програму, але ви мусите підписати контракт, бо ця програма розрахована лише на контрактних службовців ЗСУ. Я зідзвонилася зі своїми друзями, з якими познайомилася там, на передовій, бо ми всі дуже тісно спілкувалися. Вони підтвердили, що абсолютно готові взяли мене до себе, але потрібен був наказ зі штабу бригади. І от коли туди поїхала, я отримала на руки наказ: жінок на контракт не брати. Мене це страшенно обурило, я сфотографувала цей наказ, розмістила цю фотокопію у себе на сторінці Фейсбук, з цього все це закрутилося — і акції з фартушками і каструльками під Міноборони (там дівчата-військовослужбовці і добровольці протестували проти дискримінації жінок на війні), і розслідування цієї історії з боку МОУ. Наказ потім скасували, але взагалі можливість появи такого наказу — це якийсь абсолютно печерний рівень.

— Це в штабі бригади, у штабі сектору, у Міноборони. А на передовій — яке насправді ставлення до жінки там, де розриваються міни, де летять гранати?

— Наприклад, коли я вже поїхала в штаб дізнаватися, чи можу я піти на контракт, перед тим мене були абсолютно готові брати до себе ті бійці і командири, які стоять на передовій. Тому що ці люди знають, яка я в бойовій ситуації, їм абсолютно не шкодить те, що я — жінка. Правда, була трішки і поблажливість до жінок на передовій, вона мене, якщо чесно, дратувала. Коли ти — жінка, то туди тобі не можна, сюди не варто, там небезпечно. Я готова вибухати: чому небезпечно? Чому не можна? З якого дива я не така, як усі?

Утім, за свої права Олені на передовій боротися переважно не доводилося. Серед госпітальєрів — парамедиків-добровольців «Правого сектору», куди вона перейшла через місяць роботи в ПДМШ, — більшість були жінки, яких поважали і до яких дослухалися на передовій. Тож виборювати своє місце під сонцем Олені не довелося. Ставлення до прекрасної половини там було гідне.

— Ці бійці, які постійно опинялися в якихось гострих ситуаціях разом із жінками, вони вже на власному досвіді знали, що це такий самий боєць і що ці дівчата не будуть, навіть якщо їм по 19, 20 років, — а у нас були і такі — вони не будуть для себе просити жодних поблажок, плакати чи скаржитися.

— То жінка може бути на передовій?

Здається, це питання, точніше власне його постановка, не дуже подобається Олені.

— Жінка має право, — вона робить наголос на слові «право», — має право бути там, де вона вважає за потрібне. У нас, хвалити бога, цивілізація досягла вже того рівня, де немає того розподілу за фізичними даними, що жінка не може піти на мамонта. А в усіх інших ситуаціях у нас є вибір — і в чоловіка, і в жінки — і право йти туди, де він чи вона себе бачить.

— Ну, а самим чоловікам наскільки комфортне постійне перебування жінки на війні? Не тоді, коли вона приїхала-поїхала, а коли постійно поруч як повноцінна одиниця? Немає комплексів та стереотипів?

— З мого досвіду спілкування з чоловіками і з того, що я побачила на фронті, можу сказати, що їм легше і вони краще сприймають тих жінок, які приїхали до них — привезли там волонтерську допомогу, ліки, їжу — і через день-два поїхали. Саме таку роль жінки на фронті вони готові терпіти і сприймати. Вони тисячу разів можуть казати, що їм важко без жінок, але, коли ти приїжджаєш, вони одразу говорять: «Ми вас сюди не кликали. Ми раді, що ви приїхали, але ви можете залишатися там, удома». Тобто це таке собі незрозуміле лицарство, воно все-таки бере гору. Їм, мабуть, важче сприймати, що на передовій є жінка. Бо для них це значить, що вони чогось не доробили. А значить, вони не надто чоловіки, якщо поруч з ними, на війні, має бути жінка.

Відтоді як Олена приїхала з війни, минув майже рік. Нині вона працює в Інституті національної пам’яті й почуваєтсься тут дуже потрібною. Як і вдома, де весь час, коли дівчина була на фронті, її мати місця собі не знаходила. Хоча Олена і не розповідала їй усієї правди — щоб не тривожити.

Думки про фронт дівчина не покинула. Але доки там відносне затишшя, каже, більше користі вона все ж принесе тут, у мирній частині України. Хоча, прощаючись, Олена, посміхнувшись якимсь своїм думкам, наостанок додає:

— Якщо там, на передовій, почнеться гаряча стадія, я не можу нікому пообіцяти, що втримаюся вдома…

Розділ 13. Брати по війні

Ми їх годуємо, вони нас — лікують

— А скільки вона у вас? — киваю на худу руду собаку, яка вдячно тулиться до моєї ноги і підставляє під руку голову — мовляв, гладь, не соромся.

— З місяць, може. Може, трохи більше. Але вона наче як контужена, — відповідає невисокий худий і трохи спрацьований на вигляд боєць, який якраз набирає оберемок дров і прямує до кухні — критого приміщення незрозумілого призначення. Я чекаю на командира, який повинен дати дозвіл на виїзд на передову. Хоча тут, на околицях Майорська — населеного пункту, що практично впирається в окуповану Горлівку, і є передова. Ворог звідси — за кілометр, не більше, а іноді підбирається ближче. І попри те, що саме в Майорську — попередній пункт в’їзду—виїзду громадян, де прикордонники перевіряють усіх, хто їде з окупованої на мирну або навпаки територію, тут часто свистять кулі та літають гранати. То бойовики цілять у військових 42-го батальйону 57-ї бригади, які тримають тут оборону.

— А по чому видно, що собака контужена? — Я прямую услід за бійцем, а за нами — рудий пес. Тут, на території колишнього відділку міліції, ходити можна відносно спокійно. Навіть коли обстріли, сховатися є куди. Сам відділок обнесений бетонним забором у два метри заввишки та метр завтовшки. Та й приміщення поряд — рукою подати. Нирнути можна у будь-яке.

— А як вистріли чує — лякається. І труситься дуже. Але трохи вже гавкає, — співчутливо дивиться на рудого Андрій, мобілізований боєць з Одещини. — Буває, тако хотів його до живота погладити, а він скавчить. Ляканий дуже. Там вистріли як десь близько чути, то він уже ховається. Видно, попадав десь. А що, тут немає де? Тут що люди, що собаки попадали. І ніколи не знаєш, коли і куди воно прилетить.

Разом з Андрієм заходжу до імпровізованої кухні. Як і всюди на передовій, найголовніший атрибут тут — буржуйка. Андрій скидає дрова біля пічки і зазирає в казанок, у якому щось булькає. Час близиться до години дня — у хлопців скоро буде обід.

— А звати його як? — Рудий у цей час слухняно стоїть на вулиці — вочевидь, бійці його вже навчили, що кухня — табуйована для нього територія.

— Рижий. Так і получив кличку Рижий, бо не знали довго, як назвати. А потім хтось сказав: «Рижий». Рижий, та й Рижий. Хай буде.

Виходжу на вулицю. Біля кухні — величезна гільза розміром з добрячу тарілку. Як з’ясовується, це і є миска Рудого, куди бійці регулярно насипають всілякої смачнятини. Така тарілка дуже зручна, переконує Андрій. Через те що вона важка, її не здуває вітром. А вітри тут часто бувають ураганні.

— А який це калібр?

— Великий, — посміхається боєць. Я і сама бачу, що не маленький.

— Більше 150 міліметрів?

— Ага.

У гільзі — тобто мисці Рудого — залишки хліба і якоїсь страви, з чого я роблю висновок, що тварини тут, поблизу цього опорного пункту, точно не голодують.

— А він вам якось допомагає тут, на позиціях?

— Аякже. Гавкає хлопцям, коли нічого не видно вночі.

— На кого гавкає?

— На собак чужих, на людей.

— Бачте, а на нас не гавкає, — сміюся я, погладжуючи Рудого, який не відходить від мене ані на мить.

— Ну, ви ж свої, наші, — посміхається у відповідь Андрій.

Тварин Андрій любить. У нього вдома, на Одещині, у містечку Котовськ, — три собаки, два коти. А ще — свині, кури, корова. Ціле господарство, яке нині лягло на плечі його дружині, доки чоловік на передовій. Йому Рудий нагадує своїх. І не тільки він. У цей опорний пункт біля Майорська щовечора з усіх усюдин прибігають коти — годуватися.

— Котів дуже багато вночі приходить. Десь до десятка.

— Тільки вночі приходять?

— Нє, один постоянно. А вночі приходять, бо хлопці, як собі наготували, то обов’язково залишають частину. Знають, що ближче до темряви сюди прийдуть наші друзі. Вони ж теж їсти хочуть. Не завжди ту мишу вдається упіймати.

— А кажуть, що коти лікують. У вас як із цим?

— Беруть хлопці, да. На ніч. І от казали: в кого ізжога пече чи середина болить, то кіт на желудок лягає — і лікує. Усе проходить. Правда. Ми їх годуємо, вони нас — лікують.

Я виходжу у невеликий двір, де бійці рубають дрова.

З приміщення якраз випливає сіро-білий пухнастий кіт, задоволено мружить очі. Певне, щойно прокинувся.

— А ви всіх тварин підбираєте? — звертаюся я до молоденького щокатого бійця, який натхненно бореться з величезною колодою — ніяк не може її розрубати.

— Та всі, хто приходить, то ті й наші. І люди сюди приходять — ми і їх годуємо. Бо де їм узяти, якщо тут ані магазину, нічого. А поїхати в той же Артемівськ чи навіть Горлівку — то гроші, яких у них часто немає.

— І годуєте, допомагаєте?

— А що з ними робити?

— А хто ще, крім цієї собаки і кота, є?

— Котів багато приходить. Один такий здоровий, я його Сепаром називаю, ну такий вже кабан, то він ходить на сусідній пост — там його хлопці постійно годують. Іноді і до нас заглядає. Щоб разнообразіть кухню, — сміється боєць. Замахнувшись, він нарешті перемагає колоду — потужним ударом розрубує її навпіл.

А я в цей час згадую попелястого кота, якого пригріли бійці 29-го блокпосту на Луганщині. Його теж звали Сепар — ця кличка — одна з найулюбленіших серед військових на передовій. Він був контужений — погано бачив і чув і був дуже худий, коли прибився до військових. Вони його відгодували, виходили. А тварина натомість платила їм добром — щоночі виловлювала у бліндажах мишей, які ближче до осену просто скакали по бійцях — стільки набігло їх із полів.

Годували військові Сепара винятково консервами — бичками та кількою в томаті, які їм передавали у складі армійського пайка. На знак подяки, бо з його появою у бліндажах мишиних танців по головах і тілах захисників суттєво поменшало.

Захисники й захищені

— Це медичний пункт?

— Ну так, для невідкладної медичної допомоги. Усе, що необхідно для допомоги. Є ін’єкційні препарати, таблетовані, все.

Звичайна шафа з ДПС, яка свого часу була у кожній радянській родині, забита медичними препаратами. Тут і знеболювальні, і противірусні, і антибіотики. А ще — шприци, бинти, вата, джгути — предмети першої необхідності на передовій, де поранити може будь-якої миті.

— Хлопці не хворіють, поранених немає?

— Слава богу, мені завжди протягом десяти місяців траплялися такі колективи, що усі здорові, богатирі. Ну так, десь поранення були, такі мілкі. Насморк був, так. А щоб дуже серйозних, то у нас таких захворювань ще не було. І дай боже, щоб і не було. Щоб хлопці всі, які прийшли здорові, вернулися до себе додому, до своїх сімей здоровими, щоб родини зустріли їх з радістю і побачили своїх героїв здоровими, щасливими. І щоб у нашій країні настав довгожданий мир.

Спілкуємося ми у звичайній кімнаті звичайного будинку, де ще донедавна, до війни, мешкали цивільні. Тепер тут квартирують військові. Цим будинкам на околицях прифронтового міста Золоте, що на Луганщині, не пощастило. Вони опинилися на лінії зіткнення — там, куди вдень і вночі стріляють бойовики із сусідньої окупованої Михайлівки чи Первомайська. Ціла вулиця, яка веде уздовж полів Золотого, тепер порожня. За винятком військових.

«Док» — невисокий осадкуватий чоловік, з круглого обличчя якого, здається, не сходить посмішка, за штатом санінструктор. А в житті бійців 59-ї бригади, що стоять на передовій Золотого, — лікар. Та найбільший ворог мишей, яких тут, зважаючи на поля, — цілі табуни. Проти них у чоловіка два засоби:

— Миші, гризуни — це переносники інфекції, то ми стараємося їх позбавлятися. Отраву купуємо, заводимо свійських тварин, надійних: кішки, собаки — це наші надійні друзі.

Одна з таких «друзів» лежить у сусідній від імпровізованого медпункту кімнаті. Красива доглянута смугаста кицька з білим животом ліниво розкинулася на одному з ліжок. Уваги на тих, хто несподівано вдерся у її простір, вона не звертає.

— Будь ласка, наша Кицуліна, — підходить, щоб погладити, до кішки «Док».

— А де взяли? На дику вона не схожа. — Кицуліна при цьому навіть очей не відкриває.

— Домашня, прибилася. Приютили. Почула добро, ласку солдатську — не обіжаємо, кормимо її.

Нарешті кицька прокидається й солодко потягується на теплому від її тіла ліжку.

— А давно вона у вас?

— Вже два з половиною місяці.

— Як назвали?

— Кицуліна.

— Кицуліна?

— Так, у мене вдома такі кішки, то ми так вже й назвали по-свійськи — Кицуліна.

«Док» бере кішку на руки, і вона сонно тулиться до чоловіка. Що Кицуліна його улюблениця, видно неозброєним оком.

— А вона хоч мишей ловить? — сміюся я. Кішка в імпровізованій оселі бійців, де колись мешкали цивільні, а нині квартирують бійці, поводиться не як гостя, а як повноцінна господиня.

— Ловить, показує, що вона хороша господиня.

— А ночує з вами чи на вулиці?

— Ночує вдома. На ліжку. Кішки, вони все одно відчувають якісь негативні поля, у нашому домі вони біля кожного можуть полежати. І там у кімнаті, і тут у кімнаті. Але улюблене місце в неї — біля плити, де тепленько, — посміхається «Док», погладжуючи кішку.

В оселі, яку бійці вже трішки обжили, усе під рукою — від автомата, який зазвичай лежить біля ліжка, бо підняти по тривозі можуть будь-якої миті, до шкарпеток, які сушаться над плитою. У кутку тісної кімнати — маленький телевізор.

— А що показують? Сепар-теве? — я киваю на «зомбоящик».

— А у нас тарілка, і дивимося ми тільки українські канали. Треба ж знати, що у світі твориться, — відповідає «Док».

Він родом з Вінниччини, Бершадського району, села Тернівка. Має 25 років стажу як дільничний лікар-терапевт. Працював у Тернівській дільничній лікарні, доки повісткою не призвали на фронт.

— Маю онуків, дві дівчинки — Ліля і Вероніка. Ліля ходить у другий клас. Вероніка — 5 років, ходить у дитсадок, проживають вони в місті Умань. Дочка Олена, жінка Надія, батьки, теща — цей перелік тих, кого залишив у дома, «Док» озвучує зі світлою посмішкою на вустах. Вони всі тут світліють, коли згадують про родини.

— А чим кицьку годуєте? — відвертаю від світлих, але сумних — тому що в розлуці — спогадів «Дока», киваючи на Кицуліну на його руках.

— Чим годуємо? Солдатським. Що готуємо, те вона в нас і їсть.

— Невже всеїдна?

— Ага. І борщ їсть, і консерви, те, що нам в армію поставляють, — і бички, і сардини, і вареники, буває, коли готуємо на великі свята, то даємо. Деруни.

— То я бачу, у вас тут цілий ресторан — деруни, вареники. Хто це так балує бійців?

— У нашому домі є дуже хороші повари, в нас є навіть чоловік із позивним «Начпрод», а простіше — Ваня. Дуже готує гарно. Сам зі Львівщини, — видно, що «Доку» приємно розповідати про їхнього умільця-повара. — А так готуємо по черзі — стараємося. А Вані допомагаємо завжди — напівфабрикати готуємо, а він уже з них усе робить — борщ, суп. Готуємо, як і вдома, як будь-яка хазяйка.

У цей час вхідні двері рипають, і в кімнату, де ми спілкуємося з «Доком», заходить високий темноволосий чоловік у шапці. На руках у нього маленьке руде кошеня. Таке маленьке, що тоне у великій долоні чоловіка.

— Ой, а хто це? — Я миттю переключаюся з Кицуліни на двох нових симпатичних гостей — бійця та його рудого друга.

— Це Рижик наш, найкращі ліки для душі, — чоловік обережно, щоб не роздавити, гладить маленьке пухнасте сонечко.

— А скільки йому? — на вигляд кошеняті не більше трьох-чотирьох місяців.

— А хто його знає — маленький, — тепло посміхається чи то до мене, чи то до Рижика боєць.

— Коли ви його знайшли?

— А як приїхали, так і прибився. Десь три місяці. Це наш улюбленець.

У цей час Кицуліна, яку «Док» посадив на тумбу, намагається познайомитися з Рижиком. Шерсть на малому наїжачується, він зіщулюється і тулиться до свого захисника. Рижик — з іншої оселі, і тут усе для нього незнайоме, крім «Лиса» — бійця, який приніс його сюди.

«Лис» родом з Житомирщини. На війні четвертий місяць — з шостої хвилі мобілізації. До війни працював на себе — виготовляв на замовлення меблі. Щойно прийшла повістка — пішов на фронт. І одразу ж потрапив на передову — у Золоте.

— Не ховалися, не тікали?

— Ну, як мені ховатися, тікати, коли у мене два зяті відвоювали. Точніше, один відвоював уже, другий військовий, то він тут постійно.

— Ну, а як родина, як дочки?

— Дочки — нормально. Жінка хвилюється, а дочки нормально — ну якщо чоловіки у них уже були тут, то вони цю школу вже пройшли. Зараз мамку свою підтримують морально.

Як з’ясовується у ході розмови, «Лис» міг потрапити на передову і раніше. Одразу як Росія анексувала Крим, чоловік пішов до місцевого військкомату — проситися на фронт — відвойовувати півострів.

— Сказали — чекай, час іще не прийшов. Ну, а потім — час прийшов. І от я тут.

«Лис» іще встиг побачити народження свого першого онука, якому нині майже рік. Крихітний Рижик, про якого він зворушливо турбується, нагадує чоловіку рідний дім. Але не кота, який у «Лиса» теж є, а маленького рудого кролика, якого ростили усім домом.

— Кролик от такого от кольору точно. Маленький, декоративний. Зараз уже виріс.

— От такий от руденький?

— Точно такого кольору. Цей геть кролика нагадує.

— Це він, напевне, на вулиці у вас і не живе? — киваю на малого Рижика. — А там, де тепленько?

— Ну, а як же його вигнати на вулицю? Тим більше, що він у нас культурний. На пісочок ходить. Хоч ніхто його не вчив. Зразу ж, з першого разу, як тільки поставили пісочок, — і все. Він тут і ходить. Щось у ньому є породисте.

Породистого в Рижику — лише довга кудлата шерсть. Певне, хтось із його батьків мав в роду «сибірських». Усе решта — типове дворове.

— Він сам вилазить до нас і спить. Його і кликати не треба, — продовжує розповідь про щасливе життя Рижика «Лис», — залізе в спальний мішок — геть потім і не витрусиш, — сміється. — А то топчеться по тобі всю ніч. Вдень висипається, а вночі грається.

— Не дає спати? — сміюся.

— Ні, чого, хватає сну.

— А мишей ловить? Кажуть, у вас тут миші.

— Миші є, але для того є більші коти, щоб ловити. Воно саме з ними, цими мишами, гралося ще б, — киває на Рижика, який якраз грається з великим пальцем «Лиса», чоловік.

— А бійці підбирають усіх тварин, що приходять до них? — у мене вже давно закралися підозри, що тваринний світ на передовій Золотого одним Рижиком та Кицуліною не обмежується. На вулиці, до того як зайти у хату, я помітила кілька дворових собак. І це лише ті, кого я побачила.

— Ну, а куди ж їх виганяти? Ну гляньте на нього — куди ж його вигнати? А сніг, а холод буде… Шкода, все ж жива душа.

— А годуєте чим? Він же маленький, йому ж, певне, молочка хочеться?

— Та ні, їсть усе. Всеїдний. Що ми їмо, те й він.

— Крім того, що душевно лікує, яку він ще тут функцію виконує?

— Сама головна — це душевна. Воно ще маленьке, щоб якусь іншу функцію виконувати. Граємося з ним. От так от погладиш — і вже легше. Дім нагадує. — «Лис» гладить руде сонечко і непомітно посміхається. Може, згадує маленького внука. Може, двох дочок та дружину, які чекають на нього вдома.

— А чого війна вас навчила?

— Чого? Та, напевне, життя любити. Радуватись кожному дню прожитому. Чого ще війна може навчити? Цінувати життя, цінувати близьких. Війна — це неприродне. Ми не народжені для війни. Ми народжені для любові й миру, — закутуючи у бушлат руде маля, невесело говорить «Лис». Разом виходимо на вулицю. Він, прощаючись, махає нам лапкою Рижика, якому війна подарувала родину. Ту, яка не скривдить, не викине, не залишить голодним.

— З тваринами зрозуміло, а з місцевими мешканцями у вас які відносини? — повертаюся до «Дока», який виходить разом із нами — провести «Лиса» і Рижика.

— Гарні. Особливо зі школярами. Ходімте, я вам покажу, що вони нам подарували, — повертаємося до оселі військових. З одного з ящиків радянського комоду «Док» витягує синьо-жовті стрічки, сплетені як браслет, і ляльки-обереги, зроблені власноруч.

— Це нам школярі подарували. І концерт для нас організували. Ми часто ходимо в школу — ділимося з ними харчами. Влаштовуємо їм патріотичні уроки. Вони нас не бояться, уже звикли. Навіть чекають нас, радіють, коли ми приходимо, — ділиться «Док».

Ця школа, про яку розповідає Док, розташована неподалік від передових позицій бійців. Туди й їдемо, щоб послухати, що про військових скажуть місцеві.

Нам назустріч виходить вчителька англійської мови Антоніна Анатоліївна — маленька жіночка з круглим щирим обличчям та кирпатим носом. Дітей у школі, каже, вже немає, — розійшлися. Попри те, що на годиннику лише дванадцята.

— Дітки ходять кожного дня до школи. Але класів у нас немає. Навчання індивідуально-групове. У класі один або двоє учнів. Узагалі в школі зараз 11 учнів з різних класів. Другого і шостого класу немає. А так в інших класах — по одному, по двоє учнів, — розповідає педагог.

— А чому так мало учнів? У Золотому ж відносно тихо останнім часом? — За даними штабу АТО, Золоте лише час від часу потрапляє у гарячі зведення з фронту. Ситуація тут — відносно інших напрямків передової — частково стабілізувалася.

— З початком нового семестру, якщо буде спокійно, то діти будуть повертатися. Багато родин повиїжджало звідси, і вони ще бояться сюди повертатися, — пояснює Антоніна Анатоліївна.

— Кажуть, що цій школі військові допомагають, так?

— Так. — Кругле обличчя Антоніни Анатоліївни розпливається у добрій посмішці.

— А як допомагають?

— Приходять до нас, з дітками спілкуються. Цукерки діткам купували, приносили, соки приносили, допомагають.

— Дружньо живете?

— Дружньо, аякже. Ми з дітками робили такі обереги, ляльки-мотанки, готували привітання, листівки, дарували все це бійцям. Їм дуже сподобалося. А діти ще хочуть намалювати військовим малюнки.

— А Золоте — українське місто? Які тут настрої? — моє питання, вочевидь, дещо дивує Антоніну Антоліївну — колись студентку Київського національного університету імені Тараса Шевченка, факультету філології, яку волею долі закинуло за сотні кілометрів від столиці в область, яка нині переживає війну. Я не встигаю закінчити запитання, як вона твердо і впевнено відповідає:

— Українське місто. І настрої тут теж українські. І люди тут дружні. І з військовими дружньо живуть. А як же інакше?

Я ж повертаюся до припаркованого неподалік школи авто з думкою про те, що іноді люди оцінюють настрої та ставлення одне до одного лише виходячи зі свого особистого кола знайомств та спілкування. Тому ця оцінка, на жаль, далеко не завжди є об’єктивною.

Місцеві покидали, а нам годувати…

— Це він у нас тільки вчора появився. Новий. Двоє єсть, а це новий появився.

Високий кремезний Валерій — боєць 14-ї бригади, яка стоїть на охороні Мар’їнки—Красногорівки, про нового мешканця їхніх позицій — клишоноге цуценя попелястого кольору — розповідає, не відриваючись від процесу. Чоловік чистить картоплю: за кілька годин у бійців обід. А разом із ними — і в численних тварин, кількість яких тут одразу і не зрозумієш, — стільки їх різного кольору, зросту та ваги бігає навколо.

— А звідки взявся цей малюк? — Намагаюся дотягнутися до цуценяти, яке забилося у куток біля буржуйки, звідки дістати його не так просто. Воно не боїться, а просто гріється — малому явно бракує тепла.

— Принесли. Ми з хлопцями ходили в місто і взяли. Ми ж в город виїжджаємо за сігаретами. А вони там возлє магазіна нас уже ждуть. Місцеві знають, коли ми приїжджаємо, от і приносять хто кого. Хто собак, хто котів, хто геть малих, таких, як цей, — киває на цуценя Валерій.

— І ви от так от всіх забираєте?

— Ну канєшно. А куда ж їх діть? Мєсним не хватає, шоб себе прогодувати. А тут ще ці роти.

— А що їдять?

— Що їдять? Та все їдять. Те, що ми їмо, те й вони.

Сьогодні, судячи з приготувань, брати менші будуть смакувати варену або смажену картоплю. На лаві поруч із бійцями помічаю «десерт» — банку армійської тушонки.

— І багато у вас таких біженців?

— Та багато. Троє собак. Восьмеро котів. Покидали жителі, а нам кормить нада.

— А вони як вам віддячують?

— Ну, охраняют, помогают, конечно.

— А допомагають як?

— Ну, картошку чистить поки не виміють, — нарешті відривається від процесу чищення і піднімає на мене очі Валерій. Намет-кухня вибухає сміхом.

У цей час на кухню неквапно, як господар, на кухню заходить сіро-біле невеличке кошеня, треться об ноги бійців.

— О, а цей у нас із развєдки — радісно зустрічає кота Валерій, — вєздє проскочить. Відеокамеру цепляй на него — і вперед. Бігає кругом, пару раз було і до «них» (бойовиків. — Ред.) забігав — ми в бінокль бачили.

— А звати як цього героя?

— Малявка, — гладить Валерій симпатичне кошеня. Долоня бійця якраз розміром з Малявку.

— А мишей у вас тут багато? — я швидше машинально уточнюю, ніж запитую бійців, бо вже знаю відповідь — у таких місцях вона в усіх однакова. Стоять бійці у чистому полі, яке вже кілька років поспіль нічим не засівали, як і довколишні поля. Тож єдина можливість у мишей вижити — шукати інше джерело харчування. Найближче таке джерело — армійська кухня, де є і крупи, і картопля, й інші продуктові запаси.

— О, насчьот мишей — їх тут багато. Сєрий, а покажи-но наші «запаси».

Один з бійців, який допомагає Валерію чистити картоплю, піднімається і підходить до армійської шинелі, яка висить на вході в кухню. Струшує її.

— Нет, еще ничего нету. Поздно приехали. Кормежка уже была, — підморгує він мені.

— Яка така «кормьожка»?

— Вот здесь, в тулупе, собираются мыши, и мы любим кормить этими мышами наших кошек.

— Це ви щоранку трусите цю шинель тут?

— Ну да. Это у нас такая ловушка для мышей, они здесь живут.

— Попробуй, може, вже є, — пропонує побратиму Валерій.

— Та мы ж только вытрушивали.

— І що, там, внизу коти чекають?

— Канєшно. Ми їх годуємо із самого ранку, харчі армійські економимо, — жартує інший боєць, який якраз заходить до кухні повідомити, що заступає на пост — на передову.

— Собаку будешь брать? Или пускай отдохнут сегодня? — уже цілком серйозно запитує у бійця Валерій.

— Та пускай отдохнут. Потом возьму.

— А ви що, собак із собою на пост берете? — втручаюся у розмову я.

— А как же. Приучаем их нести службу, помогать.

— А що ви там вчите їх робити?

— Они, как и мы, дежурят, слушают. Если кто-то подлазит — дают сигнал. Они у нас вместо тепловизоров, — сміється боєць. — Надо же как-то выходить из положения, когда у тебя элементарного не хватает.

Разом із черговим виходжу на вулицю. У бійців якраз прийомна година. Волонтери привезли військовим харчі та великі каструлі.

— Ой, а у вас що, раніше каструль не було? Як же ви тут їсти готували? — ловлю на ходу маленького осадкуватого бійця з широким обличчям та очима-«ґудзиками». Позивний у нього — «Ведмедик». І він кумедно гаркавить при розмові.

— Нє, то ми раніше в бачках готували. То незручно було. В кастрюлях набагато легше. І лучче.

— А що переважно готуєте? — Раціон бійців тут на сто відсотків збігається з раціоном братів менших. Бо собаки і коти, підібрані на вулицях Красногорівки, їдять усе, що дають їм захисники. Балуваних, як з’ясувалося, тут немає. Хіба коти вранці отримують додаткову порцію м’яса — коли військові витрушують армійські бушлати.

— Супи готуємо, каші. Борщ варимо. Ну все. Все, що заказують. А взагалі раз у сутки повинно бути якесь гаряче. А там утром і каша, і макарони, і гречка, і рис. Не голодаємо. — «Вемедик», вибачившись, несе привезену волонтерами величезну каструлю до кухні. За ним хвостиком біжить Борода — мале, кумедне, волохате цуценя з довгою білою шерстю на підборідді, яка і справді схожа на бороду. Наче відчуває, що з цієї каструлі невдовзі годуватиметься і він.

На нього подивлюся — і вже якось легше…

Доки бійці готують обід та розвантажують автівку волонтерів, тиняюся невеличкою територією, де розташувалися військові. Неподалік кухні помічаю справжній тренажер — для пропрацювання м’язів рук та пресу. Теж — подарунок волонтерів.

— А хочете, я вам покажу, де ми живемо? — несподівано лунає позаду. Це один із бійців, які чистили картоплю на кухні, вийшовши на вулицю, помітив мої намагання ознайомитися з буденним життям на передовій.

— А давайте! — радію я такому екскурсоводу. Розібратися тут самостійно — де, що і для чого — трохи складно.

— Тільки голову бережіть, — попереджає мене боєць, прямуючи до… мосту, який розташований по прямій, але на метр вище від опорного пункту бійців. Щоб потрапити на територію, нам доводиться спускатися імпровізованими сходами.

Тільки зараз я помічаю, що простір між мостом і землею завішаний ковдрами, а коли мій провідник відкидає ряднину і, зігнувшись, навприсядки заповзає всередину, я розумію весь сенс його попередження. Так само навприсядки заповзаю у вхід. Попереду відкривається дивна картина — купа спальних мішків, ковдр, шинелей. Усі викладені акуратними рядами. Посередині — вузький прохід. На деяких «ліжках» сплять бійці — вочевидь, ті, хто чергував на передовій вночі.

Розігнутися тут можна хіба на дві третини.

— А спина не болить так «ходити»? — пошепки, щоб не розбудити тих, хто відпочиває, уточнюю я у свого провідника.

— Та ми вже звикли, — так само пошепки відповідає він. — Зате тут безпечно, — стукає по бетонному перекриттю зверху. — Нічим не проб’є.

На одному зі спальних мішків помічаю кицьку, яка, примруживши очі, уважно вивчає непроханих гостей — нас. «От кому тут найзручніше», — подумки відзначаю я.

Так само навпочіпки вибираємося з імпровізованої спальні. Ще раз оглядаючи територію опорного пункту, мовчки погоджуюсь, що більш безпечного місця, ніж «спальня» під бетонним мостом, годі шукати.

Поруч із кухнею крутиться Борода — біле симпатичне цуценя. Трохи далі, притиснувши вуха, сидить ще один невеличкий пес ясно-коричневого кольору. Безпородний, як більшість тварин на передовій. Намагаюся підійти погладити, але він швидко зникає серед дерев.

— Та ми його вже півтора місяця не можемо приручити. Наче як і живе вже з нами. Приходить їсти — ми йому тут недалеко миску поставили. Але до рук не йде. Але нічого, буде свій, — високий, під метр дев’яносто, широкоплечий кремезний юнак з геть дитячим обличчям підходить до мене познайомитися. Звати його Коля. Позивний — «Філософ». На передовій він уже не перший місяць і на практиці встиг переконатися, яку користь тут приносять собаки.

— Вночі у нас тут темно дуже буває. Нічого не видно. Кругом — ліс, поля, бур’ян. Недавно тут був зайшов до нас з того боку чоловік. Тільки з паспортом — без кошелика, без телефону, нам розказував, що мєсний, що не туда зайшов, заблудився. Так от собаки його і допомогли «вичислити». Почали гавкати — дали знати, що чужий іде. А так він міг би і пройти, бо не прямо на нас йшов, а кущами.

— Так дізналися, хто це? Бойовик, сепаратист?

— Думаю, що да. Місцеві тут не ходять — усі знають, що дорога тут перекрита. Явно, що це якісь у них були разногласія там, серед бойовиків. Може, він тікав від своїх, зайшов не туди, бо донецька прописка була у нього.

— А куди його віддали?

— На допит, куди ж іще? Міліція приїхала місцева і забрала його. А там я дальше не знаю, що з ним було.

Перед нами «Борода» з коричневим, ще не прирученим псом затівають гру — у доганялки. Вони обоє молоденькі, і їм ще хочеться гратися. Хоча тут, на війні, обом доводиться працювати — нести чергування.

— Вони переважно з міста прибиваються — продовжує розповідь про братів менших Микола. — Були ще два великих пса. Ну, вони так, приходять, буває, поїсти, на пости приходять. Чергують із бійцями. А ті їх підгодовують. Десь з боку міста приходять. Видно, там десь їхні дома, ніхто їх не кормить, то вони тут шукають їсти.

— А хтось їх навчає — нести службу, чергувати на постах?

— Якщо є час, то займаємося. У нас тут є дехто з бійців, які розуміються на дресируванні. Але не завжди час на це є. Ми ж тут постійно або на чергуванні, або відпочиваємо, або кухнею займаємося — допомагаємо тим, хто готує. Але тут бійці більше котів люблять, вони помагають нам мишей ловити, — цілком серйозно каже «Філософ».

«Коли мишей ціла армія, з якою, як і з бойовиками, потрібно боротися постійно і не покладаючи рук, тут не до жартів», — думаю я.

— Миші тут це проблема. Тут же поля були, два роки тому зерно звідси ніхто не збирав — вони й порозводилися. Ми навіть на постах стоїмо — то вони по нас чуть не бігають. Мишей дуже багато, дуже багато. Ми все ховаємо в ящики. Бо все їдять. Починаючи від цигарок. Цигарки з’їдають страшно. Ми, як тільки приїхали сюди, не знали цього. Я там запас якийсь із собою брав — все з’їли, за одну ніч, — на цих словах я не можу втриматися від сміху. Микола і сам сміється, згадуючи цю кумедну історію.

— Тут навіть у сусідів у бліндажі кицька привела п’ятьох котенят. То вони їх підгодовують, дивляться за ними. Ну, скільки їм там — тижні три. А так пізніше, коли підростуть, будемо розбирати їх по бліндажах. Щоб помагали ловити мишей, — розповідає Коля.

Він і сам, зізнається, більше любить котів. Бо вони нагадують «Філософу» дім. Особливо Малявка — сіренький кіт-розвідник, з яким я вже встигла познайомитися. У Миколи вдома — майже точна копія кота-шибеника.

— Дуже нагадує про дім. Коли подивишся на нього, погладиш — вже якось приємніше стає. Буває, з дому дзвонять, розказують, яких кіт збитків завдає чи які у нього зараз звички, а я на цього подивлюся — і вже якось легше.

— Вам тут і психолога не треба з такими котами, — жартую я.

— Да, коли рядом кіт — то хоч якась розгрузка є. А то так тут можна просто з ума зійти. Сидіти в цьому лісі, нічого не бачити.

— Тяжко?

— Тяжко, звісно ж, тяжко. — Хлопець невесело хитає головою. — Не те, що вдома. Умови життя, те, що постійно стріляють, що відповідати не можна. Що вдома давно не були, — на цих словах він важко зітхає. Вдома, як з’ясовую, Микола не був уже три місяці. — Але нічого, тримаємося. Не здамося…

Коли прощаюся з бійцями та їхніми підопічними, мені спадає на думку, що цей зв’язок між тваринами і людьми на передовій набагато більше, ніж просто дружба та турбота, як за сотні кілометрів звідти, де мир і спокій. Ті, кого волею, іронією чи примхою долі звело разом, допомагають тут, під кулями та снарядами, одне одному виживати. І що, певне, найголовніше, — лікують одне одного, не даючи душам зачерствіти та зневіритися…

Розділ 14. Повернення

Цивільним здається, що з пораненням війна закінчується. Це не зовсім так.

— Коли я лежав у госпіталі, це вже не була війна, але я був на війні, — каже Петро. — Просто не в бойових діях. Тому що навколо тебе такі самі солдати. Заходять люди ззовні, але все одно ти ще там. А от вже коли виписали і повернувся додому…

Скільки б і з ким я не спілкувався, повернення до цивільного життя у всіх військових викликає біль і відторгнення.

— Я думав, що мене ніколи нічого не зачепить, шо це ніяк не впливає на мене, але через певний період часу я з людьми не зміг порозумітися. У мене був зовсім інший погляд на життя, на стосунки між людьми. Я не розумів, як близькі друзі, знаючи мене, щось торгувалися про вибори. Там, на війні, ніхто б нікого не кинув, життя готові були віддати. Куди хочеш би йшли, щоб витягнути. А тут просто такі стосунки, знаєш. Я не розумів того, що це не війна, що люди живуть так, як живуть… Перші три місяці у мене таке серйозне нерозуміння було. І дуже мені хотілось повернутись назад. Я рвався, я з милицями хотів їхати назад. У мене декілька разів таке було, що я практично вже виїжджав…

Я побачив Петра, мабуть, саме в цей період. Ми зустрілися в «Купідоні» — київському арт-кафе. Був іще один ветеран — з «Азову». Пили пиво. Хлопці безперервно розповідали військові байки. Про те, що у кожному підрозділі мусила бути людина, яка до початку військових дій вдавала з себе крутого бійця, а під час першої ж небезпеки ставала неадекватною.

Петро розповідав про хлопця, який раптово падав на землю і кричав: «Воздух!» — тоді, коли це могло вартувати життя іншим. «Азовець» говорив про товариша по службі, який мало не застрелив своїх ще на полігоні. І про те, як у шпиталі в Маріуполі зустрів бійця зі зламаною ногою:

— Осколок? — питаю у нього, а він тільки відмахується. «Попиз…ся». Вже потім я почув справжню історію. Чувак на блокпосту напився, заліз у танк і вистрелив у своїх. Один загиблий. То інші дістали того з танку і давай бити. Ось цей ногу зламав.

Спочатку мені було цікаво їх слухати. Про пса, якого «азовець» забрав з фронту, бо обидва поранені в ліву передню лапу, про загиблих і тих, хто вижив. Але за годину я зрозумів, що зовсім тут зайвий. Вони навіть не помітили, як я пішов. Ця стадія тривала недовго. Петро почав відвідувати тренінги данських військових.

— А далі вже я почав трохи усвідомлювати, розуміти, що я тут, зараз маю стати на ноги. Стати на землю. І дуже добре, що буквально в цей час я почув про тренінг, де ветерани, такі ж, як і ти, люди, десятки років допомагають іншим ветеранам. Вони тобі пояснюють, у якому стані ти був там, у якому ти тут. Що відбувається з тобою, з твоїм організмом. Це дуже сильно допомагає. Потроху ти повертаєшся до життя. Стаєш на ноги…

Є такі, як я, поранені. Є демобілізовані, що рік відбули. Але переживання в людей подібні дуже. Є, наприклад, полковник-пенсіонер. А чого він тут — у нього син загинув. У них сім’я військових. Два сини військових. І молодший син загинув у Донецьку. І він тут. Він дуже добре тримається. І як батько, і як людина.

Він розповідав, що ходить на цвинтар до сина. І він з ним там говорить. І не тільки з ним, а й з іншими. Я так розумію, там меморіал, де їх ховають, хлопців, які загинули. Він їм там цукерки роздає, ну, ставить на могили. Він це переживає, але він живе. Цього разу він привіз і дружину, яка це все ще важче переживає. Він її називає «бабушка». Ми спілкувалися з нею. Він каже, що вона вперше посміхнулася з того часу, як син загинув.

Було дивно чути, що його найбільший страх у тому, що недалеко російський кордон. І якщо нападуть, його війна не лякає. Полковник боїться, що зруйнують могили.

Восени 2014-го Петро вирішив балотуватися до Верховної Ради. По мажоритарному округу в Івано-Франківську. Це були вибори, коли до парламенту як в округах, так і за списками партій балотувалися десятки бійців і ветеранів. Кампанія Шкутяка була дуже дешевою. Більшість людей волонтерила, а не працювала за гроші. Я, наприклад, писав сценарій фільму, знайомий безкоштовно монтував — як «пластун» «пластуну». Опонентом Петра був бізнесмен з орбіти Коломойського. У тому таборі грошей не рахували. І не цуралися брудних технологій. Наприклад, дзвінків виборцям. Під виглядом опитувань оператор по той бік телефону з’ясовував, чи знає виборець, що Шкутяк нібито вдавав поранення, ніколи не був на передовій чи щось подібне. Гроші перемогли. Петро посів на тих виборах друге місце.

Він узяв коротку паузу, а потім знову повернувся у політику. Зараз Петро — депутат міської ради.

— Всьо почало бісити мене тут, — без роздумів описує своє повернення до мирного життя Коля Волков.

До війни він був журналістом в івано-франківському виданні «Репортер». Після став редактором сайту. Наче досяг успіхів — збільшив відвідуваність. Але через півроку звільнився.

— Постійно інформаційний потік. Чи відвик від того, чи що, не знаю, но мене оце захарило. Приходиш додому, поїв — і дальше давай копать цей інтернет, що появилося, що там сталося, а може, це поставити на сайт, а може, це. Сайт — це ж 24 години на добу.

Коля вирішив принципово змінити спосіб життя. Його нова робота геть не інтелектуальна.

— Зараз працюю, називається в мене посада «робітник терміналу» — на центральному терміналі «Нової пошти». Грубо кажучи, грузчик. Мені легше, я там зміну відгаратав, а там прийшов додому, маю чистий спокій. Можу відпочити головою, можу піти на вулицю погуляти, щось почитати, можу побавитись, можу подзвонити комусь спокійно і т. д. Та й получилось, що грузчик получає більше, ніж редактор сайту.

А ще Коля, як і більшість ветеранів, підтримує тісні контакти і з вчорашніми побратимами, і з новомобілізованими на фронті. У якийсь із вечорів ми не змогли зустрітися, бо Коля з побратимами повторно відправляли на фронт друга.

— Пішов Віталік, Віталій Астаф’єв, теж від дзвоника до дзвоника він прослужив, з Франківська. Відома людина у вузьких колах, з 128-ї бригади, от відома тим, що душевний дуже чоловік. Йому 45 років, уже дід, онука має. Женився півтора місяця тому. Після 10 років спільного життя, третій раз, нарешті вони дійшли до того, щоб узаконити спільне життя… Може, варто було якось, щоб він їздив по реабілітаціях чи що, не знаю. Воно гризе, розумієш. Ти дзвониш, оце от з четвертої хвилі там пацани сидять, і п’ятої, шостої. Я так більше з четвертою передзвонюсь. Він так само з офіцерами, хлопцями. От воно гризе, гризе. А зараз особливо — бригада заїхала у березні в задницю, вибач, в оці Піски, шахта «Бутовка», Авдєєвка, 93-тю бригаду поміняла. Та й всьо. Це вже літає там. І Віталік каже: «Я тут, а вони там». Кажу йому: «Ми ж в резерві, як буде глобальний кіпіш, нас і так перших візьмуть. Нас же всіх обдзвонили, нагадали, що ми в резерві».

Та й оце ж учора зібрались, трохи попили, поговорили, сказали, хто тут вар’ят. Ілька — дружина — обіжена. Усі кругом обіжені, тільки Віталя довольний, попав у рідну стихію.

Приклад Віталіка непоодинокий. Тисячі людей підписують контракт, бо не здатні адаптуватися до цивільного життя після війни.

— Дзвоню хлопцям — по селах сидять. Бо то багато, багато серед нас таких простих селян, знаєш. Тоже боляче їх слухати. Приїжджають вони туда, починають там їх поїти. Находяться там всякі наливайки — і давай, ти такий герой, давай. Друзі, родичі. Та це ж для села така подія, як я не знаю. Та то і для міста тоже, вся родина починає. Ну, бо це найнебезпечніша штука для тих, хто вертається. Я сам перший отпуск пам’ятаю туманно, бо мене крило і закладав трохи. Є такі, коли не подзвониш, то чую по голосу, що п’яні. Ти йому кажеш: «Давай на роботу кудись, жінка дома, ти ж таке пережив, чоловіче, цінуй, що ти маєш». Нє, тут йому погано. Бо він задзвонив одному, задзвонив другому: «А пам’ятаєш, як ми то, а пам’ятаєш, як ми цей». Та пам’ятаю, чоловіче. Будем ще згадувати все життя. Але нашо ти це… Починаються ці п’янки безконечні. Це ж тоже, напевне, якийсь синдром оцього повернення. Тяжко, інший там без роботи сидить. Десь працював, зараз прикрилася контора, ще щось. Куча народу зараз оце на контракт ідуть з наших. Немає де подітися. За кордон не хочуть. Та й таке.

Справа не тільки у психології, а й у змінах на фізичному рівні.

— Тут просто от такий був зажатий в кулак організм. Ще до сих пір кожні дві години просинаєшся, очі відкриваєш. Не те що там кошмари, а іменно те, що організм заточений, бо тобі треба проснутися. Кожні дві години там хтось мінявся, а я у бліндажі спав. Одні приходили з наряду, зі зміни, з позиції, хлоп — ці прийшли. Це вже значить, що третя ночі. «Що, пацани, там тихо?» — «Та нє, годину тому щось пролетіло». Або: «Що там, холодно?» Інші збираються — ідуть. Потім ще дві годинки кимарнув чи годинку, і вже треба підриватись, бо вже твоя черга. Не привик організм спати довго. Привик тільки, що годинка-дві треба очі відкрити. Так оце намагаємось часто триматись разом, час від часу збираємось. Чи на день народження чийсь, чи просто так, чи 18-го там річниця виходу була, і тоже зібрались, ну, вчора зібрались. Хто ще там, то ще зідзвонюємось. Що там треба, що не треба, щось порадити, не знаю — елементарно. Та й з інших областей тоже хлопці дзвонять. Чи я їм, чи вони мені. Тоже у всіх такий пригнічений стан. Тяжко вертатися, тяжко, не можеш себе найти.

Державних програм реабілітації практично нема. І жоден колишній військовий не довіриться цивільному психологу. Недивно, що вчорашні герої іноді перетворюються на протилежність — агресорів.

— Я був там, а тепер роблю що хочу, — заявив одній журналістці вчорашній військовий, який сьогодні займається нелегальним видобутком бурштину на Рівненщині.

Найлегше адаптуються професійні військові. І просто сильні духом люди.

Майже усі центральні канали зі смаком показали сюжети про відкриття у Києві закладу «Pizza Veterano». Двоє ветеранів війни — Леонід Остальцев і Рафаїл Агаєв — вирішили не чекати подачок від держави, а почати власну справу. Головний на кухні — Рафаїл Агаєв, Раф, давній друг Леоніда Остальцева і «магістр піци». Крім Рафа, на кухні працює десантник з Дніпропетровська Артем Руденко. «Вчився у школі, служив в армії. Мав своє підприємство, трохи працював офіціантом, барменом. На сході був у складі 25-ї окремої повітрянодесантної бригади. Повернувся додому і поїхав до Києва, шукав житло і роботу. Проходив у військовій формі повз, Льоня покликав до піцерії. Принесли піцу. Подякував. Спитав, чи візьмуть на роботу. Спочатку вакансій не було, але за пару днів зателефонували — робота знайшлася», — така ось коротка історія працевлаштування ветерана у ветеранську піцерію.

Схожа історія у Броварах під Києвом. Ветерани Олег «Алігатор» Тарасов та Олександр Жук відкрили там маленьку кав’ярню під назвою «Білий кролик». Обидва — добровольці 25-го батальйону «Київська Русь». Познайомилися в армії. Коли повернулися до цивільного життя, перед обома постало питання, як жити далі. Олега звільнили з роботи, одразу як він мобілізувався — навесні 2014-го, Сашко сам не схотів повертатись до обов’язків соціолога. Тож ідея відкрити кав’ярню одразу припала до душі обом.

Мабуть, є подібні історії й в інших регіонах, однак вони — радше приємний виняток з неприємних правил, де перемагають алкоголь, жорстокість і відчуття зайвості.

Післямова

Закінчуємо там, де й почали. На Краснопільському цвинтарі під Дніпропетровськом. З хрестами без імен. Тимчасово не встановлений захисник України №… У вересні 2014-го з окупованої частини Донбасу виїхало три «КамАЗи» з останками тіл загиблих під Іловайськом. Три вантажівки з руками, ногами, тулубами і головами тих, хто ще недавно був чиїмось сином, чоловіком, батьком, другом. Їх посортували, взяли матеріал для ДНК-еспертизи і поховали. Крім Краснопільського цвинтаря, є ще поховання на Кушугумському кладовищі біля Запоріжжя. А ще могили у Старобільську. Невідомі й нікому не потрібні герої. Самотня ворона сидить на пам’ятнику…

У цій книжці немає можливості розповісти про всіх. Сайт Memorybook.org.ua подає 2360 загиблих воїнів ЗСУ, 141-го бійця підрозділів МВС, 212 — Національної гвардії, 10 — Служби безпеки, 76 прикордонників і 78 — так званих інших служб. Під іншими службами маються на увазі добробати, які не увійшли до складу офіційних підрозділів. Батальйон ОУН, ДУК «Правий сектор», «Карпатська Січ», батальйон імені Дудаєва, грузинський національний легіон і волонтери. Останніх п’ятеро.

Микола Чорний. Зник безвісти 23-го червня 2014-го під час доправляння гуманітарної допомоги в район Дебальцевого. Був ексгумований пошуковцями місії «Евакуація-200» («Чорний тюльпан»). Похований із військовими почестями як тимчасово не встановлений захисник України у Дніпропетровську. Після встановлення особи за тестом ДНК перепохований у рідному Кременці.

Юрій Пізняк — фермер з Дніпропетровщини, який допомагав зводити блокпости на кордоні з Донеччиною. Вбитий проти ночі на 14 серпня 2014 року на блокпосту «Слов’янка-кордон», коли бойовики намагалися зі зброєю прорватися з Донецької області у Дніпропетровську.

Волонтер Роман Шлюсар. Із Чернівців, загинув під час поїздки в зону АТО біля Лисичанська.

Володимир Бондар. Загинув 17-го травня 2015-го в результаті підриву на фугасі автомобіля УАЗ на ґрунтовій дорозі, що веде до села Троїцьке Луганської області. У позашляховику військові й волонтери розвозили гуманітарну допомогу на передову. Разом із Володимиром загинули старший солдат Попіль, полковник Соколенко і волонтер Євдокименко…

Вибачте усі, кого і чиїх родичів ми не згадали. Вибачте усі.

Війна триває. Уже здається, що Україні треба звикати до постійного осередку напруження на сході. Здається, що суспільство вже звикло. Урешті, живе ж так успішна країна Ізраїль. Крім усього іншого, це означає, що Молох війни потребуватиме все нових і нових героїв — наших захисників. Героями ж не народжуються…

Популярне видання

КРИШТОПА Олег, КАЛІНОВСЬКА Ольга

Про мертвих, живих і ненароджених. Герої (не)війни

Керівник проекту В. В. Столяренко

Координатор проекту К. В. Новак

Відповідальний за випуск І. Г. Веремій

Редактор О. М. Журенко

Художній редактор Т. О. Волошина

Технічний редактор В. Г. Євлахов

Коректор Є. Я. Богуславська

Підписано до друку 03.08.2016. Формат 84х108/32.

Друк офсетний. Гарнітура «TextBook». Ум. друк. арк. 16,96.

Наклад 10 000 пр. Зам. № .

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

Св. № ДК65 від 26.05.2000 61140,

Харків-140, просп. Гагаріна, 20а

E-mail: cop@bookclub.ua

Віддруковано у ПРАТ «Харківська книжкова фабрика “Глобус”»

61012, м. Харків, вул. Різдвяна, 11.

Свідоцтво ДК № 3985 від 22.02.2011 р.

www.globus-book.com

Content

Криштопа Олег, et al Про мертвих, живих і ненароджених. Герої (не)війни

Краснопілля

Розділ 1. Крим

Розділ 2. Донбас. Початок

Розділ 3. Слов’янськ

Розділ 4. Добровольці

Розділ 5. На війні як на війні (ДАП, кордон і Савур-могила)

Розділ 6. Російські сліди на Донбасі

Розділ 7. Іловайськ. Пройти і вижити

Розділ 8. Дебальцеве

Розділ 9. Захисники. Портрети

Розділ 10. Сила спеціальних операцій

Розділ 11. Будні «нічної» війни

Розділ 12. Жінка і війна

Розділ 13. Брати по війні

Розділ 14. Повернення