Татяна Веденска — Изневяра в рамките на приличието

ПЪРВА ЧАСТ

ЛЕКАРСТВО СРЕЩУ СКУКАТА

ГЛАВА 1

За моите мечти

Всички хора имат някакви цели. Не са много тези, които живеят на този свят просто така, без да мислят какво искат да постигнат. Може би само светците и бездомните скитници, които спят по гарите. Макар че едните може би са близки роднини на другите. И едните, и другите следват пътя си. Мъже, запушете си ушите! Доколкото ми е известно, ви става лошо от скука, когато чуете думите „карма", „вътрешно аз" или „път към себе си". Между другото — напразно. Последното е доста добро магазинче, където се намират сувенири за всички житейски ситуации. Но да се върна на целите. Не трябва да се мисли, че светците живеят безцелно. Просто ние, грешниците, не сме в състояние да разберем техните цели. Това е. Ние живеем прагматично и мечтаем:

а) да съберем пари за кола; б) да избягаме от работа (без да ни хванат) или в) да намерим начин да си купим обувки в „Саламандър", без мъжът ни да разбере.

Ако трябва да сме честни, дори изпиването на бутилка водка в компания може да бъде цел. Аз имам няколко глобални цели в живота си. Както и много второстепенни. Основната ми цел, както и на всяка умна съвременна и политически грамотна жена, е да опозная себе си и света. Засега единствените начини за постигане на тази цел са психоаналитичните разпивки с приятелки и решаването на всички възможни психологически тестове в списанията и в интернет. И затова мога да кажа, че не съм напреднала много по пътя на себепознанието и на опознаването на света. Втората ми главна цел е постигането на щастие в любовта, тя също според мен е валидна за всички жени. Тази цел е постигната, тъй като съм омъжена от четири години. И всичките четири години на брака ми са успешни и щастливи. Толкова успешни и щастливи, че на моменти направо ми доскучава.

— Полинка, ти си пълна глупачка. Не цениш щастието — ми казваше най-добрата ми приятелка Динка, чиито главни и второстепенни цели приличат на моите. Обикновено опознавах света и себе си в нейната къща.

— Оценявам всичко — оправдавах се аз. И наистина беше така. Но като куче не можех да изразя с думи до каква степен мъжете и конкретно моят мъж не отговарят на дълбочината на духовните ми потребности. Наистина преди четири години Костя (това е мъжът ми) ми се беше сторил отговорът на всички мои молитви наведнъж и поотделно. Беше сериозен, не говореше много, с чувство за отговорност, с добра работа и с красиви тънки черти на умното лице. Ухажваше ме усилено. Подаряваше ми необходимите количества цветя и билети за театър и винаги навреме произнасяше важните думи: „Скъпа, защо не се оженим." Останалото благополучно си го измислих сама. Успях да си въобразя, че отношенията ни с Костя са близки и задушевни. И как да не бяха. Един път цяла нощ обсъждахме морфологията и фонетиката на руската нецензурна реч.

— Това не е достатъчно — предупреждаваше ме Динка Дудикова, песимистка за всичко, което не се отнасяше до нея.

— Не е така, той е чувствителен, внимателен и щедър! — уверявах приятелката си (и себе си едновременно). Постигнах успех в това начинание, но животът слага всичко по местата му. Оказа се, че букетите, бонбоните и билетите за театър са част от арсенала на Костя за завоюване на жената на мечтите му (мене).

— Скъпа, защо да ходим на театър. Тази вечер по първа програма е предаването на Познер[1] — смая ме той почти веднага след края на прекрасния ни меден месец на Червено море. Това пътешествие сложи край, ако мога така да се изразя, триумфално сложи край на всичко прекрасно в нашите отношения. След това дойде ред на суровите делници. Оказа се, че Шампионската лига интересува мъжа ми много повече, отколкото премиера в театър „Съвременник" и че Константин Яковлевич е доста затворен и изобщо не е склонен да води дълги и задушевни разговори по цяла нощ. И не само това, ами не можеше да понася дългите нощни разговори, дори когато не участваше в тях.

Телефонните разговори също го дразнеха.

— Скъпа, трябва да ставам рано. Не можете ли с Дина да обсъдите утре какъв мръсник е шефът й?

— Ти не разбираш! — възмущавах се аз. — Шефът на Динка е истински негодник!

— Да бе, наистина е крайно подло да искаш от служителите си да работят — смееше се мъжът ми.

В такива моменти разбирах защо повечето от неомъжените ми приятелки ме гледаха едновременно съчувствено и злорадо в деня на сватбата ми.

— Ако знаеше какво е предменструален синдром, нямаше да говориш така — използвах аз последния си аргумент. Само че мъжът ми не смяташе, че женските проблеми заслужават внимание. Но мина много време, преди да го разбера. И да го приема.

— Ти си мъжки шовинист! — крещях аз и горях от желание да строша някоя чиния в пода.

— Ако искаш, мога да ти дам пластмасова. — спокойно ми предложи той. — Понеже после ще съжаляваш за счупената.

— Нека! — Обидено отговарях аз.

— Типично за теб! Първо правиш глупости, без да мислиш за последствията, а след това ридаеш, докато събираш счупените парченца — доволно възкликваше Костя и се отправяше към телевизора да гледа безкрайните си „Новини". Аз веднага започвах да се прозявам и отивах с телефонната слушалка в тоалетната. Кесаревото на кесаря, а на мен, моето. Динка ме подкрепяше, доколкото може. Тя ми казваше, че семейното щастие се постига с годините. Че трябва да приемам хората такива, каквито са и че това не е престъпление. Не можеш да споделяш с жена си всичко най-съкровено, без значение, че тя е готова да те изслушва всеки ден.

— Добре де, темерут е, и какво от това?

— Права си — кимах аз.

В края на краищата, след като нощем, докато заспивам, изпитвам странен и необясним трепет, когато погледна спящия Костя, значи във всичко това има някакъв смисъл. Освен това той е умен, надежден, печели добре и като цяло иска същото, за което мечтая аз.

Моята мечта е съвсем конкретна. Мечтая за жилище в Москва. Цел, абсолютно разбираема за всички, които навремето са дошли да покоряват столицата в търсене на по-добър живот. На мен това ми се случи преди десет години. Напуснах родния си дом в легендарното градче Петльово във Владимирска област и пристигнах на Курската гара.

— И как е? Успя ли да си уредиш живота? — ме питаше майка ми по време на кратките визити на нашето семейство в историческата ми родина. Преди сватбата с Костя си ходех вкъщи по-често, но тъй като съпругът ми беше едновременно естет, циник и песимист, още във влака правеше такава физиономия, че нямах сили да издържа родния колорит в неговата компания повече от два дни.

— Разбира се, мамо. Много съм щастлива. Само да можехме да си купим жилище — въздишах аз. И между другото, не си кривях душата. Всеки, който се е опитвал да се устрои в Москва, град, лишен от състрадание, ще разбере за какво говоря. Жилището е стабилност, надеждност, увереност в утрешния ден. Вътре в себе си като баласт носех спомените за десетки премествания, всяко от които беше по-трудно от предишното. За десетките безлични и грозни квартири под наем, които пазеха отпечатъците на всеки прекрачвал прага им.

И затова главната ми и най-трудна цел (сигурна съм, че е по-трудна дори от това да опозная себе си) беше покупката на жилище.

По този въпрос майка ми обаче беше на друго мнение.

— Родете си детенце — мечтаеше тя. — А всичко останало ще се нареди.

— Какви ги говориш? Не е сега моментът! — плашех се аз.

Макар че тази година щях да чукна трийсетака, биологическият ми часовник беше спрял под тежестта на трудовите, жилищните и личните ми проблеми.

— Ти си знаеш — въздишаше майка ми.

След това по традиция всички заедно отивахме на гробището да почетем паметта на прабаба ми, която беше прекарала целия си живот близо до майка ми в село Леоново. Баба ми, която обичаше да се оплаква от здравословни проблеми, доживя до деветдесет и три години и умря от задушаване. Беше забравила поради старост и склероза да отвори отдушника на комина и заспа завинаги.

— Почивай в мир — пускаше по една сълза майка ми.

Моите спомени, свързани с Леоново, бяха изключително противоречиви. Баба ми за мое добро ме държеше крайно строго и ме караше да плевя градината. И досега при вида на разорана земя ми се повдига. Но пък вечер ми четеше най-приказните приказки на света и ме черпеше с най-вкусното млекце направо от кравата. Това си имаше своята незабравима прелест.

Виж, на Костя обаче тази носталгия му беше крайно чужда. Той ни придружаваше само от възпитание с лице на мъченик. Но всеки негов поглед ми казваше, че по-късно вкъщи ще си платя за всичките му страдания.

— Там мирише на оборски тор.

— И какво от това?

— Кално е. Изцапах си костюма.

— Трябваше да внимаваш.

— Аз съм достатъчно внимателен. Дори на някой строеж е по-чисто, отколкото в твоето Петльово — хленчеше Константин, докато си носеше драгоценния костюм на химическо чистене.

Не знам дали ви казах, че той е мрънкало. Не съм ли? Ами така е, освен всичко останало мъжът ми се оказа и мрънкало. Това е положението. Семейният живот ми се хилеше с широка белозъба усмивка.

Но тъй като мъжът ми не пиеше (за разлика от мен, между другото), не пушеше, беше подреден до педантичност (което можеше да е ужасно, ако и аз самата не бях маниакална чистница) и харчеше за семейството голяма част от спечелените от него пари, всички околни смятаха брака ми за изключително успешен.

Най-потресаващото е, че двамата с мъжа ми можехме да прекараме цяла вечер вкъщи, без да си кажем и дума. („подай ми солницата" не се брои), но бракът ни се смяташе за успешен.

— Какво искаш? — уморено ме питаше Дудикова, с която, ако мога така да се изразя, изживявах истинския си духовен живот. — Да ти сипя ли?

— Сипи ми — съгласих се аз. — Толкова много ли искам? Просто ми липсва внимание. С него сме си като чужди.

— Няма как да живееш с някого четири години и да сте си чужди. Помисли сама — призоваваше ме приятелката ми да бъда разумна.

— Мисля — кимнах й аз. — Това означава, че мъжът ми е уникален тип. Ние с него сме неизлечимо далече един от друг. Смъртоносно далече.

— Ами, разведи се — внимателно ми предложи Динка.

— Какво?! Да не съм луда — изплаших се аз. — А и освен това преди се обичахме толкова много.

— Така ли? И къде се дяна тая любов? — с право се чудеше Динка.

Това между впрочем беше добър въпрос. Някога много отдавна като малка си обещах, че ще бъда честна поне със самата себе си. Това обещание често ми е създавало проблеми, защото невинаги се държа прилично. Много пъти ми се е налагало честно да си признавам, че в някакъв момент съм се държала като кучка или пък, че някой е напълно равнодушен към мен и аз само си фантазирам разни неща. Един път дори ми се наложи да си призная пред себе си, че изобщо не заслужавам повишението на заплатата, за което моля и дори настоявам, и което категорично ми отказваха.

Така че сега ми се наложи честно да си призная, че така и не разбрах доводите, които накараха моя Костя да се принизи до скромната ми персона и да се ожени за мен. Дълги години преди това той е бил крайно придирчив и дори се е целувал с бившите си приятелки през презерватив. Отначало си мислех, че причина за това е неземната любов, но скоро започнах да се съмнявам. Защо тогава вечер Костя дори не ме поглежда? Но пък живо се интересува какво съм сготвила за вечеря. Защо не го интересува какво мисля и какво ме вълнува, но пък се тревожи изчистила ли съм жилището, извела ли съм кучето ни и прибрала ли съм се навреме вкъщи.

Приличие! Иска да спазвам приличие. Харесва му, че съм внимателна, изпълнителна, готвя вкусно и разхождам кучето. Което, между другото, взе той.

— И какво? Какво лошо има? — учудваше се Костя, когато все пак успявах да го въвлека в някакво подобие на откровен разговор. — Да не би да предпочиташ да водиш скандален живот?

— Ти не ме разбираш! — отчайвах се аз.

— Какво толкова има за разбиране? — чудеше се той.

Така живеехме. Само не си мислете, че „успешният" ни брак е поредица от скандали. В действителност те бяха крайно редки. През останалото време си живеехме като гълъбчета. Костя ходеше на работа, а аз — у Динка в петъците и по всяко друго време, когато успеех да си намеря повод да пресека целия град. Веднъж помолих Костя да си наемем квартира в „Марино", близо до Динка, но Костя (очевидно нарочно, за да ме дразни) каза, че в „Марино" екологичната обстановка е отвратителна и взе квартира в „Младост". Аз мятах гръм и мълнии, но никой не се интересуваше и сега ми се налагаше да минавам по цялата дължина на подземния град на машините (точно като в „Матрицата") или да търся някакъв компромис.

— В „Кофи Хауз"?

— Аха — кимах аз, защото това си беше наш таен компромис, за който Костя дори не подозираше.

Никога няма да го посветя в съвместните ни обеди с Динка. Много добре го познавам и знам, че само да усети, че прекарваме цял час заедно, и то в средата на работния ден, веднага ще иска да обядвам с него. А аз предпочитам приказливите обеди с Дина.

Нали трябва да обсъдя с някого текущите проблеми. Днес имах страшно наболяла тема.

— Какъв живот е това? — дразнех се аз, защото наближаваше лято — сезонът на отпуските и удоволствията, а Костя за пореден път ми съобщи радостната новина, че това лято най-вероятно няма да можем да отидем в чужбина.

— Защо не заминем без него? — внимателно предложи Дудикова.

— Няма да ме пусне — въздъхнах аз. — „Събираме за жилище" — това ще ми каже и ще си оправи очилата. Нали знаеш колко ги умее тия неща.

— Аха — на Динка чак й призля.

— „Това са излишни разходи". „Можеш да отидеш при майка си в Петльово!"

— Ама че гад! — въздъхна Динка. — Ти не разбираш ли, че това ваше „събираме за жилище" отдавна е само на думи.

— Какво имаш предвид? — намръщих се аз. Защото, каквото й да говорех, аргументът за жилището винаги ми действаше благоприятно и отрезвяващо. Това е нещо, за което с Костя бяхме единодушни.

— Ами просто днес по радиото чух, че жилищата в Москва поскъпват.

— Много ли? — разстроих се аз. Трябва да си призная честно, че мечтата ми за жилище, която отначало беше далечна и нереална, в един прекрасен момент се приближи дотолкова, че почти повярвах в нея. След някаква зверска криза, която покоси средната класа, цените на жилищата в Москва за няколко години паднаха толкова, че дори и аз можех да спестя за боксониера. Спомням си, че Динка дотича при мен с вестник „От ръка на ръка" и двете безразсъдно сочехме най-различни обяви от типа „продавам евтино едностайно жилище в Кузминки само за 17 000 щ.д."

— Върхът! — ахкаше Динка.

— Ех, да имах тия пари! — хапех устни аз.

С помощта на прости изчисления разбрахме, че в настоящия момент дори двете заедно не можем да съберем пари за това жилище.

— Много жалко — разстрои се Динка.

Разбира се, си дадохме обещание, че ще пестим заедно, ще събираме, ще събираме, ще събираме, но… животът е толкова кратък, а полата — последна мода, толкова скъпа. Кризата отмина, а ние не бяхме събрали дори половината от необходимото. След това аз се омъжих и въпросът за общото ни жилище с Динка отпадна, преди да е повдиган.

Костя се научи да се усмихва учтиво в нейно присъствие, но с времето ни даде ясно да разберем, че дори и да не е против тази странна в неговите очи дружба, не е и за. Така че двете започнахме да си събираме всяка за свой отделен земен рай. През петте години, които изминаха от времето на разстрела на зараждащата се средна класа, бях успяла да събера десет хиляди, и то без да броя сумата, която смятах с времето да взема от Костик. Двамата заедно щяхме да разполагаме с трийсет хиляди. Само че лошото на ситуацията беше, че по това време приличното едностайно жилище вече струваше четиресет бона.

— Дали да не вземем на заем? — тресях се аз, защото Дудикова през равни интервали ми съобщаваше, че жилищата пак са поскъпнали.

— От кого? — размахваше ръце тя.

Наистина бях в безизходица. Само Костик можеше да направи нещо по въпроса, но той не искаше и да чува за заеми.

— Да не би да искаш да плащаме луди лихви? И без това едвам свързваме двата края. Като започнат да отпускат ипотечни заеми с нормална лихва, тогава ще си купим жилище — слагаше той край на мечтата ми. Разбира се той беше прав, защото ипотечните кредити ги даваха само с връзки, и то на тези, които се държат прилично. Тоест, не на нас. Аз бях най-обикновен мениджър в туристическа агенция с нелоша но и неофициална заплата, а Костя макар че работеше за международна транспортна компания, не можеше да мине за олигарх, пред когото са отворени всички врати. Ще продължим да пестим — въздъхнахме ние и животът си потече постарому. А именно — мълчаливи вечери със съпруга ми и приказливи обеди с Динка. Понякога ми се струваше, че съм попаднала в капан, но мисълта, че Костик все още е най-доброто предложение на пазара на прекрасните принцове, ме спираше насред пътя към идеята за развод. Ако знаеше какви демони ми разкъсват душата, сигурно щеше да ме полее с ледена вода, след това щеше да ме пребие (това щеше да е интересно за гледане) и щеше да ме прикове с белезници за радиатора. Или пък щеше да зареже всичко и да хукне да въплъщава в реалност мечтата ми за жилище. Но Костя си живееше, сякаш всичко ни е наред, и не забелязваше абсолютно нищо. А не трябваше. Защото макар че животът около мен си течеше с привичната рутина, непостоянният ми характер, с който си имах проблеми цял живот, започваше да се обажда. Помислих си: и защо изобщо съм решила, че светът се свършва с мрънкалото Костя Прудников, с което ме свързват само квартира под наем и обща фамилия? Не мога ли да си ходя на театър сама? Да не би да ми е забранено да участвам във фирмените мероприятия. В крайна сметка мога си платя екскурзията до Египет и да замина с Динка. Защо не? След като не мога да си купя жилище, не съм длъжна да си прекарвам всички вечери вкъщи.

— Скъпа, не ти ли се струва, че преувеличаваш? — иронично повдигна вежда Костя, след като изслуша тирадата за моята самостоятелност.

— А на теб не ти ли се струва, че си ми устроил непоносим живот? — изплашено се заинатих аз.

— Мисля, че преживяваш някаква криза. Защо не отидеш на психолог? — предложи ми съпругът ми.

— Смяташ, че съм си загубила ума, така ли? — минах аз на ултразвукови честоти.

— Не мисля, че изобщо някога си го имала — заяде се мъжът ми, доволен от остроумието си. Всъщност, всичко започна от този момент. Отидох в Болшой театър. Гордо изслушах цялата опера, като през цялото време не бях в състояние да прогоня мисълта, че Костя е сам вкъщи, а аз си гледам кефа. Но все още виждах насмешливото му лице и цялата ми същност жадуваше за възмездие.

— Хубав ли беше спектакълът? — сънено попита съпругът ми, когато се прибрах.

— Прекрасен! — вбесих се аз и го замерих с програмата.

На какво прилича това?! Толкова да не се интересува от мен, че изобщо да не изревнува. Ръкавицата беше хвърлена и аз я приех. Светският живот, който бях успяла да позабравя през последните четири години, се стовари върху мен с вълна от купони, безсъница и главоболие. Мъжът ми търпеше стоически. Или по-скоро приличаше на човек, на когото изобщо не му дреме. Коя жена ще изтърпи такъв мъж?

— Ама че негодник! — подкрепяше ме Динка с всички сили.

Решихме, че трябва да използваме всички средства за реанимация на брака ми и предприехме крайни мерки. Започнахме да обсъждаме възможността да заминем заедно в отпуска. Решихме, че ако Константин и на това не обърне внимание, значи нещата са много зле. Любовта е отлетяла завинаги и трябва да си купя нови сандали. Тоест нов мъж.

— Какви ги говориш? — крещеше за мое голямо удоволствие Костя. — Какъв Египет?! Каква Динка?! Да не съм й чул името повече! Съвсем си се самозабравила! Да не искаш да те връзвам вкъщи?

— Как смееш? — само проформа се възмутих аз. — Аз съм голяма, самостоятелна и разумна жена…

— Тия ги приказвай на твоята Дина!

— Ще й ги кажа! — обърнах се аз.

Само че обидата ми изчезна яко дим, защото Костя направи точно това, което очаквах от него. Вече бях готова отново да започна да мълча с него вечер („подай ми солницата" не се брои), но оставаше един последен купон, на който бях поканена и който решихме да не отменяме с чисто възпитателна цел. Да се научи! Беше купон по случай Деня на победата в службата на Динка, в медицинския център, където тя беше главен счетоводител.

— Само не закъснявай — любезно ме помоли Костик и нежно ме целуна. (Явно не беше забравил, че за малко да замина на почивка с приятелка.)

Веднага ми се прииска да захвърля всичко и да си остана с него вкъщи. Изведнъж почувствах някаква неприятна тежест в долната част на корема, както и в областта на слънчевия сплит. При хората с развито шесто чувство като мен това се нарича интуиция. Народът го казва по-просто. „Почувства го със задника си." Имаше нещо неправилно в тоя купон в динкината работа, но беше късно да се отказвам. Пък и мъжът ми, който имитираше загриженост, ме наметна с шлифера и с такава скорост хукна към телевизора, че разбрах, че не само не е против, ами е направо за. Така понякога се отправяме на среща със съдбата си. Струва ни се, че просто отиваме на купон. А всъщност сме вече с единия крак в… не, не в гроба, а в… но всичко по реда си.

Ние, жените, когато започнем да разказваме за проблемите, които са ни се струпали на главата, го правим максимално подробно и последователно с отстъпления и ремарки, достойни за гениален писател. И така потеглих на купон.

ГЛАВА 2

За приказките, които си разказваме само

Забелязвали ли сте, че всички лекари гледат отвисоко на нас, простите смъртни. Това не е толкова очевидно в градските поликлиники, където персоналът е изтощен от огромните опашки, от микроскопичните заплати и от нуждата да промени нещо в живота си. Ако се опитате да попитате: „Наистина ли ще оздравея?" Ще ви погледнат с такъв поглед на извънземни, носители на висшата истина, че ще ви остане само да поемете към изхода и възпитано да се извините. В платените клиники, обратното, лекарят ще бъде самата любезност и на всяка цена ще ви каже, че със сигурност ще се оправите, но… само ако слушате личния си оракул (демек — него) и изпълнявате всичките му предписания. Безпрекословно. Платеният лекар е като вълшебник, който вярва, че владее древна магия и е способен да излекува всички болести. В арсенала му има приказни хапчета, бронебойни микстури, превантивни масажи и цял куп други непонятни за хората специални средства. На лекарите не им е присъща алчността, те не мислят за пари (защото за парите вече са помислили на регистратурата). Те просто си изпълняват дълга. Но магията се разрушава, ако противно на очакванията болестта не минава. И в този момент влиза в сила докторският арсенал. Защото трябва максимално подробно и изчерпателно да се обясни защо няма резултат.

— Пихте ли си лекарството?

— Пих го.

— Аха. Да не би сте забравяли микстурата?

— Не съм.

— Добре. Ами физиотерапията? Направихте ли всички процедури? — радостно пита докторът с надежда, че ще намери пролука в отбраната на противника.

Главата ви се отпуска виновно, защото наистина не сте в състояние в продължение на две седмици два пъти на ден да ходите на физиотерапия в центъра на града.

Докторът грейва. Причината е открита. Ура!

Интересно е, че същият подход имат и разните магове, врачки, екстрасенси и тем подобни мошеници, които помагат да омагьосате или урочасате някого, да се омъжите или никога да не го направите и още куп други неща. Те (маговете) първо ви хвърлят в потрес с разни фойерверки, пукащи свещи и светещи лунни камъни върху масите си.

А след това, също като колегите си лекари, ви карат да събирате в тъмна доба жабешки кости на селското гробище, да ги стриете ръчно на прах, да ги смесите с пепелта от изгорената снимка на любимия и да приемате тази смес четири пъти на ден десет минути след ядене. Както разбирате, на тях също им е ултралесно, след това да ви обяснят защо нищо не се получава. Може пък маговете да са лекари, които не са ги приели в медицинския университет, защото припадат, само като видят кръв.

Но това е нищо. Най-страшните врагове на докторите са пациентите, загубили вяра в медицината. Всички тия хора, които вярват, че простудата се лекува с пълноценна почивка и парна инхалация над врящи картофи. Извергите, които не само на думи, но и наистина тичат сутрин в парка, а при мигрена се опитват да се отпуснат и си масажират слепоочията, вместо веднага малодушно да изпият таблетка аналгин. Моржовете, хомеопатите, привържениците на здравословния начин на живот, последователите на духовните оздравителни практики, гладуващите, които пият само сокове, тези, които прекарват много време на чист въздух и по всякакъв начин се опитват да се освободят от стреса, който смятат за източник на всички болести. О, колко вгорчавате живота на магьосниците лекари. И какво ще кажете, ако повечето от тези негодници наистина изглеждат удивително здрави и доволни от себе си. Ами препаратите? Научните достижения? Ако я караме така, лекарите ще ни трябват само при случаите на остри възпалителни процеси. Нима не е обидно, че вярваме толкова малко на хора, които са учили десет години в университета, карали са ординатура и какво ли още не, че да се лекуваме с разни билки. Я си гълтай хапчето, че току-виж се разорила фармацевтичната промишленост.

— Знаеш ли, понякога ми се струва, че съвременният свят има нужда хората да бъдат болни — често ми казва Динка. А тя със сигурност знае с какво се занимава медицината. Динка готви ежедневно отчети в една платена здравна цитадела. Самата тя, след като поработи няколко години в медицинския център, стана яростна привърженичка на здравословния начин на живот и всеки път, когато я помолех да ми препоръча хапче за кръвно, нерви или безсъница, ми крещеше, че аз съм главна цел и жертва на фармацевтичен заговор.

— Просто искам да дойда на себе си — възразявах аз, защото не виждах какво толкова страшно има да изпия едно сънотворно.

— Защо, да не би да си избягала някъде от себе си? — ехидно ме питаше тя. — Знаеш ли как изглежда мечтата на съвременния лекар?

— Как? — поинтересувах се аз.

— Затлъстял и алергичен пациент, приемащ ежедневно средства против алергия, против наднормено тегло, кръвно, задух, за сърце, бъбреци, потентност, както и три пъти на ден по време на хранене — ензими за добро храносмилане. Чувала ли си рекламата?

— Нещо от сорта… еди-какъв си ензим… за стомаха е неотразим?

— Аха. Пиеш ензими и организмът ти спира да ги образува. Но кого го интересува? Днес фармацевтичният бизнес е един от най-печелившите. Готови са да те направят зависим от лекарствата си и след това да те тъпчат с тях, ако може цял живот за твоя сметка.

— Знаеш ли, ти си готова за политик — оставах поразена от красноречието на Динка аз. И все пак, каквото и да говори Костя, Дудикова е уникална. Кой друг би могъл да работи в медицински център и да бъде убеден противник на лекарите? Впрочем, тя не си афишираше позицията. Споделяше я само с мен периодично и по малко. Най-вече, когато в работата й станеше нещо. Тогава изгаряше от благороден гняв.

През останалото време старателно помагаше на своя център да се обогатява за сметка на всички хронично и неизлечимо болни от всякакви дреболии пациенти. Най-доходоносни бяха пациентите за козметични интервенции. Останах изумена колко средства се пилеят на вятъра в надежда да доближим абсолютно нормалните си тела до кльощавата мечта, наложена от моделиери с нетрадиционна сексуална ориентация.

— Само за проклетите антицелулитни процедури отиват толкова пари, че и двете с теб бихме могли да си купуваме по едно жилище всеки месец — ядосваше се Динка.

— Нищо, нищо и на нашата улица ще изгрее слънце — свивах юмруци аз. Понякога, обаче Динка забравяше всички социални несправедливости и заобичваше работодателите си с цялата си хомеопатична душа. Обикновено това беше свързано или с повишение на заплатата, или с раздаването на извънредни премии. Ставаше и по време на купони след приятно прекарване с ръководството на медицинския център. Като главен счетоводител (пост, за който се беше борила няколко години със зъби и нокти, без да се спре пред нищо) тя се грижеше усилено за благосъстоянието на работодателя си. И макар и да не харесваше медицината като цяло, Дудикова се отнасяше с нежна любов към своя медицински център. Такива ми ти работи. Трудовите й подвизи не оставаха незабелязани. Динка я обичаха и я ценяха на работното й място, особено собствениците. Съответно на всички купони на нея, а покрай нея и на мен, й се полагаха най-хубавите места, куп комплименти и знаци на внимание. Динка беше родена за главен счетоводител, а аз тихо се греех от лъчите на нейната слава. И този път беше така. Хубаво парти, за което не се бяха стискали.

— О! Полиночка! Радвам се да Ви видя. Как сте! Какво ново около Вас? — главният лекар Пьотр Исмаилович ме привлече в обятията си с отработен през годините жест на любезност.

Аз се усмихвах старателно.

— Пьотр Исмаилович, откога не сме се виждали — пуснах и аз една стандартна реплика.

Бяхме се виждали наскоро, на Международния ден на жената. Спомням си, че тогава някой от аспирантите донесе караоке и аз цяла вечер се опитвах да просълзя хората, изпълнявайки най-сълзливите балади на Таня Буланова[2]. Имам добър слух, макар че в живота това не ми е послужило за нищо. Но ако трябва да се забавлява полупияна компания, е достатъчно да ми пуснат „Земята опустя без теб". Макар че тази песен не е на Таня Буланова. Само че кой ти гледа след двучасов купон. В общи линии тогава се повеселихме добре, а сега по традиция се радвахме, че се виждаме, сякаш не сме се виждали отпреди естествената смърт на СССР от старост и склероза.

— Заповядайте на нашата маса. Позволете да се погрижа за Вас. — суетеше се главният лекар, подавайки ни нарязаните още в магазина колбаси.

— Не се притеснявайте, ще си сервираме сами — занасяше се Динка.

Пьотр Исмаилович се смееше и заплашваше Динка с пръст. След това до един определен момент всичко си вървеше по програма. Отначало Пьотр Исмаилович тържествено обяви минута мълчание в памет на загиналите. Всички искрено помълчахме. Някои съвместиха мълчанието с мазане на сандвичи. Няма защо да се губи време. След това Динка в качеството си на главен счетоводител вдигна тост за бъдещото процъфтяване на благословения им център, който изпълнява важна и благородна мисия — осигурява здраве на хората.

— Срещу заплащане — чу се задавена реплика от галерията. Зоната на медицинските сестри.

— Какъв е този нездрав цинизъм? — шеговито възкликна пластичният хирург Семьон Демидович. Кой, ако не той, ще знае колко струват медицинските радости. Само че в ежедневието Семьон Демидович беше майтапчия и шегаджия, което го правеше наистина безценен за веселите пиянски компании. С него всеки път пиехме на брудершафт, целувахме се пред хората и минавахме на „ти". Той правеше така с всички и макар че вече не беше останал човек, с когото Семьон да е на „вие", продължавахме да пием на брудершафт. С това, ако мога така да се изразя, завършваше трезвената официална част и започваше фирмената веселба.

— Момичета, какво да ви сипя? — гостоприемно размахваше бутилка Паша, охранителят, който нямаше отношение към медицината, но без когото никой не си представяше фирмените купони. Беше страхотен и много грижлив тамада[3].

Към края на първата бутилка мартини, когато дамите още не са готови да пият коняк, но им е ясно, че ще се стигне дотам, изведнъж разбрах, че независимо от сарказма на Динка, всъщност много харесвам лекарите, защото са естествени и искрени и защото много им отиват белите престилки (особено на мъжката половина). Бях се зачервила, чувствах се много добре, може би дори прекалено добре, което не можеше да се обясни само с купона.

— Поля, какво ти става? — разтревожи се Дудикова, защото, ако трябва да съм честна докрай, изведнъж почувствах, че любовта ми към хората с бели престилки не се основава само на алкохола, а и защото обичайната ни разнородна компания беше разнообразена от някакъв непознат.

— На мен ли? Нищо ми няма. Кой е този? — леко кимнах аз по посока на неочаквано появилото се в нашите редици осмо световно чудо. Той също беше с бяла престилка, а на вид толкова напомняше прекрасен принц от най-висока класа (т. е., сини очи, усмивка като на Александър Абдулов, тъга като на Олег Меншчиков и обаяние като на Фьодор Бондарчук[4], беше и с неговия ръст), че на мен, както се казва, ми спря дъхът.

— Какво те интересува? Нали вчера ми се кле, че между вас с Костя всичко е прекрасно? — разтревожи се Динка.

Можех да я разбера. Не че двете бяхме някакви моралистки, но тъй като аз се бях омъжила по любов и смятах да живея с Костик до края на дните си в пълна хармония, не трябваше да реагирам по никакъв начин на синеоки красавци. Което и правех вече четири години. Стоически парирах всякакви по-пълзновения спрямо женската си неприкосновеност, независимо от кого идваха. А сега, изведнъж дори и аз не разбрах какво ми стана. Уж не правех нищо освен да пия мартини и да се любувам, слушайки звъна на чашите, на рядко красив, усмихнат и привлекателен мъж. Струваше ми се, че се държа прилично. А и си беше така. Само дето… Някъде четох, че когато мъж или жена изпитват симпатия към някого, буквално с кожата си започват да отделят хормон, способен да привлече обекта. Да го подмами, да се приближи. Така и аз си седях на мястото си до главния лекар, мълчах си, сръбвах си разкрепостяваща напитка през сламка, но тялото ми автоматично беше заело поза, съответстваща на стремежите ми.

Устните ми от само себе си бяха станали по-червени, по-влажни и не знам още по-какви. И разбира се, имаше го хормона. Отделях го, компенсирайки четири години застой. И нито една мисъл, че може би не съм права и не постъпвам порядъчно спрямо Костя, не помрачаваше съзнанието ми.

— Това е новият ни очен лекар — с недоволен тон ми съобщи Дина. — Голяма работа! Просто още един красив мъж.

— Страхувам се, че не е просто — въздъхнах аз.

Струваше ми се, че от кратките му заинтересувани погледи съм забравила да дишам. Той, разбира се, вече беше забелязал, беше почувствал интереса ми. Макар че старателно го маскирах под любезни усмивки, които не бяха насочени към никого конкретно и под разсеяния си поглед „гледам всички, не само Вас".

— Ало? Ами Костя? Костя? — скандираше Динка.

Огледах се смутено. За мен беше проблем дори да откъсна поглед от него. Добре че не я попитах кой беше Костя.

— Нали не правя нищо нередно — абсолютно искрено се възмущавах аз.

И наистина, защо всички са се заяли с мен? Аз самата не разбирах какво ми става, но със сигурност не изпитвах чувство на вина. Това беше сигурно. Какво толкова, че веднъж съм си набелязала мъж, на когото искам да направя впечатление. От сто години не бях искала да правя впечатление на никого, в това число и на Костя, за когото отдавна знаех всичко. Някога — преди четири години, тръпнех по същия начин от погледите на Костя. И се измъчвах от същата неувереност, опитвайки се да отгатна какво ще каже или направи. И кога. Но след това той ми каза заветните думи, които толкова очаквах.

— Скъпа, искаш ли да се оженим? — делово ме попита той.

Аз, разбира се, закърших пръсти и се поколебах малко от приличие. Около пет минути. А какво искате, след като мечтаех за Костя и не спях заради него нощем? Ами ако, докато мислех върху предложението му, той вземеше да го оттегли? Така че се оженихме и аз наистина бях щастлива, но после… всичко се промени, някак издребня. По някаква причина мисля, че това не става само с мен. Очевидно любовта, както и всичко друго, си има срок на годност. И след като той изтече, тя се разваля и изгнива.

Мислиш си, ето я любовта ми, седи на дивана и чете вестник. Скъпа ми е като всичко друго, за което съм платила скъпо, но след изтичане на срока на годност мъжът се превръща просто в родственик. Точно както виното се превръща в оцет. Кой казва, че оцетът е лош. Той е необходим. Но вече не е вино.

— Полинка, не е ли по-добре да си тръгваме? — Динка направи последен опит да ми ограничи свободата.

— Няма да стане. Няма да си тръгна. Имаш ли представа откога никой не ме е гледал така? — изясних намеренията си аз.

— Както искаш! Аз съм те предупредила! — ядоса се Динка и ме остави сама на бойното поле.

Вече не се съмнявах в това, че съм на истинско бойно поле. Ако се съди по неяснотата, която се излъчваше от тоя красавец, помежду ни се завързваше истинска интрига. И двамата разигравахме пиесата „За нищо на света няма да се доближа пръв". Въпросът за отговорността беше поставен на дневен ред. Може да е смешно, но в най-тънките моменти ни се струва, че ако не сме направили ние първата крачка, а той, то той ще бъде виновен за всичко.

— Ти наистина ли мислиш, че в начина, по който изяждаш с поглед нашия очен лекар, няма нищо осъдително? — съскаше в ухото ми Дудикова.

Но кой може да спре каруцата, която е поела към пропастта? Красавецът ме обстрелваше с всичките си оръдия и аз предавах крепостта лека-полека и накрая, когато дамите в бели престилки вече танцуваха под звуците на „Всичко ще бъде наред" на Верка Сердючка[5] и с въздишка минаваха на коняк с лимон, до ухото ми се разнесоха сакраменталните думи:

— Вие танцувате ли?

— Не и днес — сластно отговорих аз, стараейки се да вложа в гласа си повече загадъчност. Все пак вече съм на трийсет и знам как да разпаля мъжкото въображение. Не, не съм безумна красавица, от която всеки губи ума и дума. Дори напротив, прекарала съм по-голямата част от живота си, чувствайки се като грозното патенце.

Имах доста широк ханш, съчетан с почти пълно отсъствие на явлението бюст. Чертите на лицето ми бяха прекалено резки. Тези три особености направо ме убиваха до двайсет и третата ми година. След това разбрах, че не мога нищо да променя и трябва да извлека максималното от това, което имам. Проведох ревизия и установих:

а) имам дълги крака,

б) имам красиви устни,

в) всички дрехи седят добре на малък бюст,

г) ханшът ми не е чак толкова пълен.

В моя случай това е повече плюс, отколкото минус. Преди просто съм била глупава и не съм оценявала щастието си. След тази ревизия започнах да общувам много по-лесно с хората. Пуснах си дълга коса и губех страшно много време да се грижа за нея.

С помощта на съвместните усилия на природата и достиженията на химията косата ми придоби красив пепелнорус оттенък. В съчетание с умело подчертаните ми устни тя създаваше такова впечатление, че всеки мъж съвсем искрено решаваше, че съм рус ангел. Останалото го постигаха добре подбраните дрехи, високият ръст и самоувереността ми. И така, вече седем години бях нагледен пример за френската поговорка, която гласи: „Ако жената не е станала красавица до трийсетата си година, значи е пълна глупачка." Аз станах. Сега оставаше да разбера доколко резултатът от усилията ми може да порази въпросния синеок красавец, който беше очевидно раздразнен от отказа ми да се слея с него в танц.

— И защо? — раздразнено попита той.

— Не ми се танцува — свих рамене аз… май че клъвна. Да му се не види, толкова е приятно.

— Тогава, ако искате, мога да Ви прегледам очите. Той ме огледа с професионален поглед.

Развеселих се.

— Мисля, че прегледът няма да е обективен. Очите ми вече са разфокусирани — отказах аз, макар че идеята да остана насаме с него в кабинета му и той нежно да се надвеси над мен, не беше лоша. Но щеше да бъде толкова очевидно и неприлично, че нямаше как да се съглася на такова нещо. Не, и дума не можеше да става. Замълчах огорчено.

— Аз съм Денис — след като помисли малко, се усмихна принцът. — Нима наистина трябва да си търся повод, за да се запозная със симпатична жена?

— Разбира се, че не. Макар че, трябва да се уточни какво имате предвид под „да се запозная" — лукаво реагирах аз.

— Ами не знам защо, но ми се струва, че между нас има много общо.

— Между нас няма абсолютно нищо — подразних го аз. — Полина.

— Много, много ми е приятно — отвърна той многозначително, целувайки ми ръка. А после започна онова, заради което и беше замислено всичко. Хвърляхме си многозначителни погледи, докато водехме безобиден разговор. Той ми правеше двузначни витиевати комплименти, а аз му показвах, че изобщо не съм това, което може да си помисли за мен на пръв поглед.

— Омъжена ли сте? — въпросът прозвуча след полунощ, когато спасителите на човечеството в бели престилки толкова малко приличаха на хора, че би било неразумно да се оставим да ни лекуват.

— Да — не скрих аз. Нали и без това продължавах да си разказвам приказки, че нямам нищо лошо предвид, а искам само да си осигуря малко положителни емоции. Не е наказуемо. Никого не лъжа. Нали така!?

— И аз съм женен — прояви искреност той.

От това заключих, че и той е свестен в морално отношение и вероятно не планира нищо осъдително спрямо мен. Иначе защо ще си признава, че не е свободен. Ако след това Денис ми беше разказал как съпругата му не го разбира и как между тях отдавна няма нищо (спим в различни спални), а после беше опитал да ми предложи нещо от типа: „Защо заедно не разнообразим скучното си семейно съществуване?", всичко щеше да приключи, преди да е започнало. Веднага щях да му се изсмея и щях да хукна при съпруга си, за да обсъдя с него какви коцкари са всички мъже. Денис се отнесе с разбиране към факта, че нося венчална халка. Нали можем просто да си поговорим? Да пийнем кафе, да си поговорим за живота. Така успокоявахме съвестта си взаимно.

Много скоро тази шега спря да бъде смешна. През останалата част от вечерта си говорихме задушевно, както става със случаен спътник в самолета. Той ме слушаше, разказваше ми много неща, разбирахме се прекрасно. Наистина се разбирахме. Сякаш се познавахме отдавна. Бяхме запознати с проблемите си не само на думи. И това беше най-ужасното. Защото за зряла и опитна жена, свикнала да гледа скептично на всичко, не е проблем да устои на физическото привличане. Но я се опитайте да устоите пред възможността да си излеете душата пред някого, който ще ви изслуша, ще ви разбере и също ще излее своята. Особено ако има такива сини очи, такъв внимателен поглед и такива топли ръце.

— Да те изпратя ли? — попита той, когато стана ясно, че още малко и ще бъде неприлично да се прибера вкъщи.

— Разбира се — радостно кимнах аз, защото изобщо не исках да прекъсвам невероятно красивата тънка нишка, която неочаквано ме обедини в дружески съюз с него. Както предпочитах да си мисля. Защото, ако бях малко по-трезвена (или по-честна), щях да кажа, че между мен и Денис са категорично изключени всякакви дружески контакти. За каква дружба може да се говори, след като постоянно си облизвам устните? Така или иначе Денис ме закара с такси до вкъщи под удобното прикритие на дружеската безопасност. През целия път в колата си споделяхме мисли за кармата, духовността, предназначението на човека и психологията като пътища към рая. Както и за ограничените възможности на медицината, за границите на съзнанието и за вътрешната сила на човека. Такова удоволствие, каквото неочаквано изпитах от разговора си с него, не бях изпитвала дори от разговорите с Динка. Оказа се, че за разлика от Константин той разбира прекрасно това, за което говоря. И не само го разбира, но по много въпроси мненията ни съвпадат.

— Невероятно — аз гледах Денис, стоейки пред входа си. Сега, когато трябваше да се разделим, той ми се струваше уникален, изпратен от съдбата, най-прекрасното нещо, което ми се беше случвало през последните години. А пък Костик, който най-вероятно спеше няколко етажа по-нагоре, изведнъж избледня и ми стана безинтересен, сякаш някой го беше изсушил, беше го прибрал в калъф и го беше закачил в стария шкаф.

— Не мислиш ли, че не можем просто така да си кажем сбогом и да не се видим повече? Съдбата не ни срещна за това — усмихна се Денис.

Някъде дълбоко в мен помръдна тревожна нотка, но изчезна като мълния — за секунда. След това безропотно си дадох телефона на Денис (естествено, мобилния, което потвърди за пореден път двусмислието на нашето познанство). Ако бяхме просто приятели, защо не му дадох домашния си телефон, където слушалката можеше да вдигне и Константин? И му позволих да ме целуне по бузата под баналния претекст „Беше ми приятно да се запознаем", след което се прибрах вкъщи с леко чувство за вина, което отпъждах като дежавю. Освен това бях обхваната от неизбежното смътно любопитство: ще ми се обади ли, или няма да ми се обади?

— Мислиш ли, че това е нормално? — посрещна ме на вратата Константин.

Оказа се, че греша. Той изобщо не спеше. Само при мисълта, че Костя може да е видял сцената на раздялата ми с Денис, се покрих цялата с петна. Езикът ми се плетеше, когато попитах:

— Какво е станало?

— Един часът през нощта е! Нима мислиш, че е нормално да се прибираш пияна посред нощ? Защо си си изключила телефона?

— Не съм го изключвала — поклатих глава аз. Но веднага си спомних, че Костя наистина звъня, а аз натиснах копчето за изключване, защото точно в този момент Денис ми казваше нещо особено важно. И не сметнах, че е възможно да го прекъсна.

— Защо се прибираш толкова късно? — продължаваше да вика съпругът ми. Обхвана ме чувството, че пак съм ученичка и мама ми се кара, че съм закъсняла. Да, отношенията ми с мъжа ми наистина бяха станали роднински.

— Просто пийнах и не обърнах внимание на времето. Няма да правя повече така — с облекчение си отдъхнах аз. Спомних си, че прозорците ни гледат на другата страна. Така че, колкото и да крещеше Константин, не можеше да е видял нищо. То и нямаше нищо за виждане, със закъснение си припомних аз. Само че този път и аз самата не си вярвах.

ГЛАВА 3

За изкуството да бъдеш невидим

Утрото никога не е добро. Това е истина, която не подлежи на оспорване. Не знам как е при вас, но аз съм истинска „сова" и необходимостта да ставам сутрин рано предизвиква у мен недоволство, а понякога дори негодувание. Защо законодателите не измислят норма, според която трудовият ден да започва на обед и да свършва някъде към десет вечерта. Често ли сте срещали такива изкопаеми като хората „чучулиги"? Не, нали? Това означава, че абсолютното мнозинство от хора върви срещу природата си, като се измъква от леглото в седем сутринта. Между другото, аз съм имала двоен късмет, защото от четири години спя с една такава рядка „чучулига" под една завивка. Затова двамата с него през повечето време наблюдаваме как любимия или любимата вече или още спи. Костя успява да заспи в девет и половина и мисля, че издържа дотогава, само за да може да попие и последните новини на Първа програма. Към девет и половина свършват всички новинарски емисии и затова Константин Яковлевич напуска нашия свят, за да се върне отново в шест сутринта.

Така е, когато се доближа до леглото, той отдавна кротко спи. А когато с мъка отлепям очи при звъна на будилника си, той вече се е измил, избръснал се е и гледа новини в кухнята, очаквайки закуска.

— Не е справедливо да ти приготвям закуска на бегом, докато си гледаш телевизия — многократно се възмущавах аз.

— Животът не е справедлив — философски реагираше той. — Ставай по-рано и няма да ти се налага да я правиш на бегом.

— Това е задънена улица — въздишах аз и пъхах хляба в тостера.

Да, жената трябва да приготвя закуската. Няма спор по въпроса. И тъй като съм свикнала да правя всичко съвестно и старателно, закуските, които приготвях, привързваха мъжа ми към мен много по-силно, отколкото чувството за дълг. Има си хас! Къде другаде може да яде преди работа сандвич „Бенедикт" с препържен до хрупкаво бекон, топъл кроасан и ароматно кафе с разбита сметана и канела?

Вариантите бяха различни, но резултатът беше един и същ — Костя изяждаше с огромен апетит моите закуски (както и обедите, следобедните закуски и вечерите, изобщо всичко, което му сервирах), целуваше ме по бузата и тръгваше да си върши работата. Аз пък тръгвах да върша своята. Моята работа се намираше на Ленинския хълм в сградата на МГУ[6], само не си мислете обаче, че имам нещо общо с науката или с отглеждането на ново поколение учени, които ще изобретят поредната бомба или ще строят хипотези за произхода на човека. Аз съм напълно равнодушна към науката, но тъй като МГУ беше прогресивно учебно заведение и се движеше в крак с времето, даваше под наем на руския бизнес помещенията, без които можеше да мине науката.

Така че моята агенция се намираше в изключително красивата и с потискащи размери (вероятно архитектът е бил страшен комплексар) главна сграда. Всеки божи ден летях и падах в шахтите на старите асансьори, заобиколена от студентската врява и глъч. Минавах по дългите коридори с високи тавани и всеки път се чувствах съпричастна към нещо нетленно и вечно. След това обаче пресичах чертата, разделяща цитаделата на науката и източника на туристически удоволствия, и пристъпвах към изпълнението на задълженията си. Задълженията ми бяха безброй.

— Записа ли туристическата група за полета?

— Каква туристическа група?

— Изпратих ти есемес — мърмореше вечно закъсняващият ми НН (непосредствен началник).

Ако на света има порода хора, които искат да живеят под постоянна тревога, то моят НН е техен представител. Всичко, което правеше, трябваше да бъде свършено още вчера. Всички, с които работеше, рано или късно полудяваха. А мен ме ценяха толкова високо в агенцията само защото успявах да внеса малко ред в неговия хаос.

— Не съм получавала никакъв есемес — радостно заявих аз. — Така че, давайте пак и всичко отначало. Каква група?

— Туристическа група студенти, които искат да летят до Сочи на ски.

— Откъде се взеха? В Сочи вече всичко се топи? — опитах се да апелирам към разума му аз. Но НН и разум са две взаимоизключващи се понятия. Вместо мозък НН има калкулатор, който изчислява печалбите. Останалото не го интересува. Ако студентите искат да се пързалят в планина без сняг, защо не?

— Нищо. Те си знаят. Ти само ги изпрати там. Двайсет човека са — едва не се разплака НН. — Вече съм взел аванс.

— А показахте ли им снимки? — поинтересувах се аз.

Беше важно да разбера какво очакват студентите от набързо организираната почивка.

Ако искаха просто да се пуснат няколко пъти по склона и след това да изядат и да изпият родителските бонуси за добри оценки, това беше едно. Но ако сериозно очакват, че в средата на май могат да се наслаждават на ски спускане в Сочи — това е съвсем друго. В първия случай всичко може да стане идеално, защото студентите могат да пият и да ядат и без красиво заснетия на рекламните ни материали сняг. Но ако са планирали точно спортни изживявания, ще трябва да се обадя в хотела в Красна поляна и да разбера има ли още сняг.

— Показах им — жално кимна НН.

— Тогава нищо не обещавам — размахах аз ръце.

— Разбира се, разбира се — угоднически кимна НН.

— Нищо не се разбира — отрязах го аз. — Ако дойдат тук да вдигат скандали и да си искат парите обратно, ще стана, ще си тръгна и ще те оставя сам да се оправяш с тях. Ясно ли ти е?

— Да — след дълга пауза кимна НН. Очевидно майските празници му бяха продънили джобовете и трябваше моментално да ги напълни.

— Добре — аз затворих и плеснах на бюрото папката с поръчките.

След това всичко потече както обикновено. Отговарях на телефонни обаждания (да, ние наистина сме най-добрата — честната, старата, внимателната, евтината туристическа агенция, способна да въплъти в реалността вашите мечти), аз звънях на някого (продадохме една Ваша екскурзия и искам да знам дали още я предлагате), оформях заплатените ваучери (госпожице, докога ще чакам), опитах се да се измъкна за обед (само през трупа ми!). Това е начинът, по който живеех през последните пет години. С агенцията „Почивката Ви е в добри ръце", с НН и със сайта, на който обещавахме на нашите клиенти, че ще изпълним всичките им капризи по целия свят. Интересното е, че на сайта изглеждахме като много голяма и луксозна корпорация, а в действителност се помещавахме в няколко стаи в централната сграда на МГУ. Цялата агенция се състоеше от петима мениджъри, нервният НН, секретарка, която правеше страхотен маникюр, гледаше на кафе (и затова я ценяха много високо), разпечатваше квитанциите за плащане и говореше по служебния телефон с приятелките си толкова много, че клиентите често не успяваха да се свържат с нас.

— Ще те уволня! — крещеше НН, когато за пореден път видеше как Аллочка решава семейните проблеми на поредната си приятелка. Аллочка затваряше телефона и се преструваше, че работи активно, докато отново не възникнеше въпросът как да се накара съпруга на поредната приятелка да закачи килима на стената. По-късно ми се обаждаше Динка, за да се разберем кога ще се видим в „Кофи Хауз". А след това спирах да консултирам щастливците, които бяха успели да се свържат с мен по скайп, или на интернет сайта ни, и отивах да обядвам с Динка. Бяхме избрали „Кофи Хауз", защото беше по средата между работните ни места. Нейният медицински център беше на спирка „Кропоткинска" на метрото, аз пътувах от „Университета". Пиехме кафе на спирка „Парк на културата". Независимо от всичко обедната ни почивка винаги продължаваше поне два часа.

— Ще започна да те глобявам — заплашваше ме НН.

Аз обаче знаех, че няма. Тъй като никой освен мен не можеше едновременно да контактува с Аллочка, да отговаря на скайп, да оформя ваучери, да приема плащания и любезно да се отървава от клиентите, които вече са си „починали", но имат безброй оплаквания, които нямат нищо общо с клаузите в договора. Статистиката сочеше, че колкото и добре да е била организирана почивката, броят на доволните се отнася към броя на недоволните в съотношение 7:3. Тоест, трима от десет клиенти задължително искаха от НН компенсации за: прекалено силния вятър, прекалено слабия вятър,

прекалено студеното море,

прекалено топлото море,

прекалено грубото отношение,

прекалено скъпото обслужване,

прекалено приказливия персон,

прекалено скучния персонал

и срещу всичко прекалено.

— Извинете, но ние не носим отговорност за некачественото обслужване на приемащата страна — любезно, но без ентусиазъм казвах аз. — Нашата отговорност свършва, когато на летището Ви посрещне упълномощения представител на туроператора.

— Какво?

— Ами това. Никой нищо няма да Ви върне — мило им внушавах аз.

— Жалко — рано или късно се съгласяваха те. Интересното е, че трима от членовете на някое семейство, които не бяха доволни днес, утре, вдругиден, а и почти винаги, бяха доволни. Затова си бях направила извода, че недоволството е част от почивката им. И няма смисъл да се мъча да ги лишавам от това удоволствие. Точно това и правех. Като цяло работата ми ми харесваше, макар че може би имаше и по-добри места от „Почивката ви е в добри ръце". Разбира се, че не всичко е идеално, но като изключим парите, не можех да не отчета добрия микроклимат в колектива (НН не се брои), възможността, макар и рядко (ако трябва да съм честна, всеки ден), да закъснявам и веднъж годишно да пътувам гратис до някоя топла страна (макар и само за няколко дни).

— Изобщо не си амбициозна — караше ми се Константин. Една кариера задължително трябва да се развива.

— И накъде? При нас максимумът е да станеш НН. А аз изобщо не желая да ставам НН — оправдавах се аз.

— Ако в тази фирма кариерата ти е в застой, намери си друга — разперваше ръце Костя. Подай си документите в агенция за подбор на персонала.

— Ще си помисля — ядосвах се аз, защото Костик, както винаги беше прав. Нямаше нищо по-лошо от това, винаги да бъде прав. Особено когато той е прав, а аз не искам нищо да променям. В тези условия правотата му беше наистина дразнеща. Как да му обясня, че не желая да заменям Аллочка с редица безлични оператори в някоя голяма компания.

Да, бракът си има и отрицателни страни. Когато се омъжвах, си мислех, че Костя ще продължи да ми се възхищава, да ми носи кафе в леглото (имаше и такъв прецедент) и ще ми осигури комфортен и безпроблемен живот. Оказа се, че и той разчита на същото, но в обратен порядък. А преди сватбата просто е примамвал птичката в клетката. А след паметната вечер с динкиния офталмолог започнах да го забелязвам много по-отчетливо. Всички недостатъци на Костик сякаш се утроиха. След няколко седмици вече напълно ясно разбирах, че не може да продължава така. Ако ме бяха попитали какво точно не може да продължава така, нямаше да мога да дам определен отговор. Защото недоволството ми беше чисто умозрително и емоционално.

— Не ме попита как е минал денят ми — оплаквах се аз на Динка, макар че дори и Костя да ме беше попитал как е минал денят ми, това нямаше да промени нищо.

— Какво искаш, познава те като петте си пръста. И със сигурност много добре знае как е минал денят ти. Защо да те пита? — учудваше се Динка.

Аз замислено дъвчех магданоз. Истината е, че единственото, което ежедневно ми разваляше настроението, беше простият факт, че Денис не ми се обажда. Негодник. Значи всичко са били само пиянски приказки.

— Страдам от липса на внимание — оправдавах се аз пред Динка.

— Чие? Чие внимание ти липсва? — строго ме питаше тя.

Помислих си, че след като са минали две седмици, а той не ми се обажда, няма нужда повече да пазя всичко вътре в себе си.

— По принцип. Липсва ми внимание по принцип. И не мисля, че вниманието на Костя може да реши нещата. Истината е, че вниманието на Костя отдавна се обезцени като рубла след финансовия колапс.

— Знаеш ли, и аз си помислих същото — доволно заключи Динка. — Денис ли?

— Не, какво говориш?! — изплаших се аз.

— Лъжеш — с удоволствие изсумтя приятелката ми.

Аз игнорирах забележката й.

— Мисля, че преминаваме през криза. Такива има във всички бракове.

— Значи не е заради Денис, така ли? — замислено повтори Динка.

Аз стиснах зъби:

— Не.

— В такъв случай няма да ти кажа какво ме попита днес сутринта — победоносно завърши тя.

Аз онемях. И това ми било приятелка.

— Ами недей.

— Добре — фалшиво сви рамене Динка и се зае демонстративно да разглежда сметката.

— До утре — станах аз, усмихнах се, но вътрешно треперех от ярост.

— Добре, седни — веднага се предаде тя. — Попита ме за телефона ти.

— Защо? — изненадах се аз.

— Значи вече го е имал, така ли? — засмя се Динка. Аз се изчервих. — Стига де. Да не мислиш, че не разбирам?

— Е? — втренчих се в нея аз.

— Какво „е"? — невинно попита тя.

— Даде ли му го?

— Ати как мислиш? Разбира се, че не. Казах му, че си сериозна омъжена жена.

— Правилно си постъпила — натъжих се аз.

На това място Дудикова се разкикоти и хвърли сметката с парите на масата.

— Успокой се! Просто ти е загубил телефона. Загубил го е. Така че му го дадох. Надявам се това да не е престъпление. Каза, че иска да се консултира с теб за лятната си отпуска. Нали си експерт в тази сфера?

— Така е — облизах устни аз.

През двете седмици, в които нервничех и очаквах обаждането му, бях успяла да изпитам всички възможни угризения на съвестта. Угризенията дойдоха и си отидоха. Но очакването на обаждането си остана. При условие че нямаше от какво да страда, съвестта ми замлъкна. Прекарвах вечерите си с Константин Яковлевич, сервирах му вечеря, гледах го как спи, слушах безкрайните му разсъждения за съдбините на страната и човечеството, възхищавах се от ума му… Дори чувствах по-голяма нежност от обикновено към него. И малко го съжалявах, задето толкова спокойно и уверено си седеше, докато аз чаках обаждането на друг мъж. С времето чувството ми за вина изчезна напълно, а ядът, че Денис така и не ми се обажда, се стовари върху главата на Константин, който изобщо нямаше представа какво ми става.

— Защо не разходи кучето поне половин час?

— Навън е студено.

— На теб ти е студено, а да страда кучето, така ли? Изобщо ли не си в състояние да мислиш за другите!?

— Какво ти става? Не мислиш ли, че се заяждаш? — жално ме погледна той.

Аз в изстъпление си го изкарвах на него. Не, така повече не можеше да продължава. Движехме се с огромна скорост към такива разправии и конфликти, че когато в телефона ми се раздаде дрезгавият и нерешителен глас на Денис, в действителност се прекръстих.

— Здравей — каза той, без да се представи, а на мен кръвта се качи в главата. Цялото ми недоволство от живота изчезна яко дим. Той се обади. Ще се случи нещо. Ще има продължение, без значение какво. Усмивката ми, която почти беше изчезнала под гримасата на недоволството, отново се върна на лицето ми.

— Здравей — тихо отговорих аз и бързо излязох от стаята. Независимо че той се обаждаше само за да се консултира за отпуската си, си помислих, че Костя няма защо да слуша разговора ни.

— Извинявай, че не ти се обадих по-рано.

— Аз и не очаквах — възможно най-равнодушно му отвърнах аз.

— Така ли? — сепна се Денис. Усмихнах се на себе си. Каквото и да става, не съм забравила как се играе тая игра. — Изобщо ли не очакваше?

— Изобщо — казах аз с тон, който говореше точно обратното.

— Исках… да се консултирам — закашля се Денис. Може ли?

— Разбира се — кимнах аз.

— Тогава до утре?

— До утре — спокойно се уговорихме да се видим след работа и затворихме.

Дълго след това траках със съдовете в кухнята. Измих до блясък всичко, което намерих. А после само и само да не се връщам в хола и да гледам мъжа си в очите, се захванах да готвя темпура, която изисква пълно себеотдаване и задълбочаване. Това сложно и многостепенно ястие беше любимо на Константин и затова, когато след няколко часа седяхме на масата, лицето му изразяваше почти пълно и безусловно щастие. А също и моето. Хората са слаби създания, които за много, ама за изключително много неща се осланят на инстинктите си. Дали разбирах, че това, че утре ще се видя с Денис, „за да го консултирам", е лошо? Там е работата, че не. Старателно убеждавах себе си, че нищо лошо още не е станало. А и едва ли ще стане. С удоволствие слушах обясненията на Динка, че практически няма семейство, което да не е минавало през такива проблеми.

— Аз не му изневерявам — гордо убеждавах приятелката си. — Нямам и намерение. Просто искам да си поговоря със симпатичен мъж.

— Разбира се — кимаше приятелката ми. — На мен недей да ми ги разправяш тия. Аз не съм мъжът ти, че да ми хвърляш прах в очите. Това, което става в момента, е сто пъти по-лошо от физическата изневяра.

— Защо? — недоумявах аз.

— Защото в мислите си — и по-скоро в сърцето си, отдавна си изневерила на Костя. Предала си го.

— Не си права — отричах аз. — Виждала съм се с Денис само веднъж.

— И какво от това. Аз не казвам, че си му изневерила с Денис. Просто преди ти искаше да получиш всичко, което искаш от Костя, а сега единственото, което правиш, е да ми обясняваш как не му изневеряваш.

— Ама че си усойница! — разстроих се аз. — Какво да направя? Да не ходя ли?

— Ако можеш да не отидеш, недей. Само че ми се струва, че не можеш? Права ли съм?

— Права си — въздъхнах аз.

На следващия ден стоях на изхода на метрото, скрита зад една колона, и наблюдавах Денис. Изглеждаше ми страшно красив и истински с дънките и с ленената си риза с къс ръкав. Търсеше ме в тълпата. В ръката си стискаше букет карамфили. Червени. Не се беше осмелил да купи рози, но все пак ми беше донесъл цветя. И на това му се казва: „Само иска да се консултира за отпуската си?".

— Здравей — поздравих го иззад гърба му.

— Здравей. Изглеждаш прекрасно! — Денис ме дари с възхитен поглед.

Бях с лека хвърчаща рокля (за да не ми подчертава ханша), с набор на гърдите (за да подчертае наличието им).

— И ти не изглеждаш зле — с лекота си размахах дамската чантичка аз. — Цветята за мен ли са? Или за съпругата ти?

— А? Какво?

— Нищо — усмихнах се аз. — За какво искаш да се консултираш?

— За отпуската си — пророни Денис и се изчерви.

Интересно какво искаше, да скоча и да му се хвърля на шията ли?

— Препоръчвам ти Тунис — предложих аз.

— Искаш ли да го обсъдим на кафе? — съвзе се Денис.

Все пак той също не беше дете и не играеше тази игра за първи път. И разбира се, знаеше, че това, което става между нас сега, е най-интересното. Смеехме се, пиехме кафе, разменяхме си шеги и остроумия. И обсъждахме курортите. Но нищо от това не беше важно. Най-важното беше, че ни е добре един с друг. Разхождахме се из града и вдишвахме пролетта. Чувствахме се млади.

— Слушай, какво ще стане, ако поискам да те видя пак? — попита Денис, докато гледаше как хвърлям по един поглед на часовника си. — Пак ли ще трябва да си измислям повод?

— Мисля, че желанието да ме видиш, е достатъчен повод — твърдо казах аз.

За себе си вече бях взела решение, че не мога да се откажа от тези срещи, дори ако ми кажат, че те ще доведат до глобални изменения на климата на Земята.

— Ами тогава ще дойда да те взема утре и пак ще се разходим — предложи Денис.

Аз се съгласих. Та нали само се разхождахме.

Когато се върнах вкъщи, Костя както винаги, седеше пред телевизора. Хвърли ми изпълнен със съмнение поглед. Изплаших се, че ще стане непоправимото, защото, ако ме беше попитал нещо, ако ми беше задал директен въпрос, щях да си кажа всичко. Но Костя ме погледна, замълча и се обърна към най-добрия си приятел, говорещата кутия с новините. Застанах под изгарящите струи вода и се почувствах в безопасност, опрях глава на края на ваната и затворих очи. Не ми се стори странно, че човекът, с когото живея рамо до рамо четири години, не се появи пред мисления ми взор дори и за секунда. Защото цялото ми вътрешно пространство вече беше заето от Денис.

ГЛАВА 4

Индулгенцията

Да мислят за всичко, което им се случва, е разкош само за хората, които разполагат с много свободно време. Разбира се, че тогава можеш седиш и да си задаваш въпроса: „Страхлива твар ли си или имаш право?" като в романа на Достоевски[7]. Съвременната средностатистическа жена може да мисли за смисъла на живота и за мястото си в историята по около пет минути на ден, не повече. Сутринта, докато си миеш зъбите, ти се полагат три минути, в които успяваш да се замислиш дали светът е достатъчно хармоничен. Ако по същото време се носят викове: „Излез от банята, закъснявам за работа!" веднага разбираш, че няма хармония. И вечер, когато след работа бързаш от автобусната спирка по тъмната пътечка към къщи, можеш да достигнеш до философската истина за това колко кратък и ефимерен е животът. Достатъчен е един удар по главата и край. Теб те няма, а някой става по-богат с две обеци и двайсет долара, които си имал в портмонето си. Ето ти ги всички мисли за вечността. Защото през останалото време любезно ни помагат да си пълним главите с текущи въпроси. Хамстерът върху колелото си е идеалният образ на съвременната средностатистическа жена.

Сутрин, будилник, закуска (която приготвя тя), след това метрото, където има блъсканица, отвратителният дъх на пияниците (още от сутринта) и незабравимото: „Госпожице, отстъпете място на пенсионера" от устата на закръглен чичка, който спокойно би могъл да разтоварва вагони.

Когато се кача в метрото, се старая изобщо да не сядам, макар че пътят от „Младост" до „Университета" е ужасно изтощителен.

После следва и самата работа (Аллочка — нещо хубаво, НН — нещо лошо, клиентите — под въпрос). Слабо просветление във вид на обедна почивка (прекарана с Динка, а през последния месец — най-често с Денис) и пак работа-метро-вечеря-мълчание-хъркане. И така всеки ден — без събота и неделя, които преди толкова време обичах заради възможността да си поспя до обед, а сега ненавиждам, тъй като не мога да се виждам с Денис.

Никога не си бях задавала въпроса дали на света има и друг живот, защото знаех, че имам цели (глобални и второстепенни), част от които почти ми бяха вече в джоба. И чак когато се появи Денис, разбрах колко съм далече от семейното щастие. Всичко се оказа много просто. Просто като фасул. Аз съм млада и красива, недооценена от мъжа си жена. Денис е красив и влюбен мъж, с когото се чувствам много по-добре, отколкото с Костя. Но тази привидна простота създаваше толкова сложности и проблеми, че направо ми се завиваше свят. Бях се вкопчила в Костя и ужасено си мислех какво ще стане, ако го загубя. Щеше да бъде равносилно на катастрофа, загуба на бъбрек, смърт на близък роднина. Едно време не можех да изкарам деня, ако не знаех дали Константин мисли за мен. Но дори под угрозата от тази страшна катастрофа не можех да се откажа от срещите с Денис. Едновременно с това с ужас си мислех за момента, в който той ще поиска нещо повече. С ужас и с примряло сърце.

— Ти си се побъркала. Предупреждавах те — караше ми се Динка, защото изобщо не харесваше трескавия огън в очите ми, възпалените клепачи, умората, която така ме беше завладяла, че не намирах време дори за кратки разговори с нея.

Ушите ми, телефонът ми и времето ми принадлежаха на Денис. Това продължаваше вече месец.

— Няма да споря. Права си — потвърдих диагнозата й аз. — И не мисля, че положението може да се поправи по някакъв начин.

— Какво, толкова ли са зле нещата? — обезпокоена ме погледна в очите моята приятелка.

Аз сведох поглед. Всъщност, нищо не беше толкова зле. Виждах се с Денис през ден. Той ме чакаше след работа и се разхождахме. Бродехме из Москва, изложили бледните си лица на юнското слънце, а понякога той ме водеше на толкова обичаните от мен театрални постановки, изложби и купони. Говорехме си за премиерите, обсъждахме добрите режисьорски хрумвания и лошата актьорска игра, а после Денис ме изпращаше до вкъщи.

— Защо го правиш? — попитах го веднъж. Дяволът ме дръпна за езика.

— Какво правя? — не разбра той.

— Ходиш навсякъде с мен. Губиш толкова много време за мен.

— Защото с теб ми е хубаво — произнесе той добре известната баналност. Като че ли съм си мислила, че с мен му е зле. Между другото, мъжете рядко са способни да говорят по-ясно за чувствата си. Костя например беше в състояние с часове да дрънка за разни котировки на борсата, но на въпроса: „Какво чувстваш?" — отговаряше: „Всичко е наред."

— Хубаво ли ти е? На мен ми е хубаво в сауната, но това не значи, че ще вися в нея през свободното си време — закачих аз Денис.

— Ти си можела да бъдеш и ехидна — подсвирна той и ме чукна по носа.

— Не можеш ли да правиш същото с жена си? — инатях се аз. — Имам усещането, че сме ученици, избягали от училище, за да отидат на кино.

— С жена си ли? Какво искаш да кажеш? — напълно искрено се учуди той.

— Ами да се разхождаш, да се смееш… Какво толкова? Аз например си мечтая да мога да прекарвам с мъжа си такива мигове, каквито прекарвам с теб — поясних аз.

Денис се замисли:

— Не съм поглеждал нещата от тази страна. Значи ти си мечтаеш за мъжа си?

— Аха — усмихнах се аз.

— И какво ти пречи?

— Не го интересувам. Той ме смята за прочетена книга. Знаеш ли колко е неприятно да бъдеш прочетена книга и през цялото време да те държат в библиотеката.

— Там е работата, че знам — притегли ме към себе си Денис. — Мисля, че точно това ни събра.

— Събра ли ни?

— Съедини ни.

— Не, още не сме съединени — коварно се усмихнах аз.

Денис се обърка окончателно.

— Моята жена също изобщо не се интересува от мен. Тя е крайно меркантилна жена. Интересува я най-вече заплатата ми.

— Не мога да споделя страданията ти по този повод — изсумтях аз. — Трябва да знаеш, че всяка жена се интересува от заплатата на мъжа си. И аз не съм изключение. Аз например толкова си мечтая да си купя жилище, че съм готова да броя всяка копейка. Само ако знаеш колко съм изморена от живота в квартири под наем.

— Съгласен съм — с разбиране кимна Денис. — Аз събирах за своето жилище десет години. Размених се с родителите си и доплатих. А после удари кризата и ме зарадва. Купих си двустаен за петдесет бона, а след половин година той поевтиня до трийсет. Жена ми беше готова да ме заяде.

— Защо? Нали си си купил жилище, а не си го загубил? — не разбрах аз.

— Е и? Тя каза, че с тия пари сме могли да си купим тристаен.

— Ако можеше да предвидиш, щеше да имаш сараи в Сочи — засмях се аз.

Оказа се, че жилищният въпрос е болна тема и за двама ни. Денис беше навътре в нещата. Освен това беше песимист, защото му се беше наложило да преживее кризата и дори да претърпи известни загуби. Останал без работа. Имам предвид нормална и добре платена работа в чиста частна клиника. Във времето на повсеместна гибел на възрастните самостоятелни единици на обществото населението категорично не иска да плаща за здравеопазване. И лъвският дял от бившите клиенти се втурва в градските поликлиники.

— Две години се трудих в градската болница и лекувах очни травми срещу кутия бонбони. Не можеш да си представиш колко коняк ми се е наложило да връщам в магазините.

— Да го връщаш в магазините ли?

— Понякога ми се струва, че това си беше природен кръговрат на коняк. Пациентите го купуваха, а аз го връщах в магазина. Живеех само от доходите от коняка. Почти.

— А пък аз се ожених точно една година след кризата. И досега пестим, пестим и пестим… Лишаваме се от всичко, лишаваме се, лишаваме се… — оплаках се аз. — И все още нямаме жилище. Събрали сме трийсет хиляди, но не стигат. Ще трябва да чакаме да паднат цените.

— Честно казано, мисля, че кризата отмина и цените на жилищата едва ли ще паднат много. Така че най-добре е двамата с мъжа ти максимално бързо да си купите нещо. Пък макар и в Подмосковието. Защото после може да не ви стигнат дори и за това.

— Така ли смяташ? — замислих се аз. — Някои казват, че зависи от сезона. Може пък през лятото жилищата да поевтинеят.

— Да, разбира се. В момента всички, както и вие, пестят, разчитайки, че пак ще има криза. Скоро такива ще се цяло море. Хората ще се сдобият с пари и защо жилищата да поевтиняват?

— Наистина — съгласих се аз. — Тогава защо всички се надяват?

— Надеждата умира последна — философски сви рамене Денис и ме целуна по бузата. Съвсем невинно.

А аз се втурнах към Костя, за да го запозная с тази важна информация. Всъщност, нямах предвид, че трябва да зарежем всичко и да хукнем за жилище или пък обратното, да махнем с ръка и да похарчим парите за нещо лекомислено и приятно. Просто изведнъж се намери тема, на която да можем да говорим. Толкова малко и толкова рядко говорехме помежду си. Но аз бях абсолютно неподготвена за посоката, в която пое разговорът ни.

— Мислиш ли, че ме вълнува жилището? — внезапно изтърси той, след като изслуша тирадата ми за прогнозите на Денис. — Особено пък наше общо жилище.

— Какво, вече не те ли интересува? — останах поразена аз. — Може да поскъпнат още повече. Дали не трябва да предприемем нещо?

— Не желая да предприемам нищо. Да поскъпва каквото ще, ако ще и десет пъти!

— Не разбирам! — възкликнах аз, гледайки изкривеното от някакви неизвестни за мен емоции лице на Константин.

— Къде се шляеш? Очите ти горят, избягваш да ме погледнеш като дете, което е направило беля. Какво те кара да мислиш, че съм някакъв идиот, когото можеш да лъжеш, както си искаш?

Аз се вцепених:

— Да не би да ревнуваш? Боже! Светът се е обърнал надолу с главата!

— Не ревнувам! — вбеси се Константин. — Не съм някой самодоволен ревнив тъпак, който се дразни от всеки комплимент, направен на жена му.

— Като цяло ми е трудно да си те представя раздразнен — замислено процедих аз.

— Но няма да ти позволя да ме правиш на идиот! Няма да ти позволя да ме лъжеш безпардонно! Да хойкаш и да ме излагаш пред хората! Поглеждала ли си се в огледалото?!

— Какво не ми е наред?! — учудих се аз.

— Въртиш любов зад гърба ми, без дори да се криеш. Вижда се и с невъоръжено око.

— Не е вярно — възкликнах аз. — Ние просто общуваме.

— На това общуване ли ми казваш? Нали чух как си гукахте половината нощ, когато се беше затворила в кухнята. Кой е той? Откъде изобщо се взе в живота ни? — кипна Константин.

— Никой отникъде не се е взел в живота ни. Между нас няма нищо — стиснах устни аз. — С теб ли очакваш да си гукам? Не ме разсмивай!

— Разбира се, ти смяташ, че съм такъв мухльо, че ще изтърпя всичко. Само че знай, че тая няма да я бъде!

— Кое няма да го бъде? — не разбрах аз.

— Това — ти да мърсуваш като най-долна уличница, а аз да те чакам вкъщи!

— Как смееш?! — ахнах аз. Имах усещането, че се опитват да ме залеят с кофа с лайна. — Ние сме само приятели. И ако искаш да знаеш, общувам с него, защото с теб е невъзможно дори да се говори.

— И защо? — възмути се той. — Какво, толкова съм лош, че не можеш да общуваш с мен, така ли?

— Ти си живееш и можеш да не ми кажеш и дума! — крещях аз. За съжаление, когато и двамата крещят, смисълът на думите се губи и остават само виковете. Ако си бяхме поговорили спокойно, възможно е и думите да бяха други. Но ние викахме. И двамата.

И аз, и той. И затова не се стигна до разбирателство.

— Стига си ме залъгвала с приказки! — обърна ми гръб мъжът ми. Ръката му нервно въртеше ключодържателя, а красивото му лице беше изкривено от ярост.

Аз се изплаших.

— Кълна се, че дори не сме си обменили и дума на такива теми. Просто имам нужда да общувам с някого. Ти изобщо не се интересуваш от мен…

— Колко лесно жените оправдават лековатото си поведение!

— Какво? Ти слушаш ли ме изобщо? Аз не съм ти дала повод да обобщаваш и да анализираш! Ти изобщо разбираш ли, че с него ми е приятно. А с теб се чувствам зле! — разкрещях се аз. Треперех, сякаш имам треска.

— Зле ли? Изобщо не ми дреме с кого ти е добре и с кого зле! Интересува ме само да не ме излагаш! — изтърси Костя и отиде в кухнята.

Аз останах като парализирана. Да го излагам?

— Да не те излагам? Само това ли те интересува? Да се държа прилично? Не те ли интересува дали те обичам, или не? — давех се в сълзите си аз.

— Каква любов можеш да изпитваш ти? Само да ти помахат с пръст и хукваш — презрително процеди скъпият ми любим принц, който някога обеща да ме пази и да се грижи за мен цял живот.

— Достатъчно — едва прошепнах аз.

— За Бога. Но имай предвид, че няма да търпя да се прибираш вкъщи посред нощ. Бъди така любезна да се прибираш в прилично време и много те моля, изтрий от лицето си тая влюбена физиономия — лаконично и изчерпателно издаде указанията си той.

Аз скрих лице в шепите си. Така да бъде!

— Това ли е всичко, което искаш от мен?

— Това е минимумът. За максимума не искам и да споменавам. Надявам се, че няма да пропаднеш окончателно и да забравиш, че все пак си омъжена жена.

— Знаеш ли, до теб усещането, че съм омъжена жена, изчезва тотално — уморено казах аз. След това се изправих, взех си чантата и се втурнах навън, без да знам накъде. Не избирах посоките и не мислех за нищо друго освен за това, че мъжът, с когото, както си мислех, ме свързва брачен съюз, иска само да се държа прилично и да не си излагам чувствата на показ. Да съблюдавам приличие и да се прибирам навреме вкъщи. Без значение откъде.

— Ало, Динка — трескаво набрах номера за всякакви спешни случаи.

— „В момента няма връзка с този номер".

— Защо? Защо? Защо? — усещах, че всеки момент ще изпадна в истерия.

— Ало, Денис? — казах аз, опитвайки се да си прикрия сълзите. Обадих му се, защото на света имаше само двама души, с които можех да говоря за това, което чувствам. И първият в списъка беше недостъпен.

— Поля? Къде си? Защо ти е такъв гласът? — веднага ме разконспирира Денис. Забавно. Костик нямаше да забележи дори да ридая на рамото му. Ще реши, че имам алергия.

— Кажи, можеш ли да поговориш с мен? — без да отговарям на въпроса му, попитах аз.

Той замълча. Очевидно беше разбрал, че нещо е станало.

— Къде си? — със сериозен тон уточни той.

След час седяхме на Тверския булевард и мълчаливо подритвахме камъчета. Изобщо нямах представа какво да кажа или да направя в такава ситуация. Единственото, което ми дойде наум, беше, че каквото и да става, ситуацията трябва най-накрая да се изясни. Като типична представителка на нежния пол избрах нетипичен начин да си излея болката.

— Мисля, че е най-добре да не се срещаме повече — казах аз след дълга пауза. — Мъжът ми не приема нещата добре.

— Не знам какво да кажа — смути се Денис. — Какво е разбрал? Какво лошо сме направили?

— Прибирам се късно вкъщи. Не приличам на себе си. Той си прави грешни изводи.

— Съжалявам много, но аз какво съм виновен? Не искам да те загубя. Подобно нещо не ми се е случвало от много години.

Денис си разроши косата. Господи, колко е красив! Направо умът ми не го побира!

— На мен също. И аз не искам да те загубя, но какво да направим? Страдам ужасно от тази ситуация — Аз погледнах Денис. Той беше смутен и потиснат. Разказах му за отвратителната сцена, която ми устрои мъжът ми. Очаквах реакция. Разбира се, че и аз не исках нещата да свършат така.

— Мисля, че мъжът ти е прав. Разбрал е правилно всичко — кимна сам на себе си, сякаш си беше изяснил нещо Денис, и вдигна към мен сините си очи.

— В такъв случай още повече не трябва да се виждаме — продължих аз и се разтреперих.

Интересно — как понякога това, което казваме, се различава от това, което искаме да кажем. Изричах правилните думи, но единственото, което исках, беше да се докосна до ръцете и устните на Денис. В очите му се четеше онази слабост, която се появява само у мъжа, луд по някоя жена. Слабост, която дава на жените власт. Слабост, която вече я нямаше в очите на Костя.

— Няма да стане — поклати глава той и внимателно ме погледна, опитвайки се да разбере истинските ми мотиви. Действително не беше лесно да ги узнае. Те бяха плетеница от желанието ми за мъст и желанието да бъда просто жена, която я гледат ТАКА.

— Какво имаш предвид? — аз се направих, че не разбирам за какво ми говори.

— Знаеш.

— Не.

— Да.

— Не.

— Да — той докосна ръката ми.

Аз се разтреперих. Защото разбрах, че точно затова го повиках днес. А не за да му кажа, че повече няма да се виждаме. Да, да, именно, за да го докосна и той да ме докосне. Как изобщо бях издържала без това толкова време? Вероятно единственото, което ме удържаше, беше страхът да не загубя мъжа си. Но сега, след всичко, което Костя ми наговори, след като фактически ми каза да правя, каквото искам, само че тихо и внимателно, задръжките ми паднаха.

— Защо става така? — ахнах аз, опитвайки се да запазя поне малко здрав разум.

— Как така? — тихо прошепна Денис, целувайки ме по врата.

— Защо любовта си отива? — изхлипах аз.

— Защо да си отива? — едва чуто се засмя Денис. — Идва.

Поне според мен.

— Това не е правилно — отговорих аз и замрях от възторг, когато очите ми се срещнаха със синевата на неговите очи. — Излиза, че мъжът ми е прав и всичко е така, както казва.

— Не е прав, дори само за това, че седи и философства, докато ти си тук с мен. Но в такъв случай се радвам, че не е прав — каза Денис и със собственически жест ме придърпа към себе си.

Погледнах в красивите му влюбени му очи и разбрах, че нямам шанс. Той ме искаше. Без съмнение. Но и аз го исках до полуда. Така, сякаш пред мен е последната ми възможност. Исках го, защото с първата му целувка, ще се разкъса целият този порочен кръг, в който се движа от много години.

— И аз… и аз се радвам — прошепнах аз.

Денис се усмихна, притисна ме и приближи устните си до моите. Аз не възразих. Обхвана ме такава възбуда, каквато не бях изпитвала вече цяла вечност, и ние се целунахме. Устните му бяха топли и меки. Бях учудена от това колко е странно да усещаш върху устните си нечии чужди устни. Оказва се, че аз изобщо съм забравила какво е целувка.

Какво е, когато мъж те гледа така, теб, устните ти, като най-желана награда. С Костя не се бяхме целували от много месеци… или пък години. Защо? Така или иначе спяхме заедно и бяхме напълно достъпни един за друг. Брачните удоволствия напомняха селска храна, удовлетворяваща, но непретенциозна. Но в целувките се крият толкова чувства, че много бързо забравих за всичко и се потопих в страстта си, като плувец в тъмните води на бърза планинска река. Водата ме пое и ме понесе към място, където не съм била и за което не съм имала дори и представа. И след това изведнъж усетих, че отново живея.

— Толкова е хубаво, че те срещнах — ми каза Денис, докато прибираше нежно един немирен кичур и ме гледаше.

Да, това са погледите, за които живеят жените.

— И сега какво следва? — попитах аз.

— Какво следва ли? А ти какво искаш? — откъсна се от мен Денис за малко.

— Не знам. Струва ми се прекрасно да седим на пейката и да се целуваме, все едно сме студенти. Хайде да останем завинаги тук — усмихнах се аз.

— Хайде — с лекота се съгласи той. — Наистина през август нощите са доста по-хладни и няма да ни е толкова приятно, но щом искаш…

— Стига де! — Аз махнах с ръка и станах. Денис ми вдигна чантата, която беше паднала на земята и застана до мен. Пред нас беше целият ден. Събота. И как уцелих точно събота, за да започна разговор с Костя. Но пък кога друг път? В работните дни драгоценното време на моя умен и зает съпруг е разпределено по минути. Сега поне няма да ми се налага да чакам понеделник, за да чуя гласа на Денис.

— Искаш ли да отидем на кино? — предложи Денис.

По неговото лице също беше изписан размисъл. Какво да правим сега, когато признанията са направени и няма смисъл да ходим по улиците и да се държим целомъдрено за ръце. Изведнъж ми стана интересно как ще обясни Денис съботната ни разходка на съпругата си. Не бях дете, осъзнавах, че мъжът, който ме обичаше толкова страстно в този слънчев ден, е женен. И че обстоятелствата, които ни бяха събрали, не предвещаваха дълго и безоблачно щастие за цял живот. И колкото и да е странно, това напълно ме устройваше.

— Да отидем. Кажи ми, какво мисли жена ти за всичко това?

— Нищо не мисли — изръмжа той.

— Лоботомия ли си й направил? — Попитах ехидно аз.

— Тя е на пикник с приятелки. Жена ми има бурен живот, в който не смята, че трябва да ме включва.

— Защо? — учудих се аз. — Ако аз имах такъв красив синеок мъж, щях да го водя навсякъде със себе си.

— Тя не мисли така — мрачно каза Денис.

Усетих, че не иска да продължава разговора за жена си. Аз не настоях. Обзе ме интересно чувство. Вероятно това се случва само в по-зряла възраст, защото, когато се влюбиш на двайсет, обичаш с цялото си същество, с цялата си душа и ти се струва, че бъдещето ти има един-единствен, оцветен с цветовете на щастието, вариант. Но на трийсет, някъде дълбоко в теб, се крие трезва и равнодушна персона. Тя наблюдава лудориите ти, записва ги, знаейки, че всичко рано или късно ще свърши и в крайна сметка няма толкова голямо значение.

— Знаеш ли, всъщност, не искам да ходя на кино — уверено казах аз.

— Така ли? А какво искаш?

— Теб — твърдо казах аз, макар и шепнешком.

Денис замръзна, след това ме огледа от горе до долу с изгарящия си мъжки поглед. Уверено ме прегърна през талията и двамата мълчаливо като заговорници произнесохме паролата „славянски шкаф"[8], след което тръгнахме по булеварда.

ГЛАВА 5

Маскарад

Откакто Съветският съюз предаде богу дух, всички граждани на нашата поела друг курс държава, започнаха да мислят за изгодата си. А как иначе, та нали сега сме капиталисти. Има богаташи олигарси, които не ги познава никой (освен Ходорковски[9], разбира се, но неговият пример е по-скоро печален). Има горди бедняци, които са абсолютното мнозинство от населението, но това никой не го казва на глас, защото на глас анализаторите предпочитат да говорят за формираща се средна класа. Това е добре за рейтинга. Анализаторите никога не излизат извън границите на Подмосковието. Седят си в престолния град Москва и се чудят защо хората са постоянно недоволни. Имат си и паркове, и магазини, и заплати. И казина, за да има къде да си оставят заплатите. Какво повече им трябва? Но каквото и да кажем, Москва е държава в държавата. Като китайския Хонконг. Там нормалният китаец, свикнал да седи гол под бамбуков навес, да яде ориз с ръце и да се моли на Буда, направо си загубва разсъдъка тотално и безвъзвратно. Отнасят му го технологичните вихри. Общо взето, по същия начин жителят на родното ми градче Петльово реагира на Московското околовръстно шосе. Един приятел от детските ми години ми каза, че всеки месец преодолява сто и двайсет километра, за да се озове в нощна Москва.

Някога заедно крадяхме ягоди от наивните като детска сълза виладжии, а сега приятелят ми крадешком се качва на нашето околовръстно и под закрилата на тъмнината изстисква от умрялата си на вид лада всичко, на което е способна.

— Не можеш да си представиш какъв кеф е! — развълнувано ми разказваше той. — Широко и празно шосе, осветено като новогодишна елха. И на нея — аз. Шумахер във Формула 1. Двигателят реве. Аз минавам като мълния от лента в лента. Задминавам един, втори, трети. Всички вече са далече зад мен, аз летя сам… Да, може да се каже, че за това живея.

— А как се отнася към всичко това КАТ? — поинтересувах се аз. Защото, като си припомнех колко сръчно приятелят ми прескачаше селските огради, бях сигурна, че произвежда истински фурор по московските улици.

— КАТ ли? — тъжно попита той и по рефлекс си потърси портфейла. Но портфейлът му беше празен, защото, както вече казах, след същото това околовръстно, започва друга Русия.

Но ако посетиш някоя друга област, например Владимирска или Брянска, разбираш, че натуралната замяна, родово-общинният строй и къщите с пръстен под изобщо не са част от материала в учебниците по история за Древната Рус. В много села понятието заплата отсъства напълно. А когато пенсионерите си получат пенсиите, цялото село дълго седи и се чуди за какво да похарчат неочаквано сполетялото ги богатство. Така че в нашата страна на строящия се капитализъм с класата на гордите бедняци всичко е наред. Между другото, тук има и доста бедняци, които са загубили гордостта си. Стоят като почетен караул на всички гари и във всички подлези. Печални отломки от по-добър живот, които не са успели да усетят същата тази изгода. Всеки от тях има зад гърба си трагедия, която е толкова банална, че ако го попиташ, дори няма да помни каква точно е трагедията и как е започнало всичко. Но пък сега за тях всичко е свършило и те седят с безметежни ангелски лица, а човешкият поток минава покрай тях, без да ги забелязва.

Но най-добрите и най-успешните в нашата държава са представителите на така наречената средна класа. Казват, че средната класа е опората на обществото, на която се крепи икономиката.

— И това си е така, защото аз например ежедневно правя големи инжекции в икономиката, купувайки си скъпи чорапогащници, които непрекъснато се късат — с досада казваше Дудикова, докато мажеше с лак поредната бримка на чорапа си.

— Трябва да си слагаш калъфи на ноктите — разсмях се аз.

— Да си сложа ли и желязна маска на муцуната?

— Защо? — учудих се аз.

— Ще бъда Човека с желязната маска. Той поне със сигурност няма нужда от чорапи. По принцип средната класа е постоянен обект на преследване от аферистите — продължаваше с теориите си моята приятелка. Олигарсите ВЕЧЕ не можеш да ги завлечеш, а гордите бедняци ОЩЕ не можеш да ги завлечеш. Какво ще вземеш от тях? Чувал с картофи ли?

— А ние от средната класа непрекъснато търсим къде да си похарчим парите — кимнах аз, докато си допивах кафето. Келнерите отдавна бяха свикнали с разговорите ни за разпускане, по време на които си мажехме бримките с лак, оправяхме си набързо прическите преди среща или просто се смеехме на глас, привличайки възмутените погледи на мирните любители на кафето. Това си беше нашето кафене и тук правехме каквото си искаме. Според мен основното достижение на капитализма е именно в това, че всеки може да пие ароматно кафе за луди пари, говорейки с приятелка по телефона или пък просто, четейки последната книга на Океана Робски[10] и разбирайки с почуда, че на Рубльовка[11] също живеят хора. И те също имат проблеми. Само че техните проблеми са много по-сериозни от нашите еснафски „откъде да вземем пари" и „как да се докопаме до отпуска". Четеш и на душата ти става едно леко. Между другото, дори и да знам, че парите са зло и от тях идват всички беди, все пак ми се иска да ги привлека по някакъв начин към себе си.

— Има много, на които това им се отдава — възкликна Динка. — Казаха ми, че в момента икономиката има такъв ръст, че е достатъчно само да си вложиш парите на подходящото място и да си живееш от доходите. Петдесет процента на година, не е зле, нали?

— Струва ми се, че това вече сме го играли веднъж — със съмнение в гласа реагирах аз, защото знаех колко лесно се пали Динка. В паметта ми все още се пазеха файлове за МММ „Властелин" и ГКО[12], поради което при думите „петдесет процента" веднага ми светваше лампичката.

— Ти не разбираш. Сега е идеалният момент. Петролът поскъпва. Недвижимите имоти поскъпват. Индустрията е в подем. Няма никакви рискове за инвестиционните портфейли.

— За кое? — задавих се аз с кафето си. Все пак „инвестиционен портфейл" не беше думата, която чувах най-често от устата на приятелката си.

От друга страна, няма нищо странно, нали е счетоводител.

— За това — чукна ме тя по носа. — Ти, както винаги, ще го пропуснеш и докато другите си купуват жилища, ти ще си седиш в квартирата под наем.

— Много моля, без удари под кръста. И без това не ми е леко — обидих се аз. — Между другото, алчността се наказва.

— Аха. Но това важи за тия, които не могат да смятат.

— И моят НН един път вярваше, че е пресметнал всичко — хвърлих въдицата аз. Единственият начин да отклониш Динка, беше да я увлечеш по нещо друго.

Динка се сепна:

— Какво е станало?

— Ами наскоро НН реши, че е скъпо и неизгодно да доставяме ваучерите на клиентите, като използваме голяма куриерска компания.

— И? — заинтересува се Динка, защото историите за НН винаги забавляваха тези, които имаха късмета да ги чуят.

— И изведнъж, за да намали драстично разходите, НН реши да наеме куриер на заплата.

— Стига бе! — цъкна Динка. — И висока ли беше заплатата.

— Зависи от валутата. В рубли не беше нищо особено, но в юани[13] ставаше.

— В Китай трийсет долара месечно се смята за заплата на топмениджър.

— Както винаги е бил щедър — направи извод приятелката ми.

— Аха. Отначало се опитваше да накара мениджърите да разнасят ваучерите сами, но го заплашихме, че ще се организираме в профсъюз. Тогава доведе отнякъде някакъв рошав студент…

— Красив ли беше — облиза се Динка.

— Истински Тарзан — усмихнах се аз — само дето косата му беше рядка и сивкава на цвят. Сигурно я миеше един път месечно, при това случайно. Тънък като вейка с нелепи военни кубинки и кожено яке с куп ципове. С две думи точно като за теб.

— Пфу! — намръщи се Динка. — Не ви ли е гадно?

— Не ни е гадно, защото вече е уволнен.

— Нима?

— Да. Една седмица търча с най-продаваните почивки. Разнасяше ваучерите за Турция и Египет. Сама разбираш какво е да ходиш от университета на „Пражка", от „Пражка" в „Строгино" и оттам пак при нас. Момчето се поизмори.

— Има си хас! Щях да те видя теб — кимна Динка.

— Няма нужда, аз с моите токчета нямаше да стигна и до „Пражка".

— Няма и нужда — съгласи се приятелката ми.

А след това успяхме да продадем групово пътуване до Доминиканската Република. Групата беше от седем души. Както се досещаш, доста пари. Дори ако вземем предвид, че бяха платили аванс, студентът трябваше да събере три хиляди и петстотин долара.

— Открадна ли ги? — ахна Динка.

— Де да беше? — въздъхнах аз. — Не можем да не признаем, че студентът се оказа умно момче. Върна се в офиса с радостната новина, че са го обрали.

— Него?

— Аха.

— Дори ни показа някаква рана на ръката си и скъсаната чанта. В общи линии се биеше в гърдите и искаше да извикаме милиция.

— Извикахте ли? — поинтересува се Динка. Не мисля, че твоят прословут НН е фен на милицията.

— Разбира се, че извикахме. НН крещя цял час. Заплашва го с всички земни и небесни сили чак до Страшния съд. Спомена и бандити и всякакви други ужасии. Младежът остана твърд като пред последната битка. Очевидно беше преценил колко време ще му трябва, за да заработи три хиляди, докато се поти, тичайки като куриер.

— Преценил е, че ще е, докато се пенсионира — изсмя се Дина.

— Някъде там — съгласих се аз. — Така че сега НН отново използва голямата куриерска компания и заплашва, че независимо от всичко ще изобличи негодника.

— И защо ми разказва всичко това толкова подробно? — намръщи се Динка.

— Защо ли? — изразително се ококорих аз. — Защото всичките ти инвестиционни портфейли са същият опит да наемеш за куриер студент. Кой ще ти даде куп пари просто така за хубавите ти очи.

— Няма да е просто така — обиди се Динка. — Това се нарича инвестиция.

— И какво? Ти ще купиш ли лично поне една акция? — разпалено я питах аз.

— Лично аз няма да купя. Вместо мен ще го правят опитни професионалисти — спореше с мен приятелката ми.

— Аха. Говориш като в рекламен клип — хванах се аз за думите й.

— Така! Стига. По-добре ми кажи какво става между теб и Денис? — попита Динка, знаейки, че този въпрос ще ме отвлече и разговорът ще се отклони от неприятната за нея тема.

Наистина, не беше лесно да се каже какво става между мен и Денис. Макар че какво толкова сложно имаше? „Обичам те", ми беше казал той и аз му отговорих с взаимност.

Нищо ново. А след това идваше прелюбодеянието, което трябваше да ме ощастливи и да разнообрази изнурителния ми брачен живот.

Сини очи, мъжествени ръце, разговори на лунна светлина. От онази паметна разходка по Тверския булевард беше минала около половин година, през която от начало само аз се опитвах да се убедя, че наистина обичам Денис и вече не обичам Константин, след това към мен се присъедини и Динка. Тя харесваше много и Денис и начина, по който се отнасяше към мен. Само че с мен ставаше нещо странно. Изобщо не можех да приема стандартната схема, при която единият участник (очевидно това беше Константин) е стопроцентов негодник, извор на всички злини и причина за всичките ми лоши постъпки. А вторият (Денис) е порядъчен човек, който ме спасява от ръцете на негодника (Константин) и аз съм несправедливо наранена от живота принцеса.

Само че от самото начало, нещо не беше съвсем така, макар че на пръв поглед всичко отговаряше на изложената по-горе схема.

След разходката Денис ме заведе в приятно мебелирана хотелска стая, в която влязохме силно изчервени от красноречивите погледи на администраторката. След това имаше и цветя, и червено вино, и свещи, и страстни целувки, и любовни думи, и ласки. Денис беше като изваден от списание. Мъж с външността на Алек Болдуин, психиката на жена и езика на писател.

— Хубаво ли ти е? — тревожеше се той.

Трябва да му се отдаде дължимото. Наистина ми беше хубаво. И дори много. Всичките вълнуващи моменти. Първите докосвания, желанието да разбера какво ще стане след това. И хормоните, които колкото и да е тъжно, тотално ме бяха лишили от това, което се нарича „здрав разум". Да, с Денис ми беше хубаво. Но най-интересното започна вечерта, когато като истински заговорници се разделихме през няколко улици от дома ми.

— Ти ли си? — извика от стаята Константин със съвсем бодър глас, докато внимателно завъртах ключа в ключалката. Като че ли някой друг можеше да отвори вратата ни.

— Да — със същия бодър глас извиках аз. Междувременно в главата ми като луди се въртяха следните мисли — ще разбере ли или не, досеща ли се, ако се досеща какво ще направи?

— Миличко, прости ми! — Костя излезе от стаята и застана опрян на рамката на вратата. Беше разстроен и развълнуван, гледаше ме нерешително и дори виновно. Не бях виждала такова изражение на лицето му много отдавна.

— За какво? — попитах аз. Най-малко бях очаквала от него такова изражение, такива думи и изобщо такова поведение. По-скоро се бях подготвила, че ще ми устрои някаква грозна сцена.

— Увлякох се. Разбира се, не съм някакъв ревнив глупак, който иска да прикове жена си за радиатора с белезници и да й забранява да ходи на театър — каза съпругът ми и се опита да ме погали по бузата.

— Нима? — учудих се аз. Дори малко се разстроих. Предпочитах да бъде ревнив глупак, или да ме прикове към радиатора… а най-добре — към себе си.

— Да. Просто те обичам и затова страдам — Костя се усмихна и ме прегърна.

— И аз те обичам — съвсем честно му отговорих аз, но вътрешно всичко ми се сви, защото изведнъж почувствах, че нещо се е променило. Може да беше някаква биохимична реакция? Може би прословутият мъжки хормон? Но изведнъж това, което имаше между мен и мъжа ми, изчезна.

— Чудесно — напрегнато кимна Константин. Той или наистина не беше разбрал и не беше забелязал нищо, или много добре се преструваше. С облекчение ме потупа по бузата, за всеки случай ме нарече още веднъж „миличко" и отиде да си чете вестника. Аз отидох да приготвя вечерята.

През нощта се опитахме да си спомним какво е любовта. Но се оказа, че неочаквано всичко се е разстроило и не можем да намерим общ знаменател. Сякаш Денис неусетно ме беше пренастроил, беше ме препрограмирал.

— Какво ти е?

— Просто съм изморена — извърнах се аз.

— Ще спим ли? — неуверено ме попита Костя. Аз затворих очи. Изведнъж през главата ми премина неприятната мисъл, че все пак е разбрал какво е станало. Но предпочита да не вижда и да не знае нищо. Сутринта все пак потвърдихме, че не сме съпрузи само на хартия, но това не решаваше абсолютно нищо. Той ме притискаше към себе си, сякаш съм остров насред бурния океан. Опитваше се да ме вземе изцяло, дразнеше се, че не може, защото искаше да се превърнем в едно цяло за по-дълго, отколкото някакви си жалки минути. А всъщност не се получаваше и през тези минути, защото в моя живот вече имаше двама мъже — Костя и Денис. Той не го знаеше (а и нямаше защо да го знае), но този фактор беше променил всичко. Така прекарахме половин година, през която толкова се изнервих, че започнах да правя истерични сцени на Константин.

Всичко ме дразнеше. И домът ни, и тапетите на цветя, и обажданията на колегите му, които крещяха: „Стоката ни е блокирана във Франкфурт!" и разбира се, търпението, с което той се опитваше да понася изпълненията ми. Когато погледнех кроткото му лице, се чувствах такава мръсница, че исках веднага да си призная всичко.

— Не можеш да си представиш колко ми е писнало да лъжа — оплаквах се аз на Динка.

— Ами напусни мъжа си — възмущаваше се тя. — Денис със сигурност няма да се държи с теб като с привидение.

— Знаеш ли, аз наистина съм като привидение. Можем да прекараме цял ден заедно вкъщи без да си кажем и дума. Усмихваме се старателно и се правим, че всичко е не само окей, ами е направо върхът. Аз си мисля за Денис, а Костя — за работата си. Или пък и той мисли за някой друг? За някоя жена?

— Смяташ ли? — усъмни се Динка. — Не е типично за него.

— А за мен? За мен типично ли е? — възмутих се аз.

— Какво толкова?

— Всичките лъжи, че ужким идвам при теб. Страхът, че ще ме хване. Знаеш ли, понякога ми се иска Костя да разбере какво става.

— Защо? Да не ти е омръзнал животът? — учуди се Дудикова. На нейната последователна и прагматична натура й бяха чужди съмнения от такъв ненадежден етичен характер.

На мен обаче ми беше толкова непоносимо да седя до човека, който преди ми беше много близък и скъп и да си говоря с него за времето. Мисълта за разобличение вече не ме плашеше, а ме примамваше като въжделена мечта.

— Ще ми бъде интересно да видя какво ще направи.

— Ще си събере нещата и ще си тръгне? — предположи Динка.

Аз поклатих глава със съмнение.

— Мисля, че ще се вцепени. Но не защото новината ще бъде толкова поразяваща…

— Защо? — не разбра приятелката ми.

И аз самата не разбирах. Просто, виждайки как се държи с мен Костя, как ме гледа, как дъвче сандвича си на закуска, си мислех, че той знае всичко.

Всичко беше на ниво интуиция. Женската интуиция е действително уникално явление. Тя може да ни подскаже еднакво точно на коя от двете спирки, разположени на различно разстояние от метрото, автобусът ще пристигне по-рано и за какво мисли любимият ни човек. Женската интуиция, ако е истински развита и ако не се опитват да я използват с користни цели, никога не бърка. Но не става за реализиране на печалби.

— Слушай, а дали да не взема да му кажа? — предложих аз.

— Наистина ли се изкушаваш? — присви очи Динка.

— Половин година! Разбираш ли, половин година?! Наистина не знам докъде ще ме доведе всичко това — оплаках се аз. — Аз съм негодница!

— Ти ли? И защо?

— Изневерявам на мъжа си — ударих се с юмрук в гърдите аз.

Ставайки свидетел на патетичното ми поведение, Динка се разсмя.

— Добре, съвестната ми ти. Да допуснем, че си признаеш всичко. И какво? Толкова ли мечтаеш да останеш сама?

— Защо сама? Ами ако ми прости и си заживеем като преди? — предположих аз.

— Наивница! И какво ще се промени? Дали не бъркаш генерално? — попита ме тя, въртейки изразително очи.

— Какво имаш предвид?

— Ами това, че до теб има добър, нежен, любящ и направо уникален човек, а ти продължаваш да си мислиш какво да кажеш на мъжа си.

— Кого имаш предвид? — запънах се аз, макар че веднага разбрах, че става дума за Денис.

— Виждаш ли?! Срещате се, спиш с него. Обичате се, а ти дори не разбираш за кого ти говоря.

— Разбирам — кимнах аз и раменете ми се приведоха. — Не знам защо, но нещо не му е наред.

— Ти не си наред — уверено обясни тя. — Ти си пълна глупачка. За какво ти е това мрънкало? Денис те носи на ръце.

— Той също няма да го прави цял живот — възразих аз. Перспективата да попадна в любвеобилната власт на Денис, изобщо не ме влечеше. Наистина, беше винаги до мен и ми оказваше толкова внимание, че понякога нямах нищо против да не бъде толкова много.

— А казват, че за всичко са виновни мъжете — плесна с ръце Динка.

— Да, той е добър, красив и нежен, но… Той не е истински.

— В какъв смисъл? — учуди се Динка.

Наистина как можех да й обясня, че отношенията ни с Денис, целият този наситен с комплименти и ухажвания секс, цялото това внимание, ми се струваха изкуствени, направени от папиемаше[14].

Като че ли в действителност нямах представа що за човек е този Денис. Сякаш до мен се разиграваше постоянно някакъв спектакъл със заглавие „Истинският мъж" или „Идеалният любовник", в който в зависимост от ролята си той произнасяше някакви фрази и правеше някакви приятни за мен неща.

— Разбираш ли, не ме напуска чувството, че всеки човек задължително има някакви недостатъци. Например Костя е мрънкало и постоянно се оплаква. Понякога е непоносим. Но когато ме целува, съм сигурна, че прави точно това.

— Денис да не би да те хапе? — изненада се Динка.

Аз се усмихнах. Разбира се, че не. Денис се целуваше страхотно, но въпреки това изобщо не исках да живея с него.

— Знаеш ли, той може би е прекалено идеален за мен — оправдавах се аз.

— Аха, значи мечтаеше за идеала цял живот, а сега не ти подхожда — ехидно уточни Динка. — „Гадост! Колко идеално е всичко!" И това доживяхме.

— Не, разбира се. Просто не вярвам, че това е истинският Денис.

— Смяташ, че се преструва, така ли? — подсмихна се тя.

Не, нея човек не може да я убеди. Как да й обясня, че имам чувството, че Денис нарочно е изучил от списанията какъв е мъжът мечта за всяка дама и старателно се прави на принц на бял кон.

— Ами ако наистина е принц? Аз например със сигурност мога да ти кажа, че и в работата той е истински сладур.

— Нима? Тогава защо не е направил щастлива жена си? — парирах аз. Не разполагах с други аргументи. И затова, независимо от скептичното ми отношение към ставащото, когато Денис ми се обади, аз пак му казах „да". Не е лесно да се плува срещу течението, нали?

ГЛАВА 6

О, ПП[15]!

Всички много се вълнуват от принцовете. Обаче виждал ли ги е някой? Вие виждали ли сте ги? Аз не съм. И никой от моите познати не ги е виждал. Интересно дали на този свят има жени, които вярват в съществуването им. Опитах се да си представя (след разговора с Динка тази тема живо ме заинтересува) що за чудо е това Прекрасният Принц. Ако не е като Костик, в това за четири години съм успяла да се убедя, и не е като Денис, тогава какъв е? Поне хипотетично. Двуметров красавец със сини очи. Такъв цвят на очите, наистина е страхотен. Но на практика прекалено високите мъже не са много удобни. Не е лесно например да го целунеш по бузата. Ако все пак решиш да опиташ, се оказва, че го целуваш някъде около корема. Макар че аз не съм чак толкова petite[16] (особено когато съм на десетсантиметрови токове), не съм се опитвала да целуна Денис по бузата.

И друго, такива великани имат навика да слагат всичко (козметика, чанти, шалчета и т. н.) на най-високите рафтове в долапите. И вие никога няма да разберете какво има там, защото дори, стъпили на стол, едва достигате до най-горния рафт. Но пък да ходиш с висок красавец по улицата, е много приятно. Всички се обръщат, особено жените. Особено жените със закръглени, пълни и плешиви кавалери. Освен това такъв исполин не можеш да го загубиш в тълпата. Вижда се отдалече.

— и още, той задължително трябва да бъде богат. Но кротък — добави Дудикова.

— И къде да търсим богати и кротки? — поинтересувах се аз. Разбираемо е. Големите пари изискват големи жертви. Те могат да бъдат изгубени или откраднати. Я вагоните със стоката няма да стигнат навреме, я ще се взриви някой склад с петрол. Малко ли неща могат да побъркат човека? А съгласете се, че богаташ с разклатени нерви не е ПП.

— Освен това не всеки с ролекс на ръката е богаташ. Имахме един клиент, в чиято карта нямаше наличност и като залог за почтеността си ни остави златния си ролекс — сподели опита си Динка. — И отиде да тегли пари от банкомат и да ни ги донесе.

— Изчезна ли? — досетих се аз.

— Аха — въздъхна приятелката ми. — Ролексът му не струваше повече от трийсет-четиресет долара, докато лечението на зъбите му — около хиляда. Така че първо трябва да се провери дали ПП е истински или китайско менте. Защото може здраво да се накиснеш.

— Права си — не се захванах да споря аз.

Но най-трудното дойде после. Преминахме към душевните характеристики на ПП. Подбрахме такива, че се получи герой от любовната лирика. А именно: ПП трябва да бъде благороден човек (най-добре херцог), да ви разбира (вас, прекрасната принцеса) от половин дума. Задължително трябва, без да го молите, да ви поднася подаръците, които се срамувате да си поискате. Трябва да обича кучето ви. На което, между впрочем, Костя отговаря. Той обича много нашата душичка, само дето не обича да я разхожда.

— Значи не е никакъв ПП — попари в зародиш плахите ми опити да причисля съпруга си към идеала, строгата, но справедлива съдийка Дина.

— Разбира се, ПП трябва да има тъмно и трагично минало, но благодарение на съдбоносната среща с вас — продължавах да декламирам аз, — задължително ще се разкае. След което ще прости всичко на всички, ще си подаде другата буза, ще остави негодника (не знам той откъде ще се вземе) да си върви по живо, по здраво и никога повече в живота си няма да погледне друга жена. Ще ви следва навсякъде, точейки лиги и без да откъсва поглед от вас.

— Върхът! — разкикотихме се и двете.

Остана само един въпрос — откъде да намерим такова чудо и как то ще се справи в нашата сурова действителност? Защото, каквото и да си говорим, ПП има проблеми с психиката. И изобщо не е ясно доколко е жизнеспособна тази литературна измислица.

Понякога обаче започва да ме мъчи съвестта. Струва ми се, че и аз не съм чак такава принцеса, че да чакам истинския ПП. Първо, вече съм преминала трийсетака, а ППЖ (прекрасната принцеса жена — да не се бърка с ПП) не може да бъде на повече от осемнайсет. Не е ли така? Ами отворете любовните романи в класическия им вариант (с розови лиги и изобилие от сексуални сцени) и сами ще се убедите. Героини в тях са млади, нежни (и разбира се, невинни) красавици. Това със сигурност не съм аз. Второ, тя трябва да бъде образец за нравственост. Тя никога и при никакви обстоятелства няма да изневери на ПП. Дори под дулото на пистолета. Така че, колкото и да е печално, по тази точка също съм доста далече от ППЖ.

— Тогава какво можем да очакваме? — натъжи се Динка, теглейки чертата на разговора ни.

— Аз лично не заслужавам дори Костя.

— Стана за срам на стари години — закани ми се с пръст Динка и ми досипа мартини.

— Да не би да имам бели коси? Да му се не види, остарявам! — плеснах аз с ръце.

— Какви бели коси? — завъртя палец до слепоочието си Динка. — Косата ти е боядисана.

— Да бе.

— Склероза? — повдигна вежда тя.

В общи линии, ако трябва да бъда честна, ако трябва наистина да бъда честна и под влияние на изпитото мартини, трябва да призная, че и ние не сме ППЖ. И затова няма защо да вдигаме врява до небесата и да викаме, че на всяка ППЖ се полага ПП.

Всичко беше от ясно по-ясно. Аз не обичах Денис и тъй като за половин година ми бяха омръзнали и силните му ръце, и сините му очи, и високия му ръст, се опитвах да разбера що за човек е той и как се отнасям аз към него. Оказа се, че изобщо не е лесно да го разбера. Защото той имаше много затворен характер.

— Толкова много си приличаме! — повтаряше Денис практически при всяка наша среща, като че ли се страхуваше, че ще престана да вярвам в това. А в действителност си приличахме само по едно. Той изневеряваше на жена си. Аз изневерявах на мъжа си. С Денис вече не бяхме приятели. Не ходехме в клубове и на купони. Не посещавахме театрални представления. Изобщо не правехме нищо от това, заради което започнах отношенията си с него, и което ми липсваше с мъжа ми. Нищо от това вече го нямаше.

Просто спяхме заедно. В хотели или извънградски почивни станции. Най-често в жилищата на приятелите му. Оплаквахме се един на друг, че не срещаме разбиране в семействата си, но вече не се заслушвахме особено в думите на събеседника си. Слушахме себе си. Усърдно обяснявахме как ние не сме виновни за нищо. В последно време повече разказваше той за това, че за всичко е виновна жена му.

— Тя изобщо не се съобразява с мен. Не ме уважава. Колкото и да й давам, все й е малко. И какво иска? Разбира се, че ще си намеря друга. Такава като теб, която ме разбира.

— Знаеш ли? А пък аз сама съм си виновна за всичко. Не можах да привлека вниманието на Костик — признах си аз.

— Нали беше пълен мухльо?! — учуди се Денис, поклащайки лениво голият си крак, висящ от дивана.

Мъжете спират да се стараят да изглеждат, както трябва, ако са сигурни, че няма кого повече да завоюват. Всички мъже. Още един аргумент в полза на това, че Денис не е ПП.

— Мухльо ли? — попитах аз, завивайки се с чаршафа. — Няма такова нещо. Просто не обича задушевните разговори и усложненията. Това е. А аз съм най-обикновена кучка, която не мисли за нищо.

— Защо трябва да мислиш за нещо, когато аз съм тук? — интимно прошепна Денис и ме притегли към себе си.

Забавна работа — като истински престъпници, не можем да говорим за нищо друго освен за това колко са лоши половинките ни. Това не са никакви любовни срещи, словесни дуели, примесени с чувство за вина. Капка удоволствие във варел с катран.

Все пак хората бързо свикват с положението на нещата. Аз например вече съм свикнала, че имам избор между две неизвестни. Свикнала съм с факта, че Костя си заравя главата в пясъка, а когато закъснявам прекалено много, се вбесява, крещи и вдига скандали, но не казва и дума за това, което го тревожи в действителност. Само заяждания и упреци — ризата му не е добре изгладена, къщата е разхвърляна, останали сме без хляб.

— Господи, какво значение има? — плясках с ръце и се възмущавах аз.

Всички сме толкова изкусни лицемери, че ако зависи от нас, това щеше да продължава вечно. Дори само от мен, защото аз не се решавах да променя доброволно абсолютно нищо. И можех да продължавам така много дълго. Но се знае, че невинаги нещата зависят от нас. Ние предполагаме, а Бог разполага.

Аз предполагах, че извънбрачната ми връзка ще продължи известно време и ще отшуми от само себе си, защото вече съм сигурна, че не обичам Денис. Би трябвало да го обичам, но не го обичах. Константин предполагаше, че ако спазва линията на ненамеса, нещата ще се решат от само себе си. Динка предполагаше, че ако обмислиш всичко добре, резултатът ще съвпадне с очакванията ти. Същото между впрочем предполагаше и НН. Денис вероятно предполагаше, че съм луда по него. И което е най-показателното, всички бъркахме.

Когато загубих надежда, че романът ни ще се изчерпи от само себе си, реших да действам. Навън вече имаше сняг, наближаваше Нова година. И затова мисълта, че всички стари дългове трябва да се платят преди Нова година, не ме оставяше на мира.

Точно тя ме накара да направя това, за което не намирах смелост последната половин година.

— Знаеш ли, следващата седмица няма да може да се видим — казах на Денис, като си мечтаех, че след една седмица той няма повече да ми се обади. Като за любовник Денис беше прекалено обсебващ. Отнемаше ми прекалено много време и сили, със себе си и с тия срещи по разни чужди жилища.

— Какво е станало? — погледна ме нежно, докато си обличаше ризата.

Седяхме на леглото в жилището на някакъв негов приятел, когото никога не бях виждала, но който пътуваше непрекъснато и оставяше ключовете от дома си на Денис.

Преди, когато връзката ни беше в разгара си, се шегувах, че този негов приятел сигурно се казва Купидон.

— Нищо — стиснах зъби аз. Само това оставаше да се оправдавам пред любовника си и да крия, че искам да бъда с мъжа си. Макар че Денис сигурно е разбрал, че не става въпрос за обикновено прекъсване.

— Добре. Тогава кога ще се видим? — лесно се съгласи той. Прекалено лесно.

— Не знам. Нека да се чуем — промърморих аз.

— Какво ти става? — леко раздразнено попита Денис.

— Всичко е наред. Просто съм заета — обърнах се към него аз.

Денис беше застинал с усмивка на уста. Странно. Усмивката му не беше нормална. Не беше радостна.

— С какво си заета? И то чак следващата седмица? — усмихваше се той. Стана ми зле. Какво да правя? Нима ще се налага да водим откровен разговор. Разделите са ужасно трудни.

— Така е. Сам разбираш, наближава Нова година — „подробно" обясних аз.

В действителност, когато погледнах странното му изражение и буквално изкривеното му от усмивката лице, думите, че не желая повече да се виждам с него в това гнездо на рафинираната любов, ми заседнаха в гърлото.

— До Нова година има почти месец — не се отказваше той. Да не би да си решила цяла седмица да купуваш подаръци?

— С мъжа ми имаме много планове — аз въртях синджирчето на врата си и се стараех да не поглеждам Денис в очите. Беше ми жал за него, тъй като той ме обича искрено и това е страшна рядкост в наше време.

— Да не мислиш, че не виждам, че нещо не е наред? — присви очи той.

— Да, прав си. Наистина не е наред. След като заговорихме за това, си длъжен да ме разбереш — внимателно започнах аз. Какво казваха? Не трябва да заливаш човека с всички лоши новини наведнъж. Трябва да го подготвиш. Точно това правех аз.

— Не съм ти длъжен. Не съм длъжен на никого! — изведнъж избухна Денис.

Аз дори се смутих.

— Защо ми викаш? — дори не предполагах, че може да вика.

— Друг ли имаш? Всички вие рано или късно си намирате някого другиго! — изведнъж той се разкрещя и започна да ръкомаха, а аз останах като тресната. Отношенията ни бяха красиви, защо и краят им да не бъде такъв?

Това, което ставаше, изобщо не се вписваше в измисления от мен финал на нашата връзка.

— ВСИЧКИ ЛИ? За какво говориш? — изумих се аз.

Усмивката изчезна от лицето на Денис. Изведнъж се изплаших.

— За нищо — изплашено се сепна той. И пак премина на нежната плоча. — Не ти ли е хубаво с мен?

— Нито ми е зле, нито ми е добре. Просто не те обичам — признах си аз.

— Какво, да не би да се държа лошо с теб?

— Не става дума за това — уморено въздъхнах аз. — Ти си чудесен, прекрасен, чувствителен, но не си за мен. Ще бъдеш щастлив.

— Разбира се! — пак се разкрещя той и очите му засвяткаха лошо. — Но ще бъда с теб! Да не би да си мислиш, че ще те пусна толкова лесно?! Ти си моя! И ще бъдеш с мен дотогава, докато аз реша.

— Ааа, не! Няма да участвам в тази игра — изведнъж усетих пристъп на паника и се хвърлих към чантата си.

— Стой! Още не съм свършил! — Денис ме хвана за ръката и се опита да ме блъсне на дивана. Аз се засмях с нервен истеричен смях.

— Какво се опитваш да постигнеш? Отношенията ни се изчерпаха! — направо ме втрисаше от неговите стремително променящи се и абсолютно непознати жестове и гримаси. Сякаш познатият ми любовник изведнъж се беше превърнал в дявол, когото виждах за първи път.

— Изчерпали ли са се? И кога? Аз не съм забелязал. Според мен отношенията ни са прекрасни! — изразително и твърдо каза Денис.

А у мен изведнъж се пробуди неизвестно откъде появила се пепелянка. Какво изобщо става? от къде на къде ние, красивите жени, вече не командваме парада? Тая няма да я бъде! Нямам спомен да съм разрешавала на Денис да ми държи сметка! И въобще тоя клуб трябваше да бъде затворен отдавна.

— Знаеш ли какво, отношенията ми с мъжа ми се затоплят, така че няма да се виждам повече с тебе! — обясних му изчерпателно с какво съм заета и започнах бързо да се обличам.

— И си мислиш, че можеш да решиш всичко просто ей така за нула време? — сподавено ме попита Денис.

Аз си измъкнах ръцете от здравите му пръсти и скочих. Той също скочи.

— Виж, няма нужда от трагедии! Ти си имаш жена, аз — мъж. И със сигурност не изживяваме голямата и чиста любов. Не си ли съгласен? — ехидно попитах аз.

Изведнъж ме обхвана такава ярост, че ми се прииска ужасно да прекъсна, дори да разруша, всичко веднага и веднъж завинаги. Само че бях абсолютно неподготвена за това, което последва.

— Значи пак си заобичала мъжа си? Е, какво, давай все така. И аз съм привърженик на здравото семейство, макар че не бих живял точно с теб.

— И защо? — по-скоро автоматично, отколкото, защото наистина ме интересуваше, попитах аз.

— Защото жената трябва да уважава мъжа си. А ако не го прави, трябва да бъде възпитавана — той подкрепи думите си с демонстрация на това как трябва да се възпитава жената — шамар.

Аз даже не разбрах веднага какво точно се случи. Оказа се, че моят идеален и изискан любим с прекрасни сини очи ме възнагради с такава плесница, че петте му пръста се отбелязаха на страната ми.

— Ето какъв си бил, Денис! Е, поне те опознах на сбогуване, бях си помислила, че си принц от приказките, а не реален мъж.

— Боклук! — изкрещя той и се опита да повтори представлението.

Аз се предпазих от поредния удар и си помислих, че никога в живота си не съм попадала в такава ситуация. Виж ти, през всички тези години, каквото и да съм правила, Костя никога не ме е докоснал и с пръст.

— Денис, как е жена ти? Добре ли е със здравето? И с нея ли тренираш бокс? — грабнах си чантата и се втурнах към вратата.

Идеалният мъж се втурна след мен. Ако бях на двайсет, може би щях да се смутя и да се объркам и всичко щеше да свърши много по-зле. Но, слава богу, бях на трийсет, дори на трийсет и една, които навърших през февруари. На тази възраст човек успява да реагира правилно в определени ситуации.

— Тревога! Пожар! — се развиках аз. — Спасявайте се, както можете!

— Какво? — Денис застина намясто.

Ако бях извикала нещо друго, сигурно щеше да ми затвори устата, а така, докато съобразяваше има ли пожар, или няма, аз успях да си взема ботушите и да изляза на стълбите.

— Имай предвид, че ако започнеш да разпространяваш слухове, ще те убия — неуверено и неубедително, шепнешком (за да не го чуят съседите) каза той.

— Страхуваш се от слухове ли? — усмихнах се аз и хукнах надолу по стълбите. Изскочих на улицата, като си закопчавах палтото в движение. А там избухнах в смях.

Да, такова нещо мога да свърша само аз. Да се срещам с някого повече от половин година, да спя с него и така и да не разбера що за човек е. Да живея с някого четири години и по същия начин да не разбера какво представлява.

— Значи всичко е свършено? — смутено ме попита Динка, защото нямаше начин да се прибера вкъщи в състоянието, в което изскочих на улицата.

Макар че много ми се искаше да си поплача на рамото на Костя. Но той сигурно щеше да ме попита какво става. И какво щях да му отговоря? Любовникът ми ме удари. Не мисля, че Костя щеше да прояви разбиране. Така че отидох при Динка. Още повече че и без това бях казала на Костя, че ще прекарам вечерта с Динка.

— Сигурна ли си, че всичко е свършено? — настойчиво повтори Динка, гледайки как наблягам на коняка.

— Да не мислиш, че съм мазохистка? — показах й пламналата си буза, която се бях опитала да прикрия с фон дьо тен. — Повече няма и да го доближа.

— Даа. Кой да си помисли? — възкликна тя. — Слава богу, че свърши така. Можеше да бъде и по-лошо.

— Права си — нямах намерение да споря аз.

Макар че тогава и двете грешахме в едно. Че всичко е свършило. Обсъждахме в детайли поразяващата ми раздяла с Денис, приемайки, че най-трудното вече е минало. Аз изобщо не се съмнявах, че ще бъда вярна на мъжа си. След ТАКОВА ЧУДО желанието ми да търся по неведоми пътища следи от неведоми ПП изчезна напълно.

Само че можем, колкото си искаме да си мислим, че като сме казали „стоп", наистина можем да сложим край на всичко. На практика не е точно така. Ако хвърлите камък в гладко езеро, на повърхността със сигурност ще се появят кръгове. Именно затова за мен всичко тепърва започваше.

ВТОРА ЧАСТ

ПО ЗАКОНИТЕ НА КАРМАТА

ГЛАВА 1

Колко е добре човек да има познати на правилните места

Ако можех да избирам, щях да включа в живота си малко от стила на Тарантино. Всичко щеше да си е същото, но поетично и завъртяно в рими. В неговия свят хората дори се бият в рими, да не говорим за простите ежедневни неща. Такива като секса, любовта, децата и плодовите кейкове. Истински празник, а наоколо камара от трупове. Защото несравнимата Ума Търман прави всичко, сякаш пее песен. За нея няма противници и няма прегради. Пред нея сплотената армия е като зрялото жито под сърпа на жътваря. Дружно ляга на земята и сама се завързва на снопи. Ех, да можех и аз така. И изобщо, ако искам да приличам на някого, то е на Ума. Какво, и аз съм светлокоса. Трябва ми само меча на подходящия японец и ще се развихря.

— У нас за убийство се лежи — предупреди ме Дудикова. — Дълго и без право на свиждане.

— Ако е с меч, няма да е убийство!

— А какво ще е? — засмя се тя.

— Ритуал. Обред! Жертвоприношение! Двете бяхме в нашия офис и празнувахме отминалите новогодишни празници. НН го нямаше, но любезно ни беше позволил да не затъваме в тресавището на скуката у дома и беше обявил трети януари за деня ХИКС, в който да се явим на работа. Макар че всички нормални туристически агенции се бяха покрили до десети, за да могат да изпият и да изядат невероятните приходи, с които се бяха сдобили в резултат на хаотичната празничната миграция на населението в най-различни направления.

— За жертвоприношение се полага същото наказание като за убийство — мързеливо философстваше полузаспалата Динка, безгрижно отпусната на дивана в офиса.

— Хубаво е, че дойде — зарадвах се аз.

Перспективата да работим двете с Аллочка на трети януари, ме потискаше ужасно. А сега всичко си беше дошло на мястото. Сбирката ни в офиса не противоречеше на нищо. Сложихме масата за трима, сипахме си червено вино, разположихме се на кожените кресла и се захванахме да празнуваме Новата година по женски. Отначало обсъдихме подробно мъжете си. Тоест, първо най-подробно обсъдихме до дъно душата на Денис, който се разхождаше из скъпата поликлиника на Динка все едно нищо не е било, усмихваше се, зяпаше със сините си очи сестрите и се затваряше в себе си, когато приятелката ми му предаваше поздрави от мен. А тя го правеше редовно. Най-вече за собствено удоволствие, защото аз не я бях молила.

— Казах му на всяка цена да доведе жена си на новогодишната ни алкохолна сесия.

— Стига бе! — ахнах аз. — И доведе ли я?

— Казах му го пред директора. „Скъпи колега, защо се цепите от колективния празник? Елате на тържеството цялото семейство. Недейте да лишавате съпругата си от безплатен купон" — се лигавеше Динка, която не беше изтрезнявала от три дни.

— И какво? Как изглежда тя?

— Не я доведе. А и не съм се надявала. Сигурно е някоя задръстена мишка. Слушай, защо не й напишем писмо? — оживи се Динка.

Нали нямаше какво да правим. Телефоните, по които (според НН) трябваше да ни търсят закъснели почиващи, логично мълчаха.

— Какво писмо? — кимна Аллочка. — Аз мога да съставя всякакъв документ. Определено имам литературен талант.

— Главният ти талант е клюкарски. Да разнасяш всичко навсякъде — спрях ги аз. — Умряла е тя за нашето писмо!

— Ра-зо-бли-чи-тел-но — с мъка изговори Дудикова.

— И какво ще напишем? Кажете, мъжът Ви бие ли Ви? Ние мислим, че да, но ни е любопитно да научим правилния отговор — подигравах се аз.

— Престани! Опошляваш всичко. В такъв случай разказвай за Костя! — ми нареди Динка с господарски тон. Алла кимна с одобрение.

— За Костя ли? — замислих се аз.

Не можех да разкажа нищо интригуващо и негативно за мъжа си. Освен че Новата година ми донесе нови надежди и промени много в отношението ми към него. Когато със сетни сили скъсах с Денис, личността на законния ми съпруг изведнъж се представи в очите ми в съвсем различна светлина. Може да беше по вина на гузната ми съвест, а може и Костик наистина да се беше променил.

— Той разговаря. Говори си с мен вечер. Заедно избрахме банка, за да можем през лятото да изтеглим ипотечен кредит. Държи ме за ръката и ми казва, че е щастлив, когато съм до него. Какво означава това? — смутено попитах аз.

Динка направи физиономия на всезнайко.

— Изневерите заздравяват брака. Чела съм го някъде. Разбрал е, че може да те загуби и сега се старае да те задържи.

— Може и така да е — замислено кимнах аз и си допих виното. — Но това страшно ме радва.

— Наслаждавай му се — милостиво ми разреши Динка.

— Знаеш ли, вчера му сготвих „Кралско пиле" — разкрих всичките си карти аз.

— Стига бе! — подсвирна приятелката ми. В такъв случай положението е лошо! Пак ли си влюбена?

— Така изглежда — усмихнах се аз.

С Костя прекарахме празниците в леглото и в целувки. Той, разбира се, се правеше на интересен и ми разказваше за клиентите си, за безкрайните митнически тайни, които митническите агенти трябва да разкриват. Обикновено митничарите им продават за дребни суми правилните отговори на въпроси като: „Сигурен ли сте, че тези прекрасни нови кутии с надпис Intel Inside са пълни с резервни части?". Но аз толкова обичах да гледам как говори Костя, да следя мърдането на устните му, докато ръката му обгръща раменете ми и ги притиска, че можеше, ако иска, да ми чете и митнически декларации на глас. Щях да го слушам с удоволствие. След сините очи на Денис скучният Костя ми харесваше. Харесваше ми, че яде сготвеното от мен „Кралско пиле" внимателно с нож и вилица. И между другото, „Кралското пиле" не е някоя проста яхния. Това ястие изисква четири часова подготовка и има двайсет съставки, включително мащерка, мед, кралски скариди и пекан.

— Значи, все пак Костя е ПП — уточни Аллочка.

— Не е чак ПП — поклатих глава аз. — Но е много близо.

— Искате ли да си гледаме? — любезно предложи Аллочка.

— Разбира се — закимахме ние утвърдително.

Гледането е най-ефикасният начин да се отвлечеш от насъщните проблеми.

Насочихме се към бъдещето, опитвайки се да разберем какво ни предстои през новата година. Аллочка нареди картите Таро на пода и ние пълзяхме между редовете, като се опитвахме да решим кръстословицата на битието си. Каквото и да кажете, това е страшно увлекателен процес.

Отначало гледахме на Динка. Динка, както винаги, се интересуваше от материалното си благополучие. Основният въпрос беше дали през следващата година ще стане олигарх?

— Върху твоята дама има лисица на верижка. Пази се от лоши съвети.

— Лоши съвети ли? — учуди се Динка. — Че аз не слушам ничии съвети!

— Не знам нищо. Виждаш ли плъховете?

— Е и? — намръщи се приятелката ми.

— Те предсказват загуба на пари и непредвидени разходи.

— Така ли? Не ги искам! — и Динка с размах избута нелицеприятната карта с плъховете. — Какво друго виждаш? Или ще ми предсказваш само неприятности?

— Друго ли? — Аллочка пълзеше на колене над картите. — Има неочаквана среща, пътуване. А ето я и подкрепата от Вселената. Трябва да обръщаш повече внимание на душата си. И ще намериш нови ресурси, нов извор на жизнени сили.

— Това вече ми харесва! — запляска радостно с ръце Дудикова. — Извор на сили, това е хубаво! Слушай, ти имаш ли цигани в рода си?

— Защо? — засия от удоволствие Алла.

Аз допълзях до кол одата.

— Много моля да не бързате с благодарностите и целувките. Бъдете така любезна да обслужите цялата опашка!

— И ти ли искаш безплатен пропуск в бъдещето? — подкачи ме Динка.

Лесно й е на нея, нали вече разбра, че трябва да си държи портмонето затворено, а душата отворена. И сега може да се подиграва.

— Аз искам за любовта — примолих се. — Гледай ми за любов.

— Няма проблеми — Аллочка с готовност започна да разбърква картите. Освободи място на масата с несигурни ръце, защото й омръзна да пълзи на колене. След това ми даде да цепя кол одата.

— Е, кой ще остане нецелунат? — изсмя се Дудикова, гледайки как съдбата ми се разкрива на масата.

Картите се подреждаха една след друга в неясна дантела от намеци, които бяха интересни за разчитане, но от които не можеше нищо да се разбере ясно и със сигурност.

Как да избегнеш това, от което искаш да се предпазиш, как да приемеш това, което не ти е съдено да получиш.

— Е? — нетърпеливо попитах аз, защото Алла замислено си търкаше челото и мълчеше по-дълго, отколкото можех да изтърпя. Аз, разбира се, исках да чуя, че между нас с Костя нещата ще бъдат не просто хубави, а направо прекрасни. Че ще живеем дълго и щастливо и ще умрем в един и същи ден, както планирах, когато се омъжвах за него.

— Като цяло, нещата са наред — успокои ме Ала.

— Така ли? — аз не й повярвах. — А защо мълча толкова дълго?

— Мислих. Виж, това си ти. Тя посочи универсалната за всички житейски ситуации дама пика.

— Тя нали е блондинка?! — учуди се Динка.

— За моето гледане това няма значение. Тук жената е дама пика. А останалите три дами се определят в зависимост от това къде се подредят. Важно е на кое място е дама пика.

— И къде е застанала нашата Полинка? — заинтересува се моята приятелка кобра.

— Виждаш ли тук ковчега? — попита Алла.

— Ковчег? Ще умирам ли? — изплаших се аз. Няма що. „Като цяло нещата са наред."?!

— Никое гледане няма да ти предскаже такова нещо — размаха ръце Аллочка. В контекста на гледането ковчегът до теб означава, че скоро нещо ще свърши и ще започне друго съвсем ново.

— Какво? Какво ще свърши? — разтреперих се аз. Изведнъж в главата ми се появи ужасна мисъл, толкова лоша, че очите ми се напълниха със сълзи.

— Какво ти е?

— Ами ако става дума за Костик? — изказах съмненията си на глас. — Ако се разведем?

— от къде на къде? — учуди се Дина. — Нали всичко е наред.

— Ами ако вземе, че научи за Денис? — инатях се аз.

— И какво? Нали се раздели с него отдавна? — беше се запънала и Динка. Тя е непоправима любителка на хепиенд. Точно затова я харесвах. Защото, дори наоколо да падат бомби, да се рушат сгради и да умират хора, Динка ще намери хиляда довода защо точно на нас няма да ни се случи нищо лошо.

— Винаги може някой да му каже… — продължавах аз. — Например ти.

— Точно аз няма да му кажа. Но, ако толкова те е страх, можеш да ме подкупиш — великодушно предложи приятелката ми.

— От мен ще получиш само един хубав бой — обидих се аз. — Какво ме очаква?

— Не знам — намеси се Алла. — Но промяната ще бъде генерална.

— Добре, стига за това. Какво друго има? — погледнах над рамото й към картите.

— Друго ли? Ами очаква те радостна новина. Ще ти я донесе жена.

— Каква? — Динка се надвеси през гърба на дивана. — Къде е?

— Ето я. На линията на сърцето. Виждаш ли писмото? И дамата купа? — поясни Алла.

Аз усетих внезапна умора. Изведнъж ми се отщя да надзъртам в бъдещето. Повече ми се искаше да поспя. Въртеше ми се главата. Вероятно от пиене. Станах от креслото и залитайки, се отправих към тоалетната. Зад гърба си дочувах различни части от реплики. „Ще има неприятности…" „разрушена кула, това е лошо…" „може и да се размине, но е много близо до дамата…"

— Стига сте ме плашили, и без това ми е зле! — извиках аз и треснах вратата. Чудничко си погледахме на карти по случай празника. А сега аз трябва да си блъскам главата какво точно са искали да ми подскажат те. Най-противното е, когато знаеш, че те чака някаква дълбока дупка. Опитваш се да я откриеш, да я заобиколиш, застраховаш се. Изобщо не излизаш от вкъщи, за да не паднеш в нея, а се оказва, че дупката е била някъде в района на собствената ти баня. Ти пропадаш в нея благополучно (дори не знам как), а после, когато дойдеш на себе си, си казваш, че това е точно тая дупка, която са ти предсказали. И изобщо… най-интересното е, че целта на гледането е после да кажеш: „Всичко се сбъдна." Пълна глупост! Никой не е могъл да си подреди живота с помощта на гледане. Дори става обратното. След всичко, което ми предсказа Аллочка, аз зачаках неприятностите. Не спях добре. Въртях се в леглото и обмислях различни варианти на разрушени кули, които могат да се стоварят върху мен. Тормозех Динка, като я карах и тя да измисля варианти. Обсъдихме най-различни възможности, включително уволнение. Разрушената кула можеше да значи всичко.

— Представи си, че се напиеш и на пияна глава фраснеш някой важен клиент — предположи Динка, докато си говорех с нея тихо по телефона след скромната ни работна сбирка.

— Аз? Да фрасна клиент? — ахнах аз.

След това се опитах да си представя тоя нонсенс нагледно. Аз, която по природа съм кротка и спокойна, седя и слушам глупостите на поредния клиент (да предположим, че той е дебел чичко със задух, който прилича на „Биг Мак"). Клиентът фъфли пискливо, че в „Ол инклузив"-а трябва да бъде включен 25-годишен отлежал коняк, а бирата изобщо не е алкохолна напитка и трябва да се продава на улицата. Аз се опитвам да се изключа, но той повишава тон и преминава към заключителната част: „След като не сте предвидили, че през зимата в Египет е ветровито и човек не може да се къпе, трябва да ми върнете цялата сума." В този момент аз ставам, усмихвам се любезно, замахвам и с всичка сила му забивам едно кроше в окото.

— Макар че това е повече в стила на Денис — със съжаление се съгласи Динка. — Но все пак съм права, че след това със сигурност ще те уволнят.

— Може пък НН да се разори — със скрита надежда предложи свой вариант Аллочка.

Интересно е, че макар и всички в офиса да зависим от НН (нали затова е НН), всички ще се зарадваме, ако се разори.

— Или пък ще доведе любовницата си на твоето място — се удари по челото (или поне на мен така ми се стори) Динка.

— Може да ни изгонят от жилището? — изложих нова версия аз.

На когото му се е налагало да живее под наем, ще ме разбере. Преместването винаги е нещо като разрушена кула, пълно разрушаване на нещо старо.

А за човек, който е принуден периодично да преживява тоя кошмар, преместването е истинска малка криза. Направо ме е страх да си го помисля. Трябва да събера всички вещи, сувенири, подаръци, посудата, любимата си настолна лампа, да не забравя кучето, да наема камион, да внимавам хамалите да не откраднат нещо, чиято загуба ще ни извади извън релси. После трябва известно време да живея сред кашоните, без да знам къде ми е четката за зъби, дезодоранта, спалното бельо и червения костюм.

Но най-трудното е да обясниш на последната си хазяйка какво е станало с ремонта на жилището. Защо не сме длъжни и няма да плащаме глоби за изгризаните первази, скъсаните тапети и издраскания под (защото местихме шкафа). Лично аз не съм срещала хазяйка, която да не ме е изпращала с оплаквания от рода на: „Добри хора, какво става?! Жилището беше след луксозен ремонт. Имаше гоблени! Оригинал на картина на Рубенс! Всичко е изчезнало! Всичко, придобито след непосилен труд!" — стенат тези хитри дами. Първите няколко пъти, като се има предвид тогавашната ми възраст и липсата на опит, те успяваха да ме изръсят с някакви суми за покриване на нанесените щети.

След това обаче Костя ми обясни, че луксозният ремонт е нещо съвършено различно.

А пък да плащаме тапети, които е скъсал някой друг, много преди нас, е хем глупаво, хем незаконно.

— Ти само не се меси и всичко ще е наред — започна да ми казва той в последните години. Не знам какво точно правеше на хазяйките, но всички те се сбогуваха с мен вежливо, съжалявайки, че пътищата ни се разделят.

— Какво толкова? — прекъсна ме Дудикова. — Ако ковчегът и кулата означават смяна на жилището, ти препоръчвам да се примириш и да си събираш партакешите.

— Защо? — изненадах се аз.

— Защото това е най-малкото зло. И няма защо да си предизвикваш съдбата. Ще се преместиш и всичко ще се укроти.

— По принцип си права — съгласих се аз.

Това беше окончателният ни извод. Скоро ще се преместя. Дори го съобщих на Костя, след което той се намръщи, потърка си челото и ме попита:

— Обясни ми още веднъж защо трябва да се местим?

— Защото си гледахме на карти и ми се падна разрушена кула и ковчег — предпазливо обяснявах аз.

Костя ме огледа съчувствено от главата до петите.

— Миличко, не може ли да си останем тук? Нямам желание да си сменям адреса. Двете с Дина можете да си погледате на кафе и да поправите всичко — завърши той с противен носов тембър. И се разсмя.

— Смешно ли ти е? — обидих се аз. — Винаги е така! Не уважаваш знанията ми. Не вярваш в интуицията. Но когато дойде нещастието, аз ще се смея последна.

— Твоята Аллочка трябва да работи на гарата — продължаваше да се весели мъжът ми. — Не разбирам какво прави във вашата скучна фирма? Може да стане милионерка, като предсказва премествания.

— Не беше тя — се опитвах да обясня аз. Между другото, през четирите години на брака си бях разбрала, че да се спори с Костя, е безполезно.

— Не е ли? А кой тогава? Твоята Динка ли? На нея шарената кърпа за глава ще й отива страшно. Заедно с един куп дечица зад гърба й.

— Престани! — не издържах аз и се разплаках. Изведнъж ми стана толкова тъжно и обидно, че сълзите сами рукнаха от очите ми. Плачех и плачех, дори виех. Отначало Костик се опита да призове съвестта и гражданското ми съзнание (може ли голяма жена да се държи така), след това обаче се изплаши и започна да ме налива с вода от чешмата.

— Какво ти става? Успокой се! Пошегувах се. Всичко ще се нареди — люлееше ме в обятията си той. А аз се тормозех, разсъждавайки, че се опитвам да предотвратя страшна катастрофа, а никой не се интересува и никой не ме обича.

— Какво ти става? — ядоса се Костя, когато преминах към втората порция плач. — Дали да не те залея с ледена вода?

— Всеки може да обижда слабите — намръщих се аз. Но за всеки случай се поуспокоих. Не трябва да прекалявам. От Костя може да се очаква всичко. Ще ме залее с вода и ще каже, че е било за мое добро.

— Браво на теб. Хайде, ела ще те сложа да спиш.

Възлюбеният ми плесна с ръце и ме повлече от кухнята към леглото. Там постоя нерешително известно време и най-накрая реши да се присъедини към мен. След това ми стана все едно каква катастрофа ме очаква и къде ще трябва да се местя заради нея. Защото, откакто спрях да „работя до късно", по няколко пъти седмично вечер „да ходя на гости на Динка" и да излизам от вкъщи всеки път, когато на мобилния ми телефон се появеше името „Денис", отношенията ни с Костя се бяха затоплили.

Не знам с какво беше свързано това. Може би, защото моментът на помирението ни съвпадна с Нова година и това направи прекараните в леглото почивни дни особено празнични. А може да е права Динка, която казва, че Костя е разбрал, почувствал е, че отново съм само негова. И на никого другиго. А може просто да беше приключила някоя от онези кризи, за които толкова говорят психолозите.

— В семейния живот има толкова кризи, колкото гъби в гората — радостно ме увери Дудикова, когато обсъждахме парадокса, свързан с Константин. — Тази беше първата, но не се съмнявай, ще има и втора.

— Успокои ме — засмях се аз.

Кризите наистина са неприятно нещо, но трябва да призная, че вниманието, с което ме обгради мъжът ми, беше не само приятен, но и съвсем неочакван подарък. Дори започнах да си мисля, че всичко, което стана, не беше чак толкова лошо. Да, грехопадението ми беше ужасно, но пък нали всичко беше свършило. А сега моят Костик се държеше като истински слязъл от небето ангел. Освен това аз не възнамерявах повече да го лъжа и смятах да му бъда вярна.

— Никога повече — подсмихваше се Динка, чувайки подобни думи от мен. — Знаеш ли колко пъти съм чувала подобни обещания.

— Колко? — неуверено попитах аз. Не ми беше приятно, че има много други като мен.

— Когато някой не може да си плати в поликлиниката, винаги казва, че никога повече няма да се лекува на кредит. И продължава да идва и да се лекува. Защото е страшно приятно да се лекуваш и след поредната епилация или пилинг да не минаваш през касата.

— И какво? — ядосах се аз.

— Ами това, че изневярата е своего рода щастие на кредит — философстваше Динка. Получаваш емоции, за които след това се налага да плащаш с чувство за вина. Но докато тече процесът, ти е толкова хубаво, че просто не мислиш за последствията.

— Змия — разридах се аз, защото мисълта, че светът е толкова нелицеприятен, ме разстрои.

— Слушай, защо ревеш непрекъснато? — учуди се Динка. — От стрес ли е?

— Защото непрекъснато чакам вашия ковчег с разрушената кула — обясних й поведението си аз.

Динка се замисли.

— Не, виждала съм те във всякакви състояния. И нещастна, и щастлива, и много нещастна. — Тя си хапеше устните напрегнато. — Какво има да говорим, виждала съм те дори когато се опитваше да вземеш книжка.

— Ще те замоля! — моментално се накокошиних аз.

Работата е там, че тази тема беше особено болезнена. Някога, когато двете с Динка точно започвахме победното си шествие по Москва, имахме голяма мечта. Искахме да подложим под собствените си четирибуквия и четири колела. За целта посещавахме дори шофьорски курсове, където се опитваха да ни научат да спираме на двайсет сантиметра от бетонна стена, да настройваме радиото в колата и да ругаем през отворен прозорец. Изкарах шофьорския курс с лекота. Но това беше без значение, защото после следваше изпитът. Където се оказа, че умението ми да флиртувам не може да ми помогне, а едрият катаджия с явни признаци на аритмия е абсолютно равнодушен към женските колене. Единственото, което го възбуждаше, бяха триста долара, срещу които даваше книжки на всички желаещи. На мен тристате долара ми се свидеха и реших да рискувам. Сложиха ме зад волана на старичка лада шестица, Динка, която щеше да кара след мене, седеше отзад с още един любител на безплатните книжки. След това аз запалих сръчно колата, успях да вдигна четиресет километра за минута, след което, без да намалявам, се опитах да обърна посоката на движение. Излетях в насрещното платно, а след това (по разказите на очевидците) пуснах волана, закрих очи и започнах да пищя с всичка сила. Както се полага на истинска блондинка. Дудикова седеше с бяло като алпийски сняг лице. Катаджията крещеше. Само чудо ни спаси от стълкновение с летящия срещу нас джип, както и рефлексите на шофьора на въпросния джип. Между другото, после той доказа, че е истински професионалист, така псуваше през отворения прозорец, че дори на катаджията му почервеняха ушите. Аз бях практически първата и единствена курсистка, на която той отказа да даде книжка дори срещу триста долара. А на Динка й продаде книжката с най-голямо удоволствие. Така че разбирате защо не ми е приятно да си спомням този случай.

— Стига. Дори и тогава не се разплака — каза Динка.

— Тогава бях в шок. Бях щастлива, че ми разрешиха да сляза от колата. И че онзи добър човек от насрещната лента, все пак успя да ни заобиколи — обясних аз.

— Няма значение. Толкова сълзи, колкото те видях да лееш през януари тази година, не съм те виждала да лееш никога.

— Може да е проява на съвест — предположих аз. — Защото, както и да го извъртам, съм много виновна.

— Пред кого? — не разбра приятелката ми. — Пред Денис ли?

— Какво общо има Денис? Говоря за Костя.

— Само че, ако се съди по начина, по който Костя се върти на пети около теб, очевидно той е по-виновен. Само дето не знам защо.

— Тогава какво е? Психика ли? — посърнах аз. Всъщност, ако трябва да бъда честна докрай, от момента, в който скъсах с Денис, не приличах на себе си. Плачех често, не можех да спя. Не ми се работеше (но това можеше и да се изключи, защото и без това не обичам да работя).

— Може да е хормонално? — предположи Динка.

— Да не би да мислиш, че съм болна? — ужасих се аз. И веднага в главата ми заработи неумолимата логика. — Ами да, ако съм болна, тогава с ковчега всичко е ясно. Старият ми живот със сигурност ще приключи. И разрушената кула се връзва. Това е! Болна съм!

— Ама че си глупачка! — развика се Динка.

Но мен вече нищо не можеше да ме разубеди. Аз, също като героите от незабравимата книга „Трима души в една лодка, без да се брои кучето"[17], започнах да си откривам симптоми на всички възможни заболявания. Намерих си уплътнение в гърдата. Определено ми се струваше, че косата ми започва да пада. Боляха ме коремът и гърбът. Всичко ме болеше. А когато си мислех за това, ме болеше още по-силно, а понякога започваха да ме болят органи, за чието съществуване дори не предполагах.

— Умирам — съобщих с трагичен шепот на Динка, която веднага долетя в нашето кафене и разрошена и вбесена, поиска от мен за отплата да си направя пълни медицински изследвания.

— Идваш с мен — заяви тя.

— Имам работа — изписках аз.

— Без такива… изруга Динка и дори не ме остави да си допия кафето. В резултат на това безвъзмездно (т. е. даром) бях щателно набодена и прегледана (уши, гърло, нос, гърди и всичко останало), след което разбрах колко е яко да имам приятелка, счетоводител в медицински център.

— Няма да я гледам безплатно на видеозон! — категорично се противопостави Пьотр Исмаилович. Ще трябва аз да го платя. Ще си платите и за реактивите!

— Ще ви спестя такива данъци, че ще скачате до небето — Динка, както винаги уцели десетката. — Наистина ли има нужда от видеозон?

— А вие какво си мислите? Без него всичко остава в сферата на приказките.

— Добре — въздъхна Динка. — Ще си плати.

— Аз ли? — започнах аз, но се спрях. Все за един видеозон мога да си платя. При положение че Динка толкова се е загрижила за мен, би било свинщина да не си платя.

— Утре в десет. На гладно — въздъхна Пьотр Исмаилович. — Ще дам нареждане.

— Много Ви благодаря — заподмазва се Динка.

След това ми проведе кратък инструктаж и ми прочете конско на тема какво ще ми се случи, ако пропусна прегледа. Затова точно в десет треперех като лист пред лекарския кабинет. А точно след едно денонощие знаех всичко — и за ковчега, и за разрушената кула, и за причината за сълзите. За всичко.

ГЛАВА 2

Нищо не се знае

Историята с Денис раздели семейния ми живот на „преди" и „след" него. И не става дума, че Костя е започнал да се държи с мен лошо или пък аз съм почнала да се държа лошо с него. Като цяло отношенията ни дори се подобриха. Но сега го виждах с други очи. „Преди" бях уверена, че Костя ще бъде винаги до мен и че между нас ще цари вечно разбирателство. „След" разбрах, че всичко може да свърши за минута, и то заради мен. Защото характерът на Костя не притежаваше провокативни черти и взривни елементи, които биха могли да взривят семейното ни щастие. Костя ме обичаше, както и преди. Разговаряше с мен (което само по себе си е учудващо). Вярно е, че разговорите ни не бяха винаги задушевни. Понякога продължаваха да се свеждат до прословутото „подай ми солницата", но по-завъртяно и по-изискано. И все пак можехме да гледаме заедно някой филм, можехме да се разходим в парка. Аз започнах да готвя изискани ястия, защото исках Костя да седи, да се усмихва и да ми показва с целия си вид, че животът ни е успешен. Исках да получа поне някакво преимущество в битката със самата себе си. Надявах се, че количеството сервирани деликатеси е нещо като точките в компютърна игра. Десет точки допълнителен живот. Тъй като всички знаят, че един от най-ефикасните механизми за властване над мъжката душа е кулинарията. Ако ме питаха, бих посъветвала всички яростни защитници на правата на жените и разните там феминистки, преди да организират демонстрации, да изпекат повечко кифлички с мармалад или да приготвят куп пелмени, защото, ако нахраните половинката си с вкусни пелмени, можете да получите от нея всичко, което искате. Но феминистките не ме слушат. Те не искат мъжете дори да ги доближават, не искат дори да ги поглеждат, макар че това е странно. Всички жени, които познавам, мечтаят за семейно щастие, за спокойни вечери вкъщи пред телевизора. За това да има на кого да донесат чаша вода. Но когато се съберат много на едно място, тези дами не искат мъжете да им отварят вратата и да им държат палтата. Отказват също така да угаждат на дребнобуржоазните мъжки слабости от сорта на вкусна (и невинаги здравословна) храна.

„Защо жената да е длъжна да приготвя вечеря? Нека мъжът да приготвя вечеря на жената. Равни заплати! Жените са по-добри шофьори от мъжете! Това е всеизвестен факт. Да се забранят вицовете за блондинки!"

— Какво общо имам аз с всичко това? — недоумявах аз. Аз си имам един мъж. Той изобщо не е принц и има куп недостатъци. Само че и аз не съм принцеса. А пък след историята с изневярата вече и дума не може да става. Той може и да не знае, но нали аз знам. То е като пластичната операция на лицето. Можеш да си сигурна, че след нея кожата ти изглежда страхотно. Че от операцията няма и следа и резултатът е потресаващ. Но всеки път, когато някой те погледне по-особено, с насмешка или с намек за задни мисли, ти си казваш: „Знае. Гадината някак си е разбрала. Видяла е нещо." И при мен беше така. Докато гледах как Костя ми се усмихва след маринованите свински медальони, се радвах, че не е разбрал нищо. Всичко е в миналото. Не знае нищо. А когато мрачно (както ми се струваше) ми обръщаше гръб в леглото, изсумтяваше и заспиваше, без да ме целуне, се притеснявах. Знае. Разбрал е. Почувствал е. Но нали казват, че времето лекува всичко. Мисля, че скоро ще ми стане все едно дали Костя знае за изневярата, или не. Времето ще покрие всичко с тънка мъгла, през която всеки грях ще изглежда нереален. Вероятно дори и за мен. И все пак нещо в душата ми изчезна след историята с Денис. И противно на всяка логика, аз се измъчвах от тази липса. Оказа се, че то е било нещо важно, необходимо, едва ли не главното.

— Чиста съвест? — уточни Дудикова, докато седяхме и чакахме за видеозона.

— И аз не знам. Аз свързвам съвестта по скоро с двойката на класно, която съм скрила от майка си.

— Тетрадките нямат нищо общо. Страдаш от типични угризения на съвестта. Защо не посетиш някой психолог?

— Ще го направя — покорно кимнах аз. Макар че не вярвах, не психологът ще ми помогне. Но се надявах на чудо. Надявах се, че в един момент като с вълшебна пръчка нещата между мен и Костя ще станат като преди. Или по-скоро, аз ще стана същата като преди. Чиста.

— Като преди ли? — учуди се Динка. — Та ти не харесваше нищо преди.

— А сега ми се струва, че това бяха пълни глупости — въздъхнах аз. — Сега обаче харесвам всичко освен самата себе си. Само че много искам да се харесвам, разбираш ли? Може да се каже, че аз много си се обичам и ми е много жал за себе си.

— Ще плачем ли? — усмихна се Динка.

— Да, но после — кимнах аз. — След като ме оставиш на мира с медицинските си процедури.

— Коя е Прудникова? — от кабинета излезе фотомодел с бяла престилка. Девойката имаше крака, които възбуждаха дори мен. Нямаше как да бъде простосмъртна, работеща в поликлиника. Веднага предизвика у мен комплекс за малоценност.

— Аз! — доложих аз.

— Влизайте — строго ми кимна госпожицата.

— Изследванията й дойдоха ли? — попита Дина.

— Ще видим — кимна донесената от неведоми ветрове в медицинския център принцеса от приказките.

— Сигурно тук ви плащат изключителни заплати? — прошепнах в ухото на Динка.

— Защо? — учуди се тя.

— Има такива красавици! Би трябвало да се фръцкат в ролята на секретарки при някой олигарх и да се разхождат с къси полички.

— Тя е медицинска сестра — изшътка ми Динка и ме ръгна в гърба. — Лиля, може ли да вляза с нея? Тя е морално неустойчива и може да избяга през прозореца. Аз ще я задържа.

— Това е незаконно — изписках аз, но моята скъпа кобра, започна с палячовщините си и демонстративно ме хавана за лакътя, за да покаже силата си.

— Върви! Върви!

— Гестапо! — аз придобих геройско изражение, вдигнах глава и гордо тръгнах напред.

— Лилечка, прегледайте й картона — каза провлачено напълно земен лекар евреин с рошава брада и оплешивяващо теме. Интересно ми е защо в държавните поликлиники има всякакви лекари, а в ултраскъпото учреждение на Динка, задължително са синове на Израил? Това не го казах на глас.

— Даа — поклати глава специалистът, четейки някакви документи. Погледна ме внимателно над очилата си. Аз моментално се изплаших и изстинах.

— Какво има? Болна ли съм? Сериозно ли е?

— Съблечете се! — строго ме прекъсна докторът. След това извърши всякакви непонятни манипулации, като ми даваше да разбера, че няма за какво да говори с мен, тъй като от негова медицинска гледна точка съм напълно безнадеждна. Практически съм непълноценна като човек. След това ми разрешиха да се облека и дълго време писаха нещо в картона ми.

— Така… — потърка ръце той и започна да излага цялата истина, но вместо на мен, говореше на Динка. Затова имах възможност да чуя всичко, да го осмисля и да го осъзная. Само дето не стана така. Бях абсолютно зашеметена. Успях да прекъсна разговора му с Динка само с един-единствен въпрос:

— Кога?

— В началото на декември — с готовност отговори лекарят.

— Сигурен ли сте, че е в началото на декември? — ахнах аз.

— А Вие сигурна ли сте, че не е? — присви очи лекарят и аз се свих. — Свободна сте.

— Благодаря Ви, Марк Соломонович — кимаше Динка, докато ме извеждаше от кабинета като от бойно поле.

Аз не се съпротивлявах. Можеше да се каже, че бях ранена.

— Лоша работа! — заключи приятелката ми и дори не се опита да смекчи нещата. След което ме настани на стол в коридора. — Втасахме я.

— Какво ще правя сега? — почти ридаех аз.

— Не знам — приятелката ми замислено се почеса зад ухото с химикалката си. — Сигурна ли си, че не си сигурна? Имам предвид, че не знаеш чие е?

— Сигурна съм — кимнах аз. — Не знам.

— Ужас!

— Истински — съгласих се аз.

Господи, каква банална история! Истинска мексиканска сапунка! Оказа се, че съм бременна от повече от два месеца. Аз съм бременна! А най-тъпото, най-нелепото в цялата история беше, че не знаех от кого!

— Как е възможно? — не се успокояваше Динка.

— Възможно е. Вероятността детето да е на Костя или на Денис, е еднаква. Защото, ако съм заченала в началото на декември, както твърди твоят доктор, тогава спях и с двамата.

— Така ли? — прехапа уста Динка.

Тя мисли много дълго. А аз несъзнателно движех поглед по стената и четях някакви обяви за ваксинация на населението. Минутите течаха бавно като река, която не е възпрепятствана от нито един камък. След Това Динка кимна и пожела да уточни:

— А с кого по-често?

— Какво по-често? — попитах аз, защото услужливото ми подсъзнание (вероятно за да се пребори с шока) вече беше отвело мислите ми много надалеч. Мислех, че трябва ежедневно да пия витамини, всеки ден и да тичам в парка, за да се грижа за здравето си…

— С кого спеше по-често в началото на декември? — отрезви ме приятелката ми.

Едва не се задавих. Не исках да мисля за станалото.

— По-често ли? Най-ужасното е, че точно в края на ноември и чак до скъсването с Денис и двамата бяха страшно активни, като че ли ни влияеха някакви магнитни бури — раздразнено възкликнах аз.

— Добре, нямам нужда от подробности — изчерви се Динка.

Нейният оскъден личен живот се свеждаше до случаен секс, мимолетни връзки и постоянно очакване на ПП, в чието съществуване всъщност не вярваше. Тя беше голяма жена и затова се досещаше, че мъжете (както и жените) имат непоправими недостатъци, които изключват възможността да получат званието Прекрасен Принц.

И така, тя предпочете да зареже темата за интензитета на личния ми живот.

— Дали не може да ме погледнат още веднъж на видеозона? — предложих аз — Може да ни кажат на кого прилича.

— Глупачке, там не се различава нищо. Вижда се броят на пръстите и бие ли сърцето.

Аз изтръпнах.

— Сърцето ли? То бие ли вече? Лъжеш!

— Какво ти става? Плодът ти е на девет седмици! Всичко вече живее. Започвай да четеш списания за бременни — язвително каза приятелката ми.

— Какво ще правя? — плеснах с ръце аз. Защото до този момент единствената дума, която звънеше в главата ми беше „аборт". А сега, когато вярната Дудикова ми съобщи, че на моето (между другото първо в живота ми) детенце му бие сърчицето, тази дума (аборт) започна да изчезва, отвя я вятърът.

— Може да се направи ДИК тест. Искаш ли? — внимателно се поинтересува тя.

— ДНК ли? Може ли? — зарадвах се аз.

— Ще трябва да се вземат малко околоплодни води, а Костя по някакъв повод да даде кръв.

— Интересно как си го представяш? — не разбрах аз. — Връщам се вкъщи, поднасям му вечеря и му казвам: „Скъпи, няма ли да ми дадеш малко кръв. Превърнах се във вампир

— Защо? — разгорещи се Динка. — И без това ще му направим изследвания като баща. Ще се договоря едновременно да се направи и ДНК тест. Лошото е, че е опасен за плода.

— Какво значи опасен? — моментално се озъбих аз. Изведнъж ме завладяха инстинкти, за които дори не предполагах, че съществуват. Абсолютно нелогично почувствах, че малкото нещо вътре в мен е най-важното, най-непонятното и най-уникалното нещо, което съществува на този свят.

— Ами има известна опасност. Все пак се прониква в околоплодните води — подробно ми поясни Дина.

Аз не разбрах нищо. Но това беше без значение.

— Ще го боли ли?

— Кого? — за малко да се задави приятелката ми.

— Бебето.

— То няма да разбере нищо.

— Нали каза, че сърцето му бие? — разочаровах се аз.

— Бие — потвърди Динка, но няма да разбере нищо.

— Не, не е така. А дори и да направя тест? Какво?

— Как какво? — раздразни се Динка. Ще имаш яснота.

— Е и? И какво ще правя с тая яснота? — инатях се аз.

— Ами ако детето е на Костя, всичко ще е наред и…

— А ако не е? Ако не е на Костя?

— Тогава ще можеш да направиш аборт. Макар че вече е малко късно — размишляваше на глас Динка. — Слушай, ти не се ли притесни, като не ти дойде цикълът? Това е върхът на безхаберието!

— Той май че ми дойде. Поне така ми се стори. Със сигурност имаше нещо. А аборт няма да правя в никакъв случай — заявих аз. — В никакъв.

— Сериозно? — ококори се Дудикова. — Ясно! Побъркала си се! Ало! Живееш под наем, не си сигурна, че детето е от мъжа ти!

— И какво? — заинатих се аз. — Няма да правя никакви тестове! Никакви!

— Тогава се приготви за дълга и тежка обсада — ядоса се Динка.

— Не знам какво да правя — разревах се аз и разгоних всички посетители наоколо.

Какво ми дойде до главата?! Казват, че съществува такова явление, нарича се ехо от войната. Уж всичко е свършено, а последствията продължават да ни застигат. В гората някой намира землянка с телата на войници. Децата си играят с гилзи от снаряди, а понякога дори намират истински гранати лимонки. Някой се натъква на забравена мина или пък никой не е знаел, че е там. Моят случай беше точно такъв. Аз се натъкнах на мина, която бях забравила през дългите години, в които ползвах таблетки и други контрацептивни средства.

— Слушай, защо не си кажем, че е на Костя и толкова! — мислеше рационално Динка. Лицето й се проясни, стана очевидно, че вътрешното й аз се е договорило с властите.

— Да бе! — хлипах аз. Живея с Костя пет години и нищо. Нито веднъж, а с Денис прекарах половин година. И си мислиш, че е от Костя?!

— Няма значение какво си мисля аз — строго уточни тя. — Важно е какво си мислиш ти. И той. Важното е вие двамата да сте сигурни, че това е вашето дете. Особено той.

— О, Господи! — възкликнах аз и продължих да рева.

— Вземи се в ръце! Денис не е нито негър на преклонна възраст, нито пък е волен калмик[18]. Не прилича и на китаец. Така че детето със сигурност ще бъде от европеидната раса. Ако не прилича на Костя, ще кажеш, че се е метнало на дядо ти. Него никой не го е виждал.

— Да, по принцип… — вяло се съгласих аз.

Още известно време преливахме от пусто в празно, но и след час не бяхме измислили нищо по-добро от това засега да не правим нищо. Защото всички варианти, които биха изяснили прословутия въпрос с бащинството, имаха за страничен ефект решението на задачата какво ще правя, ако детето се окаже на Денис.

— Точно затова детето трябва да бъде на Костя. Той ще стане прекрасен баща и освен това Костя никога няма да те удари — резюмира приятелката ми.

Аз се ядосах. Сега изобщо не беше моментът да се чудя с кого от двамата ще живея по-добре.

— Бих дала всичко, детето да бъде на Костя! Но най-вероятно не е така!

— Не се настройвай негативно! — философстваше Динка.

— Какво общо има настройката? — аз бях в истерия. — Ти знаеш само да даваш съвети и после да обясняваш защо нищо не се е получило.

— Аз какво съм ти виновна?! — възмути се и с право Динка. Само че аз не се интересувах дали я обвинявам справедливо. Бързо ми трябваше виновник. Веднага. И разбира се, го намерих в нейно лице.

— Ти ли? Ти ме запозна с него. Даде му телефона ми. А той го беше загубил толкова удачно.

— Значи аз съм причина за всичките ти беди. Сигурно аз съм те изпратила и в леглото с него? — побесня Дудикова.

— Не си — кимнах аз и издухах от челото си бретона, който изведнъж беше започнал да ме дразни. — Но и ти самата не правиш нищо. Само седиш и гледаш.

— Това пък какво значи? — намръщи се Динка.

— Не можеш да се решиш дори да внесеш сумата в тъпия си взаимен фонд, за който ми наду главата. Така ще седиш и ще гледаш как се мъча.

— Внесох ги! Ти си пълна глупачка! Мислиш само за себе си. И всичко е, защото, когато се видим, говорим само за твоите проблеми! — разкрещя се в коридора на службата си моята приятелка.

Никой обаче не смееше да прави забележка на главния счетоводител. Можеше да си вика колкото иска.

— Не е вярно! Аз винаги съм готова да те изслушам, но ти никога нищо не споделяш… Какво? Какво си направила? — сепнах се аз.

— ВНЕСОХ ГИ!

— Какво? Какво си внесла? — не разбирах аз. Казват, че мозъкът на бременните жени не работи добре, защото кръвта се оттича към плацентата. Но не и в деветата седмица. Вероятно съм си тъпа по природа. Оттам идват и всичките ми проблеми.

— Парите, глупачке. В момента годишната лихва е петдесет процента. Така че, когато реша нещо, аз го правя. Опитвам се да планирам и за теб тъпачката нещо.

— Благодаря — смутено кимнах аз. След това се замислих дълбоко. — Всичките си пари ли внесе? Не те ли е страх?

— От какво?

— Да си даваш парите в пирамида.

— Не, с теб не може да се говори. Каква пирамида? Целият цивилизован свят живее по този начин. Това не ти е МММ[19] с хилядите им проценти. Това е сериозна фирма, юридическо лице с държавно участие и с чуждестранни инвеститори! — нахвърли се върху мен Динка.

— Добре, добре! Само не ме бий. Вярвам ти. И какво? Кога ще си получиш печалбата?

— Винаги, докато има ръст. А ако нещо стане, ще си взема парите.

— И все пак ти си истински боец! — възхитих се аз. — Значи мислиш, че не трябва да казвам нищо на Костя, така ли?

— Разбира се! Той ще те носи на ръце!

— от къде на къде? Не е споменавал нищо за дете. Може и да се ядоса — предположих аз.

— Ще видиш, че няма. Познавам го аз твоя Костя — увери ме Динка.

Аз поседях при нея още малко, докато се посъвзема и спра да плача, защото сълзите ми продължаваха да напират. След това Дудикова ме изпрати до метрото и обеща да не ми се обижда заради избухванията ми.

— От нерви е — тъжно обясних аз.

— Никой не се сърди на глупаците — успокои ме приятелката ми и ме пусна да осмислям и да преживявам станалото в самота.

Аз слязох в подлеза. Спрях се до един телефонен апарат и се чудех дали да не се обадя на Костя веднага. Но си го представих как седи в малкия си уютен офис на брега на Москва река и напрегнато обмисля как да транспортира кашоните с кристал до Уругвай и контейнера с мебели до Индия. Костя вършеше важни, необходими и абсолютно непонятни неща и аз го уважавах за това. Представете си как се опитва да се разбере с индийците или с уругвайците на английски и изведнъж се намесвам аз с умопомрачителната си новина: „Бременна съм!" „И какво?" „Ще имаме дете." „Какво?" „Дете! Дете!" „Откъде се е взело? Не ме занимавай с глупости. Ще поговорим довечера."

Намръщих се, погледнах пак към телефона и се насочих към метрото. Определено бях неадекватна. Дори не знаех накъде да тръгна.

— Последният брой на „Седем дни". Най-мръсните подробности от живота на богатите и известните! Всичко, придружено от снимки! Само за петнайсет рубли! — раздаде се силен глас точно до ухото ми. Обърнах се. До стената се беше разположил продавач на лъскаво щастие. Пъстри списания на всякаква тема примамваха минувачите с ярките си картинки и безсмисленото си съдържание. Тази стока не беше предназначена за хората, които обичат да мислят, а за онези, които се връщат от работа и са се изморили да мислят.

— Имате ли нещо за бременни? — попитах продавача, преди да успея да се спра.

— „Лиза", „Моето дете", „Девет месеца", „Моето мъниче", изберете си — смая ме той.

— Това се казва разнообразие. А кое е най-доброто? — усъмних се аз.

— Вземете това. В него има дневник на бременната жена.

— Това пък какво е?

— Вземете го и ще разберете — широко се усмихна продавачът, намеквайки ми, че времето му струва пари.

Кимнах и си извадих портмонето. Оказа се, че дневникът на бременната жена е нещо страхотно. Далновидните редактори бяха отпечатали реалните спомени на истинска жива бременна жена, която беше записвала мислите си. Аз си купих броя, който случайно (или по някакви кармични причини) отразяваше спомените й между десетата и петнайсетата седмица. В момента, в който вратата на метрото се затвори зад гърба ми, потънах в спомените й и напълно изключих.

„Десета седмица. Мъжът ми все още се надява, че всичко ще се размине от само себе си. Или ще се роди само без негово участие. Според мен изобщо не знае какво да мисли и затова се прибира вкъщи с букет, целува ме по бузата и се скрива някъде. Или потъва в дивана. Попитах го: „Да не би да те е страх от мен?" а той ми отговори: „Имам усещането, че си минирана. Кой знае, може да вземеш да избухнеш. И аз ще бъда виновен."

Интересно как ли ще възприеме ситуацията Костик. Дали ще се изплаши? Или ще се зарадва? Ами ако остане равнодушен? Оказва се, че моментът, в който на жената й предстои да съобщи на мъжа си, че очаква дете, е много трепетен и съкровен. Дете от него. Да. Ще трябва да се упражня, за да произведа необходимото впечатление. Представете си, че вземе да ме попита: „Сигурна ли си, че е от мен?". Сигурна съм, че веднага ще се издам. Ще си кажа всичко. Ще се разридая и няма да мога да спра. Само да не стане така! Или пък да ми каже: „Бременна ли? Кога ще направиш аборт? Нали разбираш, че в момента не можем да си позволим да имаме дете?" След което ще ми обясни подробно защо още не сме готови за дете. Дори може да ми начертае някоя и друга графика. В такъв случай ще го напусна веднага. Мръсник!

— Какво? Какво казахте? — ме попита някой.

Аз се сепнах и се огледах. Излиза, че чета списанието и говоря на глас.

— Коя е следващата спирка? — попитах аз.

— „Крилатское"

— Как? Защо? — стреснах се аз. Не може да бъде! Напуснала съм реалността. Пропуснала съм си спирката. Ако продължава така, ще започна да се губя в града и на Костя ще му се наложи да ми сложи на ръката гривна с телефона си.

— Слизате ли? — някаква жена ме сръга с лакът в ребрата.

— Не! Точно се качвам!

— Какво? — стресна се тя.

Аз се засмях, слязох и се прекачих на влака в обратната посока. Ами да, в това имаше нещо символично. Точно това правех в момента — слизах от влака и се опивах да поема в обратната посока. Към Костя, на когото вероятно му предстоеше да отгледа чуждо дете. Какво пък, ще решаваме проблемите по реда на възникването им. Първо трябва да разбера какво мисли Костя за всичко това.

ГЛАВА 3

Всеки да седне на мястото от билета си

Наистина е впечатляващ начинът, по който хората обичат да усложняват всичко. Защо не се отнасят към нещата по-просто? Раждаш се, живееш, жениш се, оставаш честен. И толкова. Но ние сме изтъкани от комплекси от самото си раждане. Първо прекарваме цялата си младост в търсене на отговор на въпроса: „Аз ли съм най-хубава на света?" След това преживяваме тежко факта, че не сме. Из дискотеките танцуват къде-къде по-хубави от нас. А ние трябва да се епилираме, да отслабнем, да почернеем и да си боядисаме косата. И така нататък… Вторият въпрос от дневния ред е: „Някой изобщо има ли нужда от мен?" или „Дали изобщо ставам за нещо?". Около трийсетата си година започваме трескаво да се оглеждаме, опитвайки се да разберем кого сме изпреварили, защото тези, които са изпреварили нас, и без това ги знаем кои са.

— Спомняш ли си я Катя от първа група?

— Катя ли? Коя, онази дребничката с очилата ли?

— Да, има собствено предаване. Вярно, че е по кабелна телевизия, но все пак е собствено предаване.

— А за какво става дума в предаването?

— Как да станем щастливи.

— Тя да не би да знае отговора?

— Поне така твърди… — И ти разбираш колко си далече от собствено предаване, пък макар и по кабелна телевизия. И ти става обидно.

— Но пък Ирка от съседния клас е абсолютен провал. Напива се заедно с мъжете направо от бутилката. И играе на домино.

И като чуеш такова нещо, веднага ти олеква. Все още не всичко е загубено, щом не съм почнала да играя домино. Интересно, какво ли ме чака на четиридесет години? Ще се хвалим помежду си с децата, кучетата и вилите си. Ако вярваме на психолозите, тогава всички ще ни е налегнала кризата на средната възраст. Нашите мъже ужасно се плашат от старостта и като истински падишаси се обграждат с млади безмозъчни наложници. А ние ще трябва да намерим друг смисъл на живота си, след като вече женската ни същност е без значение. Активната възраст на жената е кратка. След като родиш колкото деца можеш, ти остава единствено ревниво да следиш дали мъжът ти оценява мъките ти. И дали не си си изживяла живота напразно. И да доказваш на самата себе си, че всъщност още не си го изживяла.

Когато се прибрах вкъщи и сложих ключа в ключалката, вече изобщо не се съмнявах, че Костя е човекът, от когото зависи изцяло по-нататъшния ми живот. Както и да го мислех, от мен зависеха твърде малко неща.

— Поля, ти ли си? — попита Костя, докато щракаше с дистанционното на телевизора.

Аз си свалих палтото и си изтръсках шапката от снега.

— Аз съм. Вкъщи ли си вече?

— Идиотски въпрос! — веднага реагира Костя. — А ти?

— Прибрала съм се — усмихнах се аз и започнах да се подмазвам на просналия се на канапето Костя. — Но ако не ме беше закачил, щях да си помисля, че си болен.

— Смяташ ме за предсказуем, така ли? — престорено се възмути Костя и ме притисна към себе си.

— Сигурна съм — кимнах аз. — Докато аз съм извор на изненади!

— Стига бе! Да не би да са сменили прословутия ти НН? Или пък той да е решил да ти качи заплатата? Да не би да се е побъркал? — изреждаше различни версии съпругът ми.

Беше ми приятно и уютно да си лежа, сгушена в него, и дори ми се приспа. Помислих си, че може да отложа разговора за детето за утре… или за вдругиден.

— Не позна — прозях се аз. — И няма да отгатнеш за нищо на света. Изобщо не е свързано с работата ми. Всъщност, днес изобщо не съм ходила на работа.

— Избягала си, така ли? — засмя се Костя. — И сега какво? Ще те уволнят ли? Това ли ти е новината?

— Не! Вече никой няма да ме уволни. Нямат право — сънно промърморих аз и се опитах да заспя. Само че бях подценила мъжа си. Май цял живот го подценявам.

— Нямат право ли? — намръщи се той. — Да не си бременна?

— Какво?! — аз се стреснах и от изненада паднах от дивана на пода. — Защо реши така?

— У нас не са много възможностите, при които една жена не могат да я уволнят. Секретарката ми точно излезе по майчинство. Беше истински скандал. Я почакай! Да не би да съм прав? — ококори се Константин срещу мен. Стори ми се, че даже пребледня. Аз веднага дадох заден ход.

— Не, не. Разбира се, че не. Просто не могат да уволнят толкова ценен служител като мене.

— Да, такава като теб наистина не е възможно да бъде уволнена — отпусна се Костя.

Но след това пак се стегна и ме погледа с подозрение.

— Сигурна ли си, че не си?

— Да, сигурна съм. Сигурна съм — с безапелационен тон го уверих аз. След това още десет минути му пояснявах защо е невъзможно. Звучаха словосъчетания като „възрастен отговорен човек", „не е разумно и не е сега моментът", „още нямаме жилище" и „как изобщо можа да си помислиш такова нещо за мен". Говорех убедително и аргументирано и ми се стори, че това е най-добрата реч, която съм произнасяла някога.

— Слушай, ти да не си психопатка? — изведнъж се начумери Костя. Той ме оглеждаше неразбиращо, като че ли бях непознато насекомо, което при предварителна преценка може да се окаже отровно.

— Защо? — изненадах се аз. Ако някой ми беше произнесъл такава реч, щях да го аплодирам и да му викам: „Браво, браво!".

— За какво жилище ми говориш? Аз съм на трийсет и девет години и ако ти беше бременна, нямаше да се сетя за никакви проблеми.

— Наистина ли? — заекнах аз. На дневен ред оставаше въпроса — защо ми трябваше да лъжа така идиотски?

— Разбира се! — сопна се Константин Яковлевич, след което тресна вратата и отиде в кухнята, където заблъска разни съдове.

Аз седях и мислех как да изляза от идиотското положение, в което се бях набутала сама. Главата ми не раждаше нищо друго освен баналното „нещата ще се оправят от само себе си" и „ще мисля за това утре". Само че аз, за разлика от Скарлет О'Хара нямах намерение да си напрягам мозъка нито утре, нито вдругиден, нито в някой друг ден от седмицата. А когато по първа програма започна „Голямото пране"[20], се отпуснах и реших да оставя Костя да си пийне чай. Малахов безразсъдно разнищваше темата „Заслужава ли си да правиш дете, ако си с единия крак в гроба". По-младата част от жените закономерно приемаше, че децата са предназначени за тези, които могат да ги издържат, дори и да са на седемдесет години. По-възрастната част от дамите уверяваше, че такива бащи са позор за обществото, но позицията им като цяло се базираше на личен опит. Тъй като същите тези „млади" татковци някога са били техни вероломни съпрузи, които са заменили тяхната мъдрост и проявеното разбиране за младост и способност да се раждат деца. Мъжката част от аудиторията подкрепяше изцяло всички изпълнения на престарелите донжуановци. Без значение от възрастта и социалното им положение. Очевидно това беше проява на прословутата мъжка солидарност.

— Наистина ли ти е интересно да гледаш тия глупости? — сърдито ме попита Константин Яковлевич? Възмущението му още не беше стихнало. Очевидно чаят не беше помогнал.

„Няма да му кажа — помислих си аз. Да ми е мирна главата."

— Какво му е на предаването?

— Разбира се, то е точно за нас. Ти сигурно ще родиш точно преди да се пенсионирам. И на улицата ще ни казват: „Ах, какво сладко внуче имате!"

— А на теб щети треперят ръцете и ще досаждаш на всички с приказки колко ти е малка пенсията — разсмях се аз.

Костя се опита да остане сърдит, но не издържа и прихна.

— Ще ни включат в книгата на рекордите „Гинес" като родителите, родили на най-късна възраст в света.

— Няма да ни включат! — уверих го аз, усмихвайки се. Господи, какъв прекрасен човек е той! С него изобщо не можеш да се скараш.

— Защо? — попита Костя, докато триеше сълзите си, избили от смеха.

Аз станах сериозна.

— Защото всъщност съм бременна.

— Какво? — замръзна той.

— Бременна съм. Днес ме гледаха на видеозон — реших да си призная аз.

Костя се завъртя като вихър из стаята. Лицето му се промени. След това застина и си притисна слепоочията с палци.

— Да. Да. Трябва да си помисля. И какво показа видеозонът?

— Девет седмици. Сърцето му бие — съобщих аз.

— Чудесно — кимна той и седна на бюрото си. След това започна мълчаливо да си пише нещо в бележника, без да ме поглежда.

Аз наблюдавах изумена неподвижния му гръб.

— Как си? — внимателно се поинтересувах аз след няколко минути странна тишина, нарушавана само от енергичния глас на Малахов.

— Не ми пречи — с досада ми подхвърли той и продължи да се занимава със сметките си.

„Ама че работа — помислих си аз. Това как да го разбирам? Да не би да се опитва да направи сметка на разходите по бременността ми? Или пък просто релаксира, като съставя график на ръста на рублата? Може да е някаква странна реакция на шока"

— Добре — кимнах аз с недоумение.

Минаха още петнайсет минути. Аз се прозях и отидох да пия чай. Изпих го. Ситуацията започна да напомня лош виц. След като разбрах, че не мога да поема повече чай, се върнах в стаята, легнах на дивна и започнах да превключвам каналите. Спрях се на образователното предаване „Лека нощ, деца". С увлечение изслушах лигавщините на Прасчо. Хареса ми. След това пак погледнах Костя. Картината си беше същата. Вече се бях изплашила, че се е превърнал в каменен стълб, когато той се изпъна и се обърна към мен.

— Знаеш ли, може и да можем още сега да вземем ипотечен кредит — каза той и ме погледна победоносно.

А аз замрях.

— Ти си смятал. Пресметнал си ипотечния кредит.

— Да! Вече не можем да си позволим да живеем по чуждите къщи — с тежест заяви Константин. — Детето ни не може да се роди къде да е. Съвсем спокойно можем да си позволим едностаен апартамент. Разбира се, няма да е в този район, а някъде в Измайлово.

— Почакай! Почакай! — поклатих глава аз. — Кажи ми, какво чувстваш? Радваш ли се?

— Какво? — погледна ме Костя неразбиращо. Милият ми, беше толкова учуден и разрошен. Истинска прелест!

— Радваш ли се?

— Какви са тия глупости? Разбира се, че се радвам — той тръсна глава и започна да си търка очите, сякаш нещо беше попаднало вътре.

И това не е малко — въздъхнах аз.

Костя се приближи и ме прегърна поривисто.

— Не само че се радвам. Аз изпитвам неописуем, невъобразим възторг. Това е най-хубавата новина, която съм чувал през живота си.

— Точно това исках да чуя — удовлетворено кимнах аз. И си помислих, че досега в живота ми не беше ставало нищо, което да може да се сравни с това. През цялата вечер с мъжа ми си говорихме как ще отглеждаме детето си и как ще си купим жилище, където ще бъдем щастливи. И как всичко ще бъде наред. Че той никога няма да разреши на никого да ме нарани. Че трябва да започнем да пестим за образованието на детето, защото „образованието е най-важно от всичко". Костя се вълнуваше и почти непрекъснато ме питаше как се чувствам.

— Прекрасно. Чудесно — опитвах се да го успокоя аз, но той не ми вярваше, оглеждаше ме от всички страни и ме питаше какво ме боли.

— Нали трябва все пак да усещаш нещо? — възмущаваше се той.

— Усещам. Усещам, че ми дойде до гуша от теб — смеех се аз.

— Извинявай. Искаш ли да си легнеш? Не трябва ли да лежиш през цялото време?

— Да бе, и да преживям трева като крава — опитвах се да апелирам към разума му аз.

— Защо трева? Яде ли ти се нещо? Чувал съм, че на бременните непрекъснато им се ядат разни деликатеси. Искаш ли да изляза да ти купя нещо?

— Не можеш ли поне минута да полежиш спокойно до мен? Само да полежиш спокойно — аз отклонявах уморено настойчивите му грижи, които ми идваха в повече.

— Да полежа ли? Разбира се… — той ме прегърна и според мен се стараеше да не диша.

Аз се усмихнах и вкарах ръка под ризата му.

— Мили мой, скъпи — прошепнах аз.

Той се напрегна.

— Какво правиш? Ти сигурно не трябва да…

— Ама, разбира се! През всичките девет месеца — тихо се разсмях аз.

Костя ме целуна по челото. А след това съпружеската ни любов напомняше на опити да се обезвреди изключително крехка, направо кристална, бомба. И не мога да кажа, че не ми хареса. Във всеки случай, със сигурност мога да кажа, че никой не ме беше любил така. Мъжете, особено на възрастта на Константин Яковлевич, ако жена им чака първо дете, гледат на нея като на богиня, която решава съдбата им. Това ни дава усещане за невероятна власт, власт, която превръща „мужус обикновеникус" в „истински мъж" — защитник, глава на семейство, опора, най-добър приятел, бавачка и каквото ни душа пожелае. Това беше най-прекрасното нещо, което бях изпитвала през живота си. Или поне през семейния. Сутрин Костя виновно се приготвяше за работа. Ходеше на пръсти из жилището и се стараеше да не ме събуди. А всъщност, трябваше да ме събуди. Тъй като никой не ме беше освобождавал от служебните ми задължения. Потоците от желаещи да си похарчат паричките за почивки се увеличаваха ежедневно. Зимата беше към края си, но се пенявеше като побесняло от глад псе. Най-страшните студове и най-ледените ветрове обикновено са през февруари. А тези явления прогонват гражданите в топлите страни, още преди да е започнал сезонът. Официалният сезон е безумие, което довежда мениджърите и туроператорите до лудост. А февруари, март и април са доста наситени с трудови мигове.

— Защо не ме събуди? — хванах аз Костя на местопрестъплението. Той се опитваше да си обуе безшумно ботите.

— Спеше толкова сладко — оправдаваше се той. — Ти трябва да спиш повече.

— Ще ме уволнят.

— Нали каза, че вече не могат да те уволнят? — засече ме Костя.

— Невъзможно е, ако работя. Но ако зарежа работата, никой няма да ми носи заплатата вкъщи. Особено пък НН — казах аз, докато трескаво си обувах клина.

— По-внимателно! — с примряло сърце възкликна Костя, когато се спънах в крачола.

— Слушай, спри да се тревожиш така! — ядосах се аз. — Така няма да доживееш до раждането.

— Да, права си — сви се съпругът ми. И се захвана да ме убеждава да взема такси.

— Ако се возя на такси, как ще си купим жилище? — притиснах го до стената аз. Той мълчеше като пребито куче. — И изобщо, аз винаги съм права.

— Тогава ще те изпратя — заинати се Костя и наистина ме изпрати до самата спирка на метрото.

Честно казано, бях направо шашната от реакцията на мъжа си при такава обикновена новина като бременността на жена му.

— Ах! — каза Аллочка и бързо ми предсказа безоблачно семейно щастие.

— Ах! — каза Динка по телефона. — Нали ти казвах!

— Ах! — отвърнах аз. — И какво ще правя сега.

— Ще бъдеш щастлива — казаха всички в хор. И аз се успокоих.

Ще оставя нещата на собствения им ход. След като имам такъв чудесен мъж, защо да се тревожа? Да, може и детето да не е негово, може и да е на Денис, но на кого ще му стане по-добре, ако този факт стане известен на всички. Със сигурност не и на Денис. За мен ще стане само по-лошо. А за Костя ще бъде направо ужасно. Човекът е на трийсет и девет години. За него е направо задължително да стане баща. Не е ли така?

— Разбира се — кимна Аллочка. — Абсолютно си права.

— Така ли смяташ? — замислих се аз. Изведнъж се почувствах като мошеничка, която си е присвоила незаконно огромно богатство. Богатството, разбира се, е прекрасно и много ми харесва, но е чуждо. В момента, в който ме хванат, нещата само ще се влошат. Много ще се влошат.

— Не ставай глупачка! — ядоса се Динка, когато споделих с нея съмненията си.

Тя ми обясни нещата популярно и на достъпен език и ме накара да повярвам, че всичко, което ставаше, е неизбежно. Честно казано, аз не се съпротивлявах особено. Да не съм Жана Д'Арк, че сама да си унищожа щастието?

Костя ме засипваше с букети и книги със снимки на бебета в разни ракурси. Двамата можехме с часове да разговаряме за това как изглежда детето ни в момента.

— Представяш ли си, че всичките му органи са оформени? — казваше Костя, докато ми показваше картинка със симпатично ембрионче. — Скоро ще може да ни чува. Трябва да изпиваш само положителни емоции.

— Естествено — съгласявах се аз. Аз така или иначе изпитвах само положителни емоции (като се изключат кратките пристъпи на паника, когато си мислех, че детето може да няма нищо общо с Костя). Не ми се гадеше. Нямаше и помен от токсикозата, с която ме плашеше всеки срещнат, а лекарите в един глас ме уверяваха, че всичко е наред, независимо че заради възрастта си минавах за късна първескиня. Нямах желание да дъвча тебешир (казват, че имало такива случаи), не ме мъчеха кошмари и бях свежа като репичка. Пък и животът около мен не беше спрял. При Динка също имаше достатъчно събития и тя запълваше свободното ми време с разкази за тях.

Взаимният й фонд набираше скорост. Вече беше получила първите доходи от лихвата и размерът им беше по-голям от месечната ми заплата. Сега я беше обхванала хазартната треска, типична за всеки запален от печалбите комарджия.

— Не искаш ли да вложиш пари? Мога да те препоръчам — казваше тя с блеснал поглед.

— Не — вежливо отказвах аз. — Ние смятаме да си купим жилище.

— Вие сте луди. Сега изобщо не е моментът. Цените са ужасни.

— Ще вземем ипотечен кредит — поясних аз.

— Как можеш да си бягаш от късмета? Ще ти осигуря стабилни седемдесет процента доходност. След една година ще можеш да си купиш жилище без кредити.

— Сметките ти не са в ред. Ако вложа в съмнителния ти фонд четиресет и пет хиляди и получа седемдесет процента…

— Изобщо не е съмнителен! — вбеси се Динка. — Това е прекрасно вложение! Мога да ти покажа изрезка от изданието на РБК[21]. В момента в Русия има уникално благоприятна ситуация за инвестиции.

— Аха — разсмях се аз. — Всички играят на ръста в цената на недвижимите имоти. За едно жилище има по десетима купувачи. Само че нито един от тези десетима купувачи няма нужда от жилище. Помисли си какво ще стане, когато и десетимата едновременно решат да си продадат жилищата.

— Това не са твои думи! — възмути се Дудикова.

Аз си прехапах устата. Наистина не бяха мои думи. А на Костя. Откакто носех детето му (О, съвест, замълчи!), той посвещаваше толкова много от времето си в разговори с мен, че можех да предам мнението му практически по всеки въпрос. Но предпочитах да си имам свое собствено мнение в очите на Динка.

— При всички случаи тия фондове са много рискови. Ти можеш да си го позволиш. Всеки може да рискува собствените си пари. Човек може да отиде и в казино. Там има сто процента печалба на секундата. За собствениците.

— Като не искаш, не те карам насила. Но защо трябва да разваляш настроението на другите? — разсърди се Динка.

Моето сравнение с казиното изобщо не й хареса. И тя под дълбок секрет ми съобщи, че, ако иска да получи допълнителни проценти от взаимния си фонд, трябва да увеличи дяловото си участие до петдесет хиляди.

— Какво? — ужасих се аз. — Това е чиста измама.

— Защо? — Динка се горещеше нездраво. — Навсякъде е така. Колкото повече вложиш, толкова по-голяма е печалбата. Такива са законите на бизнеса.

— Твоите проценти са закон на измамата! — възмутих се аз.

— Трябват ми само някакви се десет бона — упорито повтаряше Динка.

Всъщност, аз не можех да попреча на Динка да върви по наклонената плоскост.

Макар че през пролетта тази плоскост й донесе доста добри приходи.

— А ти не вярваше! — сияеше от щастие приятелката ми.

Аз се замислих. Може би двамата с Костя все пак бъркаме.

Най-трудното нещо в живота е да намериш правилния път, пък дори и да става дума за железопътно трасе.

Ние с мъжа ми избрахме ипотеката и вече трети месец се опитвахме да получим нареждане от Външнотърговската банка, което ще ни даде право да похарчим един куп от собствените си пари, за да си купим на кредит ужасно скъпо жилище. На Костя едва не му прилоша, когато се опита да изчисли колко надплаща.

— Ще получа сърдечен пристъп — оплака се той.

— По-добре недей да смяташ — плахо му предложих аз.

— Така е. Тъй като ни е необходимо заради детето — съгласи се Костя и повече не ме товареше с мисли колко пари ще изсипем в бездната за тези десет-петнайсет години, през които ще изплащаме кредита. Макар да не вярвам, че той не мислеше по въпроса. Не. Просто не товареше мен. В това време Динка получаваше дивиденти от инвестиционния си портфейл. Това беше нейният път. Да, този път двете се бяхме качили на различни влакове. Ние само губехме. А тя получаваше. Но аз изобщо не й завиждах. Двете с нея имахме различни цели.

ГЛАВА 4

За разни дреболии

Бременността е деветмесечен маратон по време, на който винаги можеш да отпаднеш от състезанието. Целият маршрут е разделен на сектори — тримесечия, всяко от които има свои характерни особености. През първото тримесечие се страхуваш едновременно и от това, че ще родиш, и от това, че няма да можеш да родиш. Едната половина на мозъка ти, рационалната (навярно мъжката половина) нарежда, че детето е страшна отговорност и едновременно бреме. Ще трябва да го обичаш, да му помагаш с уроците, да се притесняваш, когато си ожули колената. И страшно ти се иска да избегнеш всички тия главоболия.

Втората половина на мозъка, носител на аналогичното женско начало с цялата си нерационална същност, се хваща за протичащите вътрешни процеси и те принуждава да стискаш зъби. Само да го износя. На всякаква цена. Господи, запази го. През второто тримесечие става ясно, че няма от какво толкова да се тревожиш. Знаеш, че всичко ще бъде наред. Точно през второто тримесечие научаваш пола на детето. Аз, както показа видеозонът, очаквах момче. Когато леличката доктор небрежно ми каза: „Деветдесет и девет процента момче!" — отначало се разплаках от щастие, а след това изведнъж отчетливо разбрах, че не става дума за стомашно разстройство, за странно утринно гадене или за хормонални нарушения. Вътре имаше човек. И вече всичко щеше да бъде различно. С абсолютна сигурност.

— Той как е? — питаше Костя и си гризеше нервно ноктите.

Аз наблюдавах изумено как педантът Костя си гризе ноктите и не забелязва нищо около себе си. Той ме последва не само в женската консултация, но и в кабинета с видеозона.

— Ами, вижте сам! — добродушно се усмихна лекарката. Очевидно не виждаше за първи път изтерясали бащи.

— Какво? Какво да гледам? Не виждам нищо. Той там ли е изобщо? — вълнуваше се Костик.

— А къде да е? Няма къде да избяга — смеех се аз. Беше ми ужасно приятно да се чувствам център на всеобщо внимание и всеобщи грижи.

— Ето, виждате ли нослето?

— Носле! — ахна Константин така, сякаш наличието на нос у детето, го правеше изключително.

— А това е ръчичката му — продължаваше докторката.

— Всичко ли му е наред?

— Разбира се. Всичко е чудесно. Има си всички пръстчета. Устичката му е хубава. Едро момченце, според данните — в осемнайсета, а според вида — в двайсета седмица — зарадва ни лекарката.

— Защо? — намръщих се аз.

— Защото е истински богатир. Мъж — въздъхна лекарката, изключи апарата и изтри със салфетка лепкавото желе от корема ми (който все още не беше много изпъкнал).

Костя възторжено ме изведе в коридора. Аз обаче изобщо не споделях възторга му. Изведнъж всичко започна да ме дразни. Колкото повече ми обясняваше колко е щастлив, толкова по-мрачна ставах аз. Всичко, което досега ми беше липсвало у Костя, изведнъж се беше появило в излишък. Имам предвид вниманието и грижите, нежните целувки сутрин, развълнуваното „Как се чувстваш?" вечер. Вероятно единственото, което ни е липсвало през всички тези години, за да се сближим истински, е било именно детето. Може би, ако се беше появило навреме, идиотската история с Денис изобщо нямаше да се случи. Но станалото, станало. Имам предвид, че историята с Денис се случи, а сега с ужас наблюдавах как Костя ми целува корема. Не ме напускаше мисълта, че е възможно детето да е на Денис. Точно затова едвам не се разплаках в коридора пред кабинета с видеозона. Само по чудо успях да си сдържа сълзите, преди да се добера до кабинета на Дудикова, където все пак се разревах.

— Какво ти става? — ядосваше се Динка, докато аз ридаех на дивана й, изтощена от безусловното обожание на съпруга си.

— Костя не е висок. По-скоро е нисък. Чертите му са фини, а детето е богатир. Дори е прекалено едро за възрастта си — хлипах аз.

— За каква възраст говориш, та той още не се е родил! — озадачено се вторачи в мен приятелката ми.

— Осемнайсет седмици — важно поясних аз. — И е едър, защото се е метнал на Денис. Сигурно и очите му ще бъдат сини като неговите. И тогава ще се побъркам. Не можеш да си представиш колко ме е страх, че Костя ще разбере всичко. Ще каже: „На кого прилича този синеок здравеняк?".

— Ще му кажеш, че на теб — стисна устни Динка. — Слава богу, ти не си джудже. Престани да ревеш и да се навиваш!

— Няма да издържа! Ами ако не го обикне? Ако почувства, че не е негов?

— Ще издържиш заради детето! Твоят Костя е златен! Той вече го обича — със строг глас нареждаше тя.

— Това само влошава нещата — ридаех аз.

Целият ужас се състоеше във факта, че Костя се оказа от рядката, почти измряла, порода мъже, които искат деца. Съвременните мъже живеят ден за ден и се опитват всячески да избягат дори от най-малката отговорност. В такъв контекст децата винаги са проблем. Дори още по-лошо. Обикновено нещата звучат така: „Скъпа, това си е твой проблем." Понякога мъжете биват притиснати до стената. Бременните жени имат следните оръжия: ДНК тестове, другарски съдилища и шантаж. Някои ги принуждават, на други възпитанието не им позволява да изоставят жените си, но изражението им е толкова героично измъчено, че веднага става ясно какво им коства да бъдат бащи. Децата вече не са никаква ценност. От друга страна, това е странно, защото децата са единственото, което никой мъж не може нито да купи с пари, нито, използвайки служебното си положение. И все пак количеството жени, готови веднага да ощастливят с потомство подходящия кандидат, надхвърля търсенето. Във връзка с всичко казано дотук, Константин с неописуемата си радост от предстоящото бащинство, с готовността си да даде и последното, което има (нещо, което преди не му беше присъщо), и с нежността, с която ме гледаше, приличаше на отдавна изчезнал динозавър. Не вярвах, че на този свят още има такива мъже. Още повече че ставаше дума за моя мъж. Този факт направо ме побъркваше. Искаше ми се да заспя и когато се събудя, да съм забравила завинаги името Денис. Толкова исках да вярвам, че детето е негово — на изкопаемия ми мъж. Но не успявах. И затова плачех. А Динка ми се караше.

— Сълзите, които проля по най-различни поводи през тези двайсет седмици, могат да стигнат да се осоли голяма пъстърва — подиграваше ми се тя.

— Лесно ти е на теб! Но аз имам съвест! — защитавах се аз.

— При нормалните жени съвестта е рудимент, който изчезва някъде около двайсетата година. Слава богу, ти вече си надхвърлила трийсетте.

— Ако ще ми натякваш за възрастта! — заплаших я аз.

Но на Динка не й пукаше. Ако не беше нейния оптимизъм, вече като нищо щях да имам тежко нервно разстройство. А сега все още се държах. Седмиците минаваха. Опитвах се да накарам все още живата си съвест да замълчи, докато получавах безграничната любов на Костя и лека-полека изпадах в депресия. Колкото повече правеше той за мен, колкото по-нежно се държеше, толкова по-зле се чувствах. Всички тия страсти можеха да ме изтощят тотално, но веднъж намерих страхотно средство срещу всички душевни страдания. Болката, на която с удоволствие се предавах, се лекуваше със средство, познато на всяка бременна жена. Щом вземех вълшебния лек, веднага спирах да роня сълзи, усмихвах се на мъжа си и започвах да мисля, че всичко ще бъде наред. Детето все някак ще успее да се сдобие с кафяви очи и аз ще мога с чиста съвест да се лигавя: „Целият е на татко си!", „Синчето на Костик", „Очичките му са на тати". Това средство наистина беше чудодейно, но не трябваше да се прекалява с него. Само да не си помислите, че става дума за някакъв наркотик. Макар че по начина, по който въздейства на нервната система, моето средство наистина прилича на силен опиат. Когато го приемам, кръвта ми започва да кипи и сама да изработва необходимите амфетамини. Мисля, че жените, които имат деца, вече са се сетили за какво става дума и разбиращо клатят глави. Тъй като говоря за тестените изделия — пирожки, кифли, сладки пайове и всички други, които поглъщах с ураганна скорост. Какво можех да направя, след като те бяха единственото средство, което успяваше да ме накара да се примиря с действителността.

— Не те ли е страх, че може да се пръснеш? — ме питаше с безпокойство НН, докато гледаше доволното ми непрестанно дъвчещо лице.

— Вместо да питаш, ме почерпи с нещо — закачих го аз. — В момента ям за двама.

— Сигурна ли си, че му е необходимо толкова много? — чудеше се той. Тъй като нашият колектив беше предимно женски (НН не се брои) всички наблюдаваха внимателно и отбелязваха как се увеличавам. Специално за случая Аллочка беше донесла шивашки сантиметър и редовно ми мереше талията. Опипваха ми краката, за да проверят дали не са отекли. Непрекъснато ме пращаха на зъболекар, защото „сега зъбите са слабото ти място" Ако Костя не демонстрираше толкова очевидно правата си върху мен и върху човечето вътре в мен, спокойно можех да родя „сина на туристическия полк".

— Добре че поне не донесохте кантар — казах веднъж, докато Аллочка за пореден път ме беше увила със сантиметъра си.

— Кантар ли? — Алла се спря за миг. На лицето и беше застинал въпросът: „Как можах да забравя за кантара?"

Опитах се да насоча разговора към по-неутрална тема, например за времето (кога най-накрая ще дойде истинското лято и ще престанат тия дъждове) или за работата (Кой глупак ще тръгне за Египет? Там има атентати). Но никой не обърна внимание на хитруването ми. На следващия ден Аллочка домъкна от вкъщи електронен кантар.

— Това е жестоко! — възмущавах се аз, докато се опитвах да се скрия от нея. — Нехуманно е!

— След това ще ми благодариш! — викаше след мен Алла, — Няма да издържиш там цял ден!

— Ще видим — казах аз и седнах на тоалетната чиния с книжка от серията „Как да стана щастлива за три дни".

Но не беше възможно дълго да се крия от любимия колектив. Ако трябва да бъда честна, много бързо забравих за кантара, за което си платих. Както винаги, болшинството победи и бях премерена. Трябва да кажа, че не преминавах за първи път през подобна процедура. Когато Костя като хипнотизиран ме подкара към женската консултация още в десетата седмица (трябва да минем всички прегледи), там ме претеглиха, премериха ме и направо ме разделиха на парченца. Резултатите бяха записани в картона ми. Накратко — всичко беше проверено. В момента на посещението си при чичо доктор тежах 63 килограма. Не беше толкова зле, макар че бих предпочела първата цифра да бъде пет. Разбира се, аз веднага се успокоих, че по принцип тежа петдесет и девет килограма (и деветстотин грама), а допълнителните три килограма са натрупани за десет седмици бременност. И веднага се успокоих.

— През първите месеци жените обикновено отслабват — попари ме лекарката в районната поликлиника.

— Да, но аз съм качила — продължавах да си мечтая аз.

— Не е възможно! — констатира тя.

И аз за сетен път се убедих, че в районните поликлиники не могат да работят нормални хора. Ако бях в поликлиниката на Динка, щяха да ми кажат, че три кила не са нищо и няма причини да се паникьосвам. Макар и само за да не ме нервират. На бременните им е противопоказно да се нервират. А сега любимите ми колеги се бяха снабдили с арсенал за мъчения и ме тормозеха на работното ми място.

— Няма да се меря! — инатях се аз. Седмото ми чувство ми подсказваше, че няма нищо хубаво във възможността на кантара да измерва теглото с точност до десет грама. За мен поне със сигурност. За мен би бил по-подходящ кантар с точност до десет килограма.

— Трябва! Ще се освиниш и после ще има проблеми! — пронизваше ме с поглед Аллочка.

Тя, както и всички останали раждали дами в нашия кордебалет, имаше богат опит. — Колко тежеше последния път?

— Шейсет килограма — уверено издекламирах аз. Но се натъкнах на недоверчивия поглед на НН, и добавих. — Три.

— Какво три? — процеди той.

— Шейсет и три — пискливо съобщих аз.

— Много е лошо да се лъже — промърмори НН. След това ме принудиха да се кача на шибания свръхточен кантар, който показа шестдесет и седем килограма и триста петдесет и шест грама. Не знам защо, но точно тия триста петдесет и шест грама ме разбиха окончателно. Не ми стигаха шестдесет и седем кила, а ми и тоя досаден остатък.

— Ааа! — започнах да вия аз.

— Така си и знаех. Сега пак никой няма да работи! — плесна с ръце НН. — Всички ще трябва да утешават нашата ревла.

— Успокой се. Няма нищо страшно — противно ми се мазнеше Аллочка. — Утре ще започнеш разтоварваща диета и всичко ще се оправи. Най-важното е да не качваш повече и грам.

— Няма да стане! — тресях се от плач аз.

— Можеш поне да престанеш да се тъпчеш непрекъснато с тестени изделия — се чу реплика от залата.

Разбрах. Или едното, или другото. Или ще се чувствам като човек, ще се усмихвам на мъжа си и ще мисля за бъдещето без страх, което е възможно само ако се зареждам с по една кифла на всеки три часа. Или… по-добре да не мисля за това. Направо ме е страх да си представя в какво ще се превърне животът ми, ако спра да ям тестени изделия. Истински ад. Пълен кошмар. Няма да износя бебето. За мен това ще е краят!

— Нали разбираш, че това са пълни дивотии? — ядоса се Динка, когато й казах за страшната цифра на кантара.

— Защо?

— Защото няма човек, който да е умрял без кроасан. Но депресията ти наистина трябва да се лекува. Защото ще спреш да минаваш през вратите.

— Как да я лекувам? При положение че не ми помага нищо друго освен тестените изделия. Без тях съм загубена — усъмних се аз.

— Поне опитай — смекчи тона Дудикова.

И аз реших, че поне мога да опитам. И опитах. Щом се прибрах вкъщи от работа, веднага опитах. Останах си у дома цялата вечер и не отидох нито веднъж в търговския център, където се намираше изворът на всички злини. А именно — щанд с топли закуски. Мрачно се въртях в леглото до полунощ и гледах с ненавист безгрижното лице на Костя. Мъжът ми спеше сладкия сън на праведник. В дванайсет изпих още една (триста и трийсетата) чаша чай, след което най-накрая успях да поспя няколко часа. Сънят ми беше неспокоен и тревожен. Сънувах кошмари и се ококорих в шест часа без никакъв шанс пак да заспя.

— Ако продължава така, ще стана неврастеничка — възмутих се аз. — Аз имам истинска абстиненция.

— Какво ти е? — с искрено недоумение ме гледаше Костя.

— Това, че ми забраниха да ям кифли! Кифлички! И не мога да спя. Вие ми се свят. Очевидно имам недостиг на някакъв витамин, който го има само в брашното.

— Ясно. Детенцето е гладно — засмя се Костя. — Хайде, облечи се, ще отидем да ти купя пирожки.

— Ще надебелея — казах аз и вдигнах недоверчив поглед към него.

— И какво? — направи се на стреснат той, — Това е напълно нормално за бременните.

— Ами ако ме разлюбиш? — предположих аз.

— Никога няма да те разлюбя! — увери ме Константин.

— Наистина ли?

— Самата истина! Можеш спокойно да си дебелееш. Любов като моята не може да бъде унищожена от някакви си десет излишни килограма на дупето ти. Ще остана с теб, дори и да оплешивееш.

— Няма да оплешивея — обидих се аз.

Но думите му, не за потенциалното ми оплешивяване, а за любовта, заседнаха здраво в главата ми. И пак ги пренесох в неприятния контекст за това колко е прекрасен мъжът ми, колко ме обича, но между нас не може да има пълно разбирателство, защото ни разделя непреодолима преграда. Като истинска Китайска стена се издига моята лъжа. Между впрочем нямах много време да се отдавам на тъжните си мисли.

В началото на лятото Външнотърговската банка най-накрая даде разрешение на Костя за ипотечен кредит.

Ипотеката е плод с умопомрачителен външен вид, нещо средно между ягода, ананас и гуаве. Гледаш го и си мислиш, че вкусът му трябва да е превъзходен. Още повече че никой няма да ти разреши да го опиташ. Само ти го показват на осветена витрина. Нещо от типа на бижутерските. И с времето разбираш, че го искаш трепетно, до полуда, че от желание направо ти изтръпва челюстта.

— Може ли да го опитам? — питаш любезната девойката на щанда.

— Само ако го купите — усмихва се тя.

— Колко струва? — интересуваш се ти.

И тук започва най-интересното. Никой не зае колко точно струва плодът на име „ипотека". Като че ли ти е по джоба. Има специален ипотечен калкулатор, който ще ти покаже има ли смисъл да си отваряш устата. След това обаче разбираш, че това е само входен билет. Преди да го опиташ, бъди така любезен да предоставиш цял списък с документи. Справка от местоработата, сведения за имуществото си, шофьорска книжка, медицинска справка.

— Това ли е всичко? — изненадваш се ти.

— Не е сигурно. Трябва да се провери със застрахователната компания — любезно отговаря усмихнатото момиче на банковото гише.

След това чакаш. Две седмици, три… След това чакаш посещение на експерт в офиса си, след това пак чакаш, за да разбереш ще ти разрешат ли да опиташ плода, или не. След това ти казват, че е взето решение, но още не е на хартия. Дават ти възможност да опиташ парченце от ипотеката. Остава да дочакаш писменото уведомление. То ще дойде по пощата. И ето че идва великият ден. Връчват ти плик, в който има документ, потвърждаващ официално, че имаш право да отхапеш от ипотечната торта, ако успееш да си намериш подходящото жилище. Още от първия момент разбираш, че плодът леко нагарча. И освен това накиселява.

— Успех в избора на жилище — ни пожела усмихнатото момиче на банковото гише, нашият персонален консултант.

Още същата вечер двамата с Костя се затрупахме със списания и започнахме да се обаждаме на всички обяви по ред. Имаше толкова много възможности, че се изплаших дали ще успея да си стегна багажа.

— С ипотечен кредит ли ще купувате? — изведнъж се поинтересува някой от другата страна на барикадата. Имам предвид един от продаващите „интересно жилище". Мисля, че беше прелестна гарсониерка на спирката на метрото „Измайловски парк".

— Да — радостно потвърдихме ние.

— А, не, не става — съобщи продавачът и затвори.

Ние с Костя леко се смутихме. Но не паднахме духом. Една неудача не значи нищо. А също и две. Но когато бройката на тези, който не желаят да имат нищо общо с ипотечен кредит стана десетима, ние се замислихме.

— Какво значи това? — попита Костя усмихнатото момиче.

— Не знам. Или са собственици от по-малко от три години, или ги е страх, че няма да издържат проверката на банката. Или пък имат купувач с готови пари. Причините може да са различни — сви рамене тя.

Не мога да кажа, че разбрахме за какво говори. Но се досетихме, че при ипотеките има подводни камъни, за които дори не сме подозирали.

— Какво да правим? — огорчи се Константин.

— Обърнете се към агенция за недвижими имоти — посъветва ни момичето.

Оказа се, че съветът й не е толкова лош. Но към общата сметка се прибави печалната сума от три хиляди долара за агенцията. Но поне спряхме да губим безкрайни часове в прозвъняване на най-различни оферти, при които винаги изникваше някакъв проблем.

— Не се притеснявайте. Вие търсите практически из цяла Москва, така че със сигурност ще намерим нещо. Вярно е, че през лятото не се продават много жилища, но пък и цените не се качват бързо — увери ни агентката по недвижими имоти, още едно симпатично и уверено в себе си момиче. Ние се успокоихме и забравихме за съмненията си. Навън беше лъчезарно лято и вярвахме, че жилището ни е някъде съвсем наблизо. След това пак чакахме и чакахме обаждане от агенцията. Един-два пъти седмично тя се сещаше за нас и ни водеше да видим поредната дупка, в която човек няма да иска да умре, камо ли да живее. Към края на юли плодът, наречен „ипотека", започна да загнива.

— Сигурна ли сте, че за нашите пари можем да купим нещо прилично? — ядосваше се Константин Яковлевич, когато агентката вежливо му казваше, че няма нищо подходящо. И че всичко е разпродадено.

— Виждате ли, в момента на пазара е пълно с купувачи с ипотечни кредити. Чакат на опашка за всяко жилище. В такива условия трябва да вземете първото, което ви попадне, а вие капризничите. Какво не ви хареса в пететажния блок?

— В него не бих гледал и свиня — озъби се Костя.

— Ами тогава ще търсим още — обидено сви устни агентката. — Само че цените вървят нагоре. Освен това разрешението ви от банката също не е безсрочно. След месец ще се наложи да го продължите.

— Защо? — смути се мъжът ми.

— Защото. Прочетете си уведомлението. Там са посочени всички срокове — грубо отвърна девойката.

Очевидно вече не й бяхме интересни като клиенти. Константин се впусна да чете документа, който банката ни изпрати по пощата. Оказа се, че имаме само месец да си намерим жилище. След което щеше да се наложи да повторим цялото представление.

— Разбира се, всичко ще бъде много по-бързо, защото банката ще трябва само да се увери, че статут ви не се е променил — „успокои" ни агентката.

Ние се натъжихме. Какво ще правим, ако не успеем да си купим жилище дори с помощта на кредита. Аз подкрепях Костя, доколкото можех. В дълбините на душата ми обаче вече се прокрадваше страхът, че целият този кутсузлук е наказание за мен. За греховете ми. И още (но за това ме беше страх дори да си помисля, камо ли да го кажа на глас), че Бог не иска ние с Костя да се сдобием с дом. Защото Костя не е заслужил подобно нещо — да купува жилище на невярната си жена, която носи чуждо дете. Когато в главата ми нахлуеха подобни мисли, ми се искаше да крещя от ужас. Аз, разбира се, не бях представител на издигнатата в духовно отношение част на населението. С еднакъв интерес слушах истините на хиндуистката култура, представяни от мои приятели, наскоро станали кришнари, гледах си на кафе, подреждах заедно с Аллочка пасианси с карти Таро, а след това палех свещи в православния храм заедно с Динка, която ме беше взела със себе си, за да не й е скучно. Така че изобщо не можеше да се определи що за странна птица е моят светоглед. В едно нещо обаче вярвах свято — че в живота всеки си получава заслуженото. И следователно нищо добро не ме чакаше.

ГЛАВА 5

За дежавюто

Като дете много обичах приказките. Те ми помагаха да се примиря със суровата прозаичност на живота. В родното ми Петльово имаше максимум чист въздух и минимум силни усещания. Липсата им компенсирахме със собствени усилия. Заедно с банда дечурлига влизахме в старите изоставени къщи, които бяха в изобилие в околностите. Вътре, слушайки воя на вятъра и собствените си „ах" и „ох", се плашехме помежду си с най-различни небивалици, започващи с думи от сорта на „… в един черен, черен град, през една черна, черна нощ вървял един черен, черен…" или „Имало едно време едно момиченце, най-обикновено момиченце, само дето нямало една ръчичка…" Беше страхотно да пищим от страх, докато седяхме върху старите изтънели дъски в къщата, където бяха живели множество непознати хора. Те са се радвали, тъгували са, умирали са и накрая домът е оставен да се разруши. И досега си мисля, че на света няма нищо по-трогателно и по-самотно от тези изоставени дървени къщи. Изкривени, стари и скърцащи. След тях нашето жилище ми се виждаше страшно уютно и топло. Преди заспиване мама ми четеше приказки на народите по света. Вятърът виеше и светът ми се виждаше безкраен, голям и непознат, а собственото ми легло толкова меко и сигурно, че ми се искаше да се завия презглава и да слушам, да слушам равния глас на мама, която всеки път ми четеше нова, но все пак позната приказка. Някои от приказките бяха руски. Например за сивия вълк, който носел на гърба си нашия роден царски син, за да откраднат поредния раритетза царя господар. Или за принцесата, която мълчаливо плетеше ризи от коприва за омагьосаните си братя. Тези приказки пораждаха и у мен желание за подвизи. Веднага ми се искаше да отдам живота, силата и любовта си на някого. Между другото, тези пориви не ми стигаха дори да помогна на мама да измием чиниите. Всичко или нищо. Бях съгласна единствено да плета ризи. За помощ в домакинството и дума не можеше да става. Много обичах и приказката „Аленото цвете". Нямах нищо против да ощастливя подходящото чудовище, разполагащо с всякакви удобства. Имам предвид замък, градини и още такива атрибути на „долче вита". Всъщност е много интересно какви стереотипи залагат в съзнанието ни приказките. За първи път на тази мисъл ме наведе Динка, с която до самозабрава си играехме на принцеси.

— Искаш ли аз да бъда принц, а ти ще плетеш ризи на братята си? — предложих веднъж аз. Но приятелката ми неочаквано се противопостави.

— Сама си плети копривата — каза ми тя.

Аз не бях против, защото всъщност й бях предложила тази роля само поради вроденото си благородство.

— Добре. Тогава ти ще си принцът и ще ме обичаш.

— Защо да те обичам. Та ти си пълна глупачка! Едвам не те изгориха на кладата и за малко да останеш без жених.

— Какви ги дрънкаш? — възмутих се аз. Бях потресена от такъв необикновен поглед към любимата ми приказка. Но… само първия път. След това заедно започнахме да разнищваме приказките, като се подигравахме на народното творчество, както се сетехме.

— Аленото цвете? — въпросително повдигаше вежда Динка. — Любителка на авантата. Брак по сметка.

— А Иванушка глупака? — смеех се аз. — Не става от леглото. Мързелът е залог за добро здраве. Стой си мирно и всичко ще се нареди от само себе си.

— Аха, а двамата нормални братя са вечно с пръст в уста.

— На кретените им върви.

— Богаташите са глупаци. Принцесите обичат само бедни идиоти.

— А помниш ли за цар Салтан[22]? — попита ме Динка, когато спрях да се смея.

— С него какъв беше случаят? — бях готова отново да се разхиля.

— Ами той имаше възможност да си избере жена: готвачка, тъкачка. Нормални жени. А той какво избра? С кое място си проправи път в царските палати жена му? Сещаш ли се?

— Ясно с кое — превивах се аз от смях.

И така разпердушинихме почти всички приказки. От скука стигнахме дори до Луис Карол и неговата Алиса[23] със странните й превъплъщения. С нея беше по-трудно. Смисълът беше толкова алегоричен, че беше почти невъзможно да се преиначи още веднъж. Но все пак постигнахме известен успех. Трябва да си призная обаче, че с този костелив орех се захванахме, когато станахме на по шестнайсет. Обявихме Чеширския котарак за наркоман (а как, след като познава всички горски гъби), Заека — за неуспешен представител на малкия бизнес, който непрекъснато бърза, винаги закъснява и всички го мамят.

— А Чеширския котарак? А Мартенския заек? А Шапкаря? А Соня?[24]

— Те са държавни чиновници — нареждаше Динка.

В общи линии разнищихме приказките до дъно, но остана едно място, което не можах да разбера. Мястото, където Алиса и Шахматната кралица препускате немислима скорост по пътечката към върха на хълма. Тичат, а не могат да стигнат доникъде. Върхът се отдалечава от тях с такава скорост, че всеки път се оказват в началото на пътя.

Алиса пита кралицата: „Защо тоя отвратителен хълм през цялото време се отдалечава? Нали тичаме с всички сили!" Между другото, и аз се възмущавах от този факт. Мислех си, че в живота не става така. „Какво да се прави — отговаря кралицата на Алиса — с тоя хълм винаги е така. Трябва да тичаш с всички сили, за да можеш да си останеш на мястото. А изобщо няма да споменавам колко сили ти трябват, за да стигнеш донякъде."

— Пълни глупости — съгласяваше се Динка. — Няма такива работи.

След това двете с нея се качихме на влака и заминахме за Москва. И след време разбрахме, че и ние като Алиса препускаме към приказния хълм, който независимо от всичките ни хитрини не се приближава и на сантиметър.

Само че всичко това го разбрах чак сега. Именно сега, когато тичам с последни сили и се опитвам да се уловя за нещо истинско, но хълмът не само че си остава недосегаем, но дори се отдалечава.

Независимо че трябваше да родя след по-малко от два месеца (по най-добрите прогнози и при условие че изкарам до четиресетата седмица), животът ми не само че не ставаше по-хубав, ами точно обратното. През август нещата се влошиха толкова рязко, че направо се изплаших.

Вече не ходех на работа, където ме отвличаха от тъжните ми мисли и съмненията, а си седях вкъщи.

Който е раждал, той знае какво е да изкараш третото тримесечие, когато всичко около теб си губи смисъла, а ти се превръщаш в безпомощен тромав слон и зависиш за всичко от другите. Последното тримесечие съвсем не е най-доброто време за вълнения, но в моя случай стана така, че бях отлагала всичко за накрая. През август, когато разрешението ни за кредит изтичаше след месец, цените на жилищата рязко скочиха. С около трийсет процента.

— Какво става? — паникьосваше се и се възмущаваше Константин.

— Август е! — ядосваше се агентката Олга. — Забавихме се. — Сега вземайте, каквото има. През септември ще стане още по-лошо.

— Динка, какво да правя? — плачех аз на телефона. Бях уплашена и самотна без съвместните ни обеди в кафенето, без непробиваемата й увереност, че Господ ни обича и всичко ще бъде наред.

— Какво да правиш ли?! Трябваше да направиш нещо преди! В моя фонд в момента печалбата за първоначалните вложители е сто и двайсет процента годишно. А ти проспа всичко. Изплаши се! — караше ми се тя.

— Как ще си купим жилище?! — питах аз. Перспективата да родя и още да сме в квартира под наем ме плашеше. Не вярвах в бъдещето. Не вярвах в нищо. Но най-малко вярвах в себе си.

Една вечер Костя се прибра крайно потиснат, с посивяло лице и каза:

— Край. Купуваме жилище. Няма какво да се прави. Няма да намерим друго. Цените скочиха страшно.

— Какво представлява? — оживих се аз, но като улових погледа на мъжа си, разбрах, че по-добре да не бях питала.

— Бунище. В Бирюлево. На гъза на географията. Ще пътувам до офиса сто години — само дето не се разплака Костя.

— Тогава за какво ни е? — просто проформа попитах аз.

— Документите им са в ред и са съгласни да го купим с ипотечен кредит. А и парите ни ще стигнат. Макар че да си купя жилище в девететажна панелка за близо три хиляди долара квадратния метър, надхвърля всичките ми разбирания. Няма жилище в Москва, което да струва такива пари. Само че за всяка боксониера чакат трима като мене. Така че даже ще ни се наложи да платим рушвет на тяхната агенция, за да ни даде тая шибана развалина.

— Нямам желание дори да я виждам — натъжих се аз. Да чуеш думата „шибана" от устата на Костя, беше като да присъстваш на изригването на заспал вулкан. Очевидно и той беше докаран до ръба на търпението си. — Може пък нищо да не купуваме, а?

— И какво? Тук ли ще раждаш? Знаеш ли, че ми се обади хазяйката?

— Не — изстинах аз. Още какво има да става?

— Вдига ни наема. Ще трябва да й плащаме двеста долара повече. Така че вече ми е все едно. Там поне ще плащам за нещо свое.

Костя беше страшно потиснат. Както и аз. Нямах сили да го подкрепя. Аз самата се бях предала напълно. Но след като така или иначе щяхме да купуваме жилище, реших, че е по-добре да го видя. Без да обръщам внимание на корема си. И затова на следващата сутрин отидох в Бирюлево, за да хвърля поне едно око на потенциалното ни семейно гнездо.

— За какво ти е това? — учуди се Динка, когато й казах, че отивам сама на другия край на града, за да видя жилището.

— Ами ако видя нещо, с което няма да мога да се примиря? — инатях се аз.

— Стига, остави Костя да купува. Няма как да стане по-лошо.

— Не мога така. Ами ако там изведнъж разбера как трябва да постъпя — като ненормална обяснявах аз. Но тя не ме разбираше.

— Трябва да мислиш само за себе си. Скоро ще раждаш. Да не би да си решила да прецакаш нещата накрая. Досега всичко върви толкова добре.

— Не, не е така — аз си загризах устната и тръгнах.

Оглеждах се във всички посоки и се опитвах да намеря отговори на въпросите си. Където и да е. Дори в графитите по стените. Или пък в рекламите. „Поля вика Вселената. Отговорете!" Трябва да ви кажа, че когато Вселената (това е според будизма) се опитва да ви подскаже правилния отговор, тя го прави много по-добре, отколкото обаждане до приятел или помощ от публиката като в „Стани богат". В моя случай Вселената очевидно опитваше да стигне до заспалото ми подсъзнание по всякакъв начин. Дори и нелицеприятен, само да я чуя. Има си хас, та нали вече девет месеца настоятелно се опитвах да не чувам нищо, нито дума. Слязох от автобуса на съответната спирка.

— Нямаш ли някоя копейка? — за мен точно пред входа се залепи някакъв противен пропаднал алкохолик.

— Нямам. Нямам. Махай се! — опитах се да го прогоня аз.

Алкохоликът изобщо не се впечатли?

— Дай! Дай ми, моля ти се! — нареждаше той.

— Няма да ти дам! — отрязах го аз.

Алкохоликът заби остър поглед в мен и аз се заоглеждах, за да разбера дали трябва да се развикам: „Помощ!"

— ДАВАЙ ПОРТМОНЕТО! — изсъска човекоподобното и се приближи към мен. Очевидно оцени силите и разбра, че бременна жена, почти готова да ражда, няма да му окаже никаква съпротива. Лъхна ме отвратителна миризма на престоял алкохол и мръсни непрани със седмици дрехи. Аз хукнах тромаво да бягам и се молех само да не започна да раждам в тая забравена от Бога дупка.

— Остави жената на мира! — извика на злодея една бабичка, която преди малко ми беше показала пътя към блока.

Тя замахна към пияницата с бастуна си, след което той се отдалечи, бълвайки злобни ругатни.

Аз въздъхнах с облекчение.

— Не може да бъде! Никога не съм смятала, че бастунът може да е такова оръжие — вяло се усмихнах аз.

— Тук при нас трябва много да се внимава — изпъчи се бабката. — Намерила си го. Това е блокът. При кого отиваш?

— Аз ли? На оглед на жилище — бодро и отвърнах аз. Ролята й на защитник на бременните й даваше право да ми говори на „ти" колкото си иска.

— В трети вход ли? — плесна с ръце бабата.

— Аха — потвърдих аз.

— Олеле! И за какво ти е?

— Защо? Какво не й е наред? — замръзнах аз. Нима това ще е поредният крах?

— Тук целият район не е наред. Въздухът е отвратителен. А ти чакаш дъщеричка.

— Син — поправих я аз.

— Тя погледна с недоверие към корема ми и сви рамене.

— Все тая. Мястото не става за деца.

— Нямам друга възможност — оплаках се аз.

— Има случаи, когато е по-добре да нямаш нищо, отколкото да имаш нещо такова — тя направи широк кръг с ръка, сякаш за да обхване околността.

Аз проследих ръката й с поглед.

Панорамата наистина не беше особено привлекателна. Във всички посоки, докъдето ми стигаше погледът, се виждаха стобори и гаражи, а отдясно, закривайки слънчевата светлина, се издигаха комините на топлоцентрала. Гъстите и мръсни облаци дим, които изпускаха, закриваха небето. Стана ми лошо. Наистина ли ще живея тук?

— Ще я видя, след като така и така съм дошла — въздъхнах аз.

— Отваряй си очите на четири — посъветва ме бабката, преди вратата на входа да се затвори зад мен. Посрещна ме вход, който смърдеше не на мръсотия, а направо на мърша. Не знам през коя година е строено това чудовище, но строежът със сигурност не е отнел много време. Най-вероятно се е водило за временна постройка. Само че, както се знае, няма нищо по-постоянно от временните постройки. Спомних си как Костя мърмореше сутринта:

— По-добре да беше стандартната панелка на пет етажа. Честна дума.

— Защо? — учудих се аз.

— Защото тогава поне щеше да има вероятност, че все някога ще я съборят. А това жилище ще ни надживее.

— Стига си се навивал — казах му аз.

Но сега разбирах, че е бил прав. Жилището беше на деветия етаж. Добре че поне асансьорът работеше, макар че така се тресеше, сякаш всеки миг щеше да рухне.

— При мен ли идвате? — един суетящ се млад човек ме чакаше пред самия асансьор.

— Не знам — смутих се аз. — Идвам на оглед на жилище.

— Значи сте при мен. Аз съм Павел, а Вие сигурно сте Полина.

— Да — зарадвах се аз. Поне не се бях объркала.

— Нито дума за цената — строго ме предупреди Павел.

Макар и да бях в напреднала бременност, в такива екстрени ситуации успявах да се стегна и да си включа мозъка.

— Да не би да криете цената? — предположих аз, а лицето на Павел се покри с петна.

— Искате ли да купите жилището? — процеди той.

— Не съм сигурна. Още не съм го видяла.

— Ами тогава да не го гледаме изобщо. Казаха ми, че просто искате да видите стените. А ако ще разсъждавате за цената… Такива като вас ме чакат цяла сюрия — Павел демонстрираше очевидно желание да се отърве от мен, колкото се може по-скоро.

Аз се изплаших. За какво загубих толкова време да стигна дотук и за малко да стана жертва на алкохолик?

— Успокойте се, Паша. Дори нямам представа колко струва вашето жилище. Просто искам да го погледна. Ще бъда няма като риба — обещах аз.

Агентът се замисли, като че ли преценяваше може ли да ми вярва. След това въздъхна (вероятно си спомни за подкупа, обещан от съпруга ми) и ме въведе в жилището. Там ни чакаше измъчена от живота и от нищетата жена на около четирийсет и пет години.

— Здравей, Павел. Извинявай, че не съм облечена — занарежда тя, докато бършеше в престилката си изцапаните си с някаква храна ръце.

— Няма нищо — чуруликаше изменилият се до неузнаваемост младеж. Сега той го играеше „мъдрия приятел и наставник". Стана ми противно.

— Здлавей, леличко! — от кухнята изскочи някакво сладко чорлаво чудо на около пет години.

— Здравей — подскочих аз от изненада. — Как се казваш?

— Ромочка — пророни чудото и изчезна.

А аз тръгнах да обикалям жилището. Това ми отне около трийсет секунди. Жилището се състоеше от стая и кухня, чиито прозорци гледаха към депресиращите комини на ТЕЦ-а.

— Не се тревожете, тук е тихо. Околовръстното почти не се чува — мазнеше се собственичката.

— Околовръстното ли? — обърнах се аз. Изобщо бях забравила за него. А всъщност зад всички тия гаражи би трябвало да е точно то. Господи, къде попаднах?

— Ами да. Изобщо не се чува. А ТЕЦ-ът е безвреден. Изпуска само пара. Малко е влажно и толкова.

Помнейки правилото, че рекламата движи търговията, жената се стараеше максимално.

— А Вие защо се местите? — проявих любопитство аз. Жената се запъна, а след това погледна корема ми и отговори.

— С мъжа ми се развеждаме, така че се налага да направим замяна.

— И каква замяна можете да направите?

— Аз ще се преместя в областта, там жилищата са три пъти по-евтини — обясни жената. — а за врага ще има стая в комуналка.

— Защо да е враг? — изненадах се аз.

— Защото ме изоставя — въздъхна тя и ми показа, че разговорът е приключен, като излезе от стаята.

Аз направих смутено още няколко крачки, разгледах банята. Тя беше вътрешна и както и очаквах — покрита с плесен. Но най-ужасното, най-страшният кошмар, който ме накара да избягам с всички сили от блока, от жилището и от района, триейки сълзите от очите си, беше дежавюто, което ме завладя със страшна сила. Изведнъж съвсем ясно си дадох сметка, че ако двамата с Костя не направим незабавно някаква промяна в живота си, след няколко години ще бъда същата като нея. Същата като тази съсипана жена, която напускаше Москва и бягаше от непревземаемия хълм от приказката на Луис Карол. Разбира се, и изневярата ми нямаше да изчезне, дори и Костя да купи жилище и да продължи да бъде прекрасен баща и съпруг. Само че докога? Станалото щеше да виси като дамоклев меч над главата ми. Като пушка, която задължително някога ще гръмне. И детето със сигурност ще бъде от Денис и ще ми напомня всеки ден, че ползвам любов и семейно щастие на кредит, също както и жилище. Защото в такова жилище, в такъв дом, семейството ни ще се разпадне със сигурност. И аз ще се окажа там, откъдето съм дошла. Някъде в областта, сама и с дете на ръце. Защо? Защо?

— Какво Ви е? Добре ли сте? — дръпна ме за ръката някаква жена в униформа на служител на метрото. Оказва се, че съм стигнала до метрото и дори съм влязла вътре, без да забележа.

— Не, не съм добре, но няма значение — издърпах си ръката и се запътих към влака.

Сълзите ми пресъхнаха, остана само някаква тъпа решителност, която ме отведе вкъщи. Спирах няколко пъти и се опитвах да се паникьосам. Струваше ми се, че още мога да се спра, че мога да поправя нещата, че мога да измисля нещо, да постъпя по друг начин…

— Разгледа ли апартамента? — още на прага ме попита Константин и погледна към корема ми с безпокойство.

— Да разгледах го — кимнах аз и влязох вкъщи.

— И? Какво мислиш? Разбираш ли, вече съм се договорил да платим аванс още утре. Трябва да бързаме, защото няма да успеем да си подадем документите в банката — той говореше толкова бързо, сякаш се опитваше да ми затвори вратата и да не ми разреши да кажа онова, което не искаше да чуе. Аз не го прекъсвах и спокойно си свалях обувките. Беше ми топло. Бях жадна. И нямах никакво желание да говоря.

— Ще ми сипеш ли чай? — помолих го аз.

— Разбира се. Седни. Със захар ли?

— Да. И с кифличка. Дори с две — жално помолих аз. И не издържах и се разплаках.

— Недей така, недей така. Престани. Няма да останем там цял живот. След няколко години ще го заменим. Ще съберем още малко пари и ще го заменим — Костя ме галеше по главата и ме целуваше по очите, изтривайки сълзите ми с дланите си.

— Мислиш ли? Наистина ли? Вярваш ли го? — хлипах аз.

— Разбира се, глупачето ми. Разбира се.

— Не съм сигурна, че ще издържа там и един ден.

— Аз също. Но какво можем да направим? В момента не можем да си позволим нищо друго.

— Ами тогава по-добре да не купуваме нищо. Да си вложим парите като Динка в някой фонд и да ги умножаваме.

— Какво ти става? Да не би да искаш да загубим всичко? — Костя се ядоса.

— Тя не губи!

— Има време.

— Ти си прекалено предпазлив — обидих се аз.

— Може и така да е — изведнъж се съгласи Константин Яковлевич. — Но в момента това няма никакво значение за мен. Абсолютно никакво. Нямам намерение да изчислявам ползите, да пресмятам разни проценти. Имам нужда само от жилище. Наше жилище. За теб, за мен и за детето ни. Разбираш ли, че трябва да го направим. За него.

— За кого? — не разбрах аз.

Не слушах Костя внимателно, защото в главата ми непрекъснато се въртяха едни и същи мисли, които се опитвах да прогоня.

— За сина ни. За нашия син — възбудено ме убеждаваше Константин.

Аз замрях за секунда, след това отпих от вече изстиналия си чай. Отхапах от кифлата. Сдъвках я, за да се ободря. И след това казах:

— Знаеш ли, не съм сигурна, че детето е от теб.

ГЛАВА 6

Да изясним нещата докрай

Започна се. Така става, когато хирургът разреже с нож болезнена гнойна рана. Отначало болката е страшна, след това ти се иска да виеш и да се търкаляш по пода, но по всичко си личи, че ще ти олекне. А ако ти провърви и получиш правилното лечение и грижи, накрая ще остане само малък белег. Опасността е преминала, макар че си бил съвсем близо до сепсиса. Като цяло си имал късмет.

Махали ли са ви апандиситът? На мен, да, при това при много объркани обстоятелства. Бях на седемнайсет, голямо момиче със свои интереси и занимания. През онова лято имах страшно много неща за вършене. Беше много топло и ние с Динка — като героини на Йоанна Хмелевска[25], се опитвахме да успеем да свършим всичко. Да хванем раци, да се научим да правим френски маникюр и да намерим пари за кино. Особено много ни тежаха плевенето и поливането на градината, неизбежно наказание, от което нямаше къде да се денем. Направо е удивително — толкова години плевих градината и така и не можах не да я обикна, а само да се примиря с това ужасно занимание. Работех с мотиката с такова изражение, сякаш съм последният човек, оставащ на потъващ кораб. Представете си „Титаник", истерични женски викове, свещеникът чете последна молитва, а вие стоите до последната спасителна лодка и се чудите да се качите ли на единственото свободно място, или да го отстъпите на майка и тримесечното й бебе. И естествено, се жертвате, за да спасите детето. Майката доволна се тръшва в лодката, а вие изпращате отплаващата надежда с поглед, изпълнен, от една страна, с мъка и отчаяние, а от друга — с готовност да посрещнете достойно смъртта, която наближава. Вече пръска зад борда в ледените вълни. Представихте ли си го? Та с такова лице обикновено плевях градината. Ако майка ми имаше сърце, то щеше да се къса от жалост, като ме гледа. Само че сърцето на майка ми се изключваше, когато ставаше въпрос за пазарно стопанство. Нищо лично, само бизнес. Но някъде в средата на юли — независимо от страшната жега, аз успях някак си да се простудя. Цял ден се бях къпала в Клязма, без умора скачах от мостика в бързите води, които ме носеха към Леоново. Забавлявах се, но привечер се почувствах изморена, тресеше ме и не си изядох вечерята.

— Няма ли да ядеш? — майка ми остана потресена. — Господи! Да не си болна?

— Не, решила съм да пазя диета — изръмжах аз и пропълзях в леглото.

Бдителната ми майка ми сложи термометъра под мишницата.

— Получи ли си го? — тя впери в мен поглед, достоен за инквизитор.

— Аз какво съм виновна? Не съм направила нищо — слабо се съпротивлявах аз. Силата изобщо не беше на моя страна.

— Температурата ти е почти четиридесет градуса. Ужас! — майка ми плесна с ръце.

Трябва да кажа, че в нашето село, по недоразумение наречено градче, децата боледуваха със същата честота, с която падаха метеорити. И затова при вида на такава нелепа температура майка ми изпадна в паника и събра съвет от всички възможни приятелки и съседки. Дойде дори баба ми, на която дължах особено фанатични методи на терапия — като изгонване на бесовете на болестта чрез напарване с горещи камъни, сложени на гърба ми. Врелите екзекуции „ала баба ми" можеха да изгонят не само бесовете, но и самата мен. В банята под строгите й напътствия започнах да усещам, че душата ми не е чак толкова здраво закрепена в мен.

— Търпи и утре ще си здрава — мърмореше баба ми, докато ме налагаше с метличката.

Аз въздишах, хленчех и се успокоявах с това, че в близко бъдеще няма да ми се налага да плевя градината. Вечерта, когато според мнението на съвета на старейшините не беше възможно бесовете да са оцелели в тази война, най-накрая ме оставиха да поспя. Само че, независимо от надеждите на баба ми, през онова лято бях пипнала някакъв особено хитър вирус, който ме свали на легло за повече от две седмици. Двамата с бесът оставахме неразделни. В резултат на това полудявах от скука и не можех да дочакам кога ще оздравея и ще продължа да ловя раци и кавалери. Обикновени момичешки мечти.

— Утре можеш да излезеш да се поразходиш малко — най-накрая се предаде майка ми.

На нея сигурно също й беше писнало да гледа голямата си дъщеря да се въргаля безполезна в леглото.

— Ура! — вдигнах ръце към небето аз.

— Казах, малко — направи заплашителна физиономия майка ми, но мен нищо не можеше да ме спре.

От телевизия ми се повдигаше, а кашата и всичките „пресни" краставици, домати и лук направо не можех да ги гледам и затова на следващия ден избягах от вкъщи в ранни зори и планирах целият ми ден да премине в игри, лудории и закачки с местните момчета. В мечтите си вече се бях съгласила да приема (поради липса на по-добра възможност и на време за избор) местния красавец Льошик за свой кавалер. Льошик отдавна ми беше дал да разбера, че няма нищо против да ме направи дама на сърцето си и да преминем към целувки на насипа зад гарата. Но аз все протаках, пък и тази болест… В общи линии, всички, в това число и аз, разбирахме, че е време да преминем от думи към дела. Отначало не беше зле.

— Харесваш ли ме? — плахо питаше Льошик.

— Ами да. А ти мен?

— Да, много. Никога досега не съм имал такова момиче — с удоволствие ме оглеждаше Льошик.

Харесваше ме, което беше приятно, особено като се има предвид, че тогава още не бях блондинка (почти натурална). Така че възхищението му ми доставяше огромно удоволствие. И така продължихме да се натискаме, като опитвахме по косвени признаци да разберем колко далеч можем да стигнем върху насипа. Тъй като желанието ми да опозная света ме беше лишило от девствеността ми още миналата година (това знаменателно събитие се случи в къщата на учителя ми по история Дмитрий Евгенич, така да се каже в чест на завършването на училище), сега можех да разполагам със себе си напълно спокойно. Льошик ми харесваше и бях склонна да му позволя всичко, поради което се предислоцирахме в близкото поле, за да се скрием във високите треви. Железопътните насипи не са най-подходящото място за любовни игри на тийнейджъри.

— Не се ли страхуваш? — за всеки случай ме попита Льошик, а аз се засмях, като видях в очите му колко е неуверен.

— А ти?

— Аз не — трескаво кимна той.

— Аз пък се страхувам ужасно — прошепнах аз, с което го възбудих още повече.

Льошик беше застанал с ръце на хълбоците и в порив на възбуда неловко се приземи върху нежното ми тяло, след което вместо удоволствие от полевите ни занимания аз изпитах пристъп на странна болка в корема.

— Спри! — казах аз и избутах Льошик от себе си.

— Не! Само не сега! — изръмжа той и продължи да проучва открилите се пред него нови хоризонти.

Аз се опитах да стискам зъби.

— Не! Не мога!

— Аз също! — кимна Льошик и започна страстно да ме целува навсякъде. Аз изстенах и с усилие избутах младото му и красиво тяло на земята.

— Мисля, че не съм добре — признах си аз и се хванах за корема.

— Какво ти е? Толкова ли си зле? — намръщи се Льошик така, сякаш не можеше да допусне, че и аз съм изнежена госпожица. Искаше си своето.

— Гади ми се. Да не си ми повредил нещо? — изплаших се аз. — Независимо от всичко, на седемнайсет години дори и да правиш всичко, не разбираш нищо.

— Ама как?! — моментално се изплаши Льошик и пребледня.

— Не знам как! — злобно му се сопнах аз и се опитах да стана. Не можах да стана, много ме болеше. Льошик се въртеше около мен като побъркан.

— Какво да правим? Какво да правим? — нареждаше той.

— Извикай лекар — казак му аз.

— Льошик ме погледна. Мъчеше са да прецени дали наистина всичко е толкова страшно, че ще трябва да води тук (на полето!!!) лекар. Очевидно посивялото ми лице категорично му показа, че е така. Льошик хукна, а аз останах да стена и да се чудя дали наистина отиде за доктор, или ме остави на произвола на съдбата в полето. Слава богу, че руската земя не ражда такива морални уроди. След половин час (между другото, един от най-страшните в живота ми) на полето се появи очукана цистерна. От нея изскочи разрошен доктор от местната болница. Двамата с Льошик се приближиха до мен в свински тръс и докторът, гледайки ме от високо, произнесе сакраменталните думи:

— Я да видим. Какво си й разкъсал Дон Жуан нещастен?

— Нещо вътре в мен — плахо обясних аз.

След това за пет минути докторът определи, че имам остра апандиситна криза, която най-вероятно беше предизвикана от знаменитите изтезания на баба ми в банята. Внимателно ме закараха в болницата, където ме оперираха. Когато ме водеха към операционната, плачех. По две причини. Първо, защото ме болеше и ме беше страх. И второ, защото все пак лекарите ме бяха поели и щяха да решат проблема и аз да оздравея, колкото и да ме боли.

— Как е? Оживя ли, жертво на любовта? — мило ме закачаше докторът след операцията. Между другото, историята на моята хоспитализация зае достойно място сред болничните приказки и легенди. А с Льошик повече не се целувахме в полето. Мисля, че той ме заобикаляше на сто километра и се кръстеше. А накрая се махна завинаги от градчето, където никой не го наричаше по друг начин освен Дон Жуан.

— Жива съм — радостно отговарях аз на лекаря и изобщо не ме интересуваше какво ще говорят за мен. А най-интересното беше, че за мен не говореха нищо. Вероятно Льошик беше поел целия удар върху себе си. Аз пък тогава разбрах, че понякога, колкото и да те боли, колкото и да ти се иска да оставиш всичко, както си е, или даже да върнеш времето назад, е най-добре да се довериш на бързея, който може да те изведе от блатото на болката и съмненията, точно както онзи доктор, който ме спаси от перитонит.

Докато лежах тогава в полето, сгъната надве, и се молех за спасение, молитвата ми беше много кратка: „Само да дойдат навреме!" И аз като животно със силно развита интуиция разбирах, че няма да издържа дълго.

Сега ме беше налегнало същото чувство, че може да закъснея и после ще бъде късно да променя, каквото и да е. Само сега, само днес, докато детето не се е появило на бял свят и Костя не е задлъжнял на банката, мога да се опитам да оперирам душата си, нашите души, сърцето на нашето семейство. Защото, колкото и да въртя и да суча, ние с Константин сме болни. Болни сме от лъжата, която ни трови и предизвиква обща интоксикация на организма и нарушава хармонията ни. А тя е крайно необходима както на нас, така и на детето.

— Не съм сигурна, че детето е твое — тихо но твърдо произнесох аз и млъкнах.

Костя не мърдаше. Мина минута. Погледнах го и си помислих, че просто не ме е чул. Беше се случвало многократно. Аз му разказвам нещо, дори жестикулирам или показвам нагледно, а той се обръща и казва: „А? Какво? Извинявай бях се замислил, какво каза?".

— Трябва ли да ти го повторя — уточних аз.

Костя се сепна и преглътна.

— Няма нужда — каза с хриплив глас.

Значи е разбрал, няма нужда да повтарям, си отбелязах механично наум. След което зачаках с интерес някакво продължение. Реакцията му. Това, заради което не бях спала толкова нощи. От което толкова се страхувах и толкова го чаках месеци наред. И заради което, в края на краищата изядох такива количества тестени изделия.

— Знаех си, чувствах, че между теб и оня здравеняк има нещо — процеди през зъби Константин Яковлевич.

— За кого говориш? — леко се изненадах аз.

— Не се прави, че не разбираш! — злобно и язвително подхвърли Костик. Със спокоен и високомерен тон. Отвратителен характер! Винаги и във всяка ситуация запазва спокойствие. Като шибан английски лорд.

— Просто искам да съм сигурна, че говорим за едно и също — отвърнах аз.

— Говоря за синеокия гинеколог от работата на Динка — презрително завърши той.

Призля ми.

— Той е офталмолог. Значи си знаел. И защо толкова умело криеше, че знаеш? — запелтечих аз. Умът ми не можеше да побере факта, че Костя е знаел. Знаел е всичко с подробности. И е решил да си замълчи. Предпочел е да ме остави да се измъчвам от чувството си за вина. Ама и аз съм една! Пролях толкова сълзи, вместо отдавна да му кажа и да изясня нещата. Изведнъж ме обзе чувството, че съм успяла. Успяла съм да легна навреме на операционната маса и сега остава само да завърши операцията.

— Нищо не съм крил — в очите му имаше паника. — Какво трябваше да направя? Да те следя ли?

— Защо да ме следиш? Можеше просто да ме попиташ. Щях да ти отговоря честно.

— Какво да те попитам? Мила, я ми кажи, спиш ли с тоя стоматолог? Така ли?! — Костя ми се подиграваше отвратително и не разбирах кого точно дразни.

— Той е офталмолог. Сигурна съм, че си се досещал за всичко, но си предпочитал да не го забелязваш. Така ти е било по-удобно — вече не се контролирах. Изведнъж пред погледа ми като калейдоскоп се завъртяха всичките събития и лица, и чувства. С крайчеца на съзнанието си разбирах, че тая фантасмагория, тоя спектакъл, в който аз обвинявам Костя за собствената си измяна, е истински театър на абсурда. Но какво да направя, като чувствах нещата така.

— Интересно, защо ти крещиш на мен? — възмутено се опули Константин.

Аз се замислих и спрях за малко. Наистина защо?

— Защото, макар че аз съм отговорна за всичко, ти също имаш отношение. Бракът винаги е игра за двама.

— Ти ми изневери, а сега трябва да слушам и тия глупости от устата ти! — той уморено си разтъркваше слепоочията.

Беше ми страшно жал за него.

— Изневерих ти, защото животът ми беше празен. И защото всички около мен казваха, че в това няма нищо страшно. Замисли се — няма нищо „страшно''!

— Какво имаш предвид? — Константин се ядоса, защото очевидно се досети какво имах предвид. Толкова дълго живеехме заедно, че ако искахме, можехме да си четем мислите. И само от чист инат непрекъснато се правехме, че не забелязваме очевидни неща.

— Ти пръв каза, че не е „страшно". „Просто не искам нищо да знам." „Дръж се прилично." Беше ти достатъчно просто да не го правя явно.

— Какво искаш да кажеш? Да не би да сме имали проблеми? Какво трябваше да променим?

— Не знам. Каквото и да е. Може би трябваше да се махнем от тоя ненормален град, да си сменим работата, да си купим жилище, да си направим втори меден месец. Просто да направим нещо. Но ние решихме, че е най-добре да стъпим накриво. Да си освежим отношенията, да си набавим допълнителни емоции. И в известна степен успяхме.

— Какво имаш предвид? — стисна зъби доскоро любящият ми мъж.

— Това, че Денис се разхождаше с мен по улиците вместо теб. Наслаждаваше се на пролетта. И ми казваше това, което мечтаех да чуя от теб. В известен смисъл той изпълняваше твоите задължения. И ти нямаше нищо против. Беше ти по-лесно да не забелязваш нищо.

— И какво? Какво не ти харесва? — изведнъж ме попита Костя. Съвсем тихо, като че ли не искаше да акцентира на въпроса, а питаше само от любопитство.

Какво не ми е харесало? Какво не ми е ХАРЕСАЛО? Значи е знаел всичко и не е направил нищо. Дори не е имал намерение.

— Значи си признаваш, че си знаел за изневярата ми?! — едва не се задавих от възмущение аз. — Може би дори си се досещал, че детето не е от теб?!

— Не желая нищо да обсъждам! — извика Костя и моментално даде заден ход.

Аз го гледах ужасено. Той е знаел, разбирал е и всичко го е устройвало. Каква глупачка съм! На Костя изобщо не му е трябвала честността ми! А може би и любовта ми?! Господи, докъде могат да стигнат човешкият мързел и апатия. Да живееш с жена, която ти изневерява, да го знаеш и да не предприемеш нищо. Нито веднъж да не направиш скандал, да не я изгониш от вкъщи или да не си тръгнеш ти. Да гледаш телевизия. Да правиш планове за семейството, да посещаваш родителите си. И в крайна сметка — да спиш с нея. Да правиш секс, знаейки, че същата тая жена я прегръща и друг мъж. Че друг, синеок, мъж целува гърдите й, прокарва пръст по гръбнака й, дарява й наслада. Да го знаеш и да не му обръщаш внимание? Какво толкова? Нали и на мен ми пуска. Няма къде да се дене от мене. Това ли е била логиката му? Изведнъж изпитах усещане, че съм затънала в каца с лайна. Гледах Костя и не можех да потисна отвращението си. Как е могъл?!

— И аз не исках нищо да обсъждам. Вече девет месеца не исках — прошепнах аз.

— Тогава защо пусна духа от лампата? — леко изморено ме попита Константин.

Само ако знаех. Отговор от типа „За да не стане по-зле" едва ли щеше да го удовлетвори.

— Защото нещата отидоха твърде далече — с по-спокоен тон поясних аз. — Чакам дете и не знам със сигурност кой е баща му. А е важно кой на кого е баща. Не може да се мине без това. Казват ми да направя тест, но това е опасно за детето. Аз съм на трийсет и две години и това ми е първото дете. Ако му се случи нещо, защото съм решила да разбера кой е баща му, няма да си го простя. На теб също няма да ти простя. Освен това вината е моя и аз съм готова да си платя сама за всичко. При това веднага, без да отлагам. Без да оставя проблемите да ме връхлетят като лавина. Стига ми толкова.

— И какво предлагаш? — едвам пророни Костя.

Изведнъж осъзнах, че след като съм казала „А", ще трябва да кажа и „Б". Няма начин.

— Единственото, което искам, е да не лъжа повече. Не мога да живея повече така. Не съм достойна за отношението ти към мен. А на теб ще ти се наложи да узнаеш истината. Дори ида не искаш. В крайна сметка не сме мюсюлмани и няма да ме хвърлиш от някоя скала. Това поне е хубаво.

— Кое? За какво говориш? — изуми се Костя.

Аз се усмихнах.

— Знаеш ли, поне що се отнася до кармата, всичко ще ми е наред. Че вече не се издържаше. Нощем сънувах кошмари, в които ти си научил всичко. А и тоя отвратителен апартамент…

— Тоест, какво? Няма да го купуваме, така ли? — пребледня Костя. Не може да бъде! Да не би да иска наистина да се завре в тая дупка, за да умре от мъка в нея? Странно. Но каквото и да си мислеше той, аз със сигурност не исках подобно нещо.

— Ти решаваш. Аз категорично няма да живея там. Ако ми се наложи да водя живот на самотна майка в Подмосковието, то мога да си го организирам и сама, когато пожелая.

— За какво говориш? — шашна се Костя.

— Петльово винаги е готово да приеме питомците си. Ти какво, наистина ли искаш да купиш оная дупка?

— Не знам — замисли се Костя, — май не.

— Това е — плеснах аз с ръце. — В такъв случай въпросът с жилището е решен. Но остава проблемът какво ще правим ние.

— Ние ли? — Костя огледа разсеяно стаята.

— Да, ние. Знаеш ли, мислех си, че най-страшното за мен ще бъде, ако ме зарежеш. А сега изпитвам ужас при мисълта, че можем да продължим да живеем, сякаш нищо не е станало. Няма нищо „страшно".

— Не може да се отрече, че това е проблем — тъжно кимна Костя. Той се опита да си придаде бодро изражение и да си закачи любезна усмивка. Не му се получи.

— Значи ще трябва да го решаваме — въздъхнах аз.

Трябва да си призная честно, че когато започвах този разговор, разчитах на поредния хепиенд. Още един щастлив край. Великодушният мъж прощава на разкаялата се жена и така нататък…

— Ти не си в положение да решаваш, каквото и да е. Трябва първо да родиш, а после ще видим — Константин любезно ми остави възможност да дам заден ход.

Боже, какъв благородник! Защо съм такава тъпа идиотка?

— Знаеш ли, ако сега не направим нищо, никога няма да се измъкнем от това блато!

— Престани с тия глупости! Ще раждаш всеки момент! Какво ти става? — Не можа да се сдържи Константин и се разкрещя.

А аз си помислих, че на тоя свят няма по-свестен човек от него.

— Мисля, че трябва да си изясним какви са истинските ни отношения — бързо казах аз и не дадох възможност на мъжа си да ме прекъсне. — Особено твоето към мен. Знам, че от мързел или от благородство ти няма да предприемеш нищо, което да ни навреди. Разбери ме обаче, сигурна съм, че не си готов да простиш. Прошката в момента е само отлагане. Просто няма да си тръгнеш сега, а по-късно. Когато вече няма да имаш нужда от мен. Сега ти е трудно да кажеш, че си тръгваш. По-лесно ти е да простиш, но сърцето ти ще се ожесточи.

— Не те разбирам — смути се Костя.

Аз самата не разбирах какви ги дрънкам.

— Толкова сме свикнали да сме заедно, че ни се струва, че нямаме сили да се разделим. Че ще ти е по-лесно да забравиш и да простиш, да се направиш, че нищо не е станало. Но след това ще започнат да се точат месеците и годините и ти все по-ясно ще разбираш какво съм направила. Ще започнеш да ме разпитваш как съм се чувствала, аз ще ти се кълна, чете обичам, но ти няма да ми вярваш. Ще се превърнем във врагове и ще се нараняваме до безкрай. С времето болката ще стане толкова силна, че няма да можеш да ме гледаш. И тогава неминуемо ще се разделим. Само че ще бъде много по-болезнено. Ще се разделим, когато сме си станали страшно противни. След като сме убили любовта си.

— Какво искаш? Да си тръгна ли? — прошепна той.

Константин се движеше из стаята като пребит. Ако беше истински мъж, трябваше да направи нещо. Или да си тръгне, или да ме изгони. Но беше очевидно, че не иска да прави нищо.

— Не. Аз ще си тръгна. Няма да е задълго.

— Къде? Ти не можеш да стигнеш и до ъгъла.

— Най-важното е да не стигна до нещо по-лошо. Като например оня ужасен апартамент. Няма нищо страшно. Ще можеш да останеш насаме със себе си и да разбереш какво чувстваш към мен в действителност. Дали не си с мен само по навик и понеже не искаш да променяш нищо? В такъв случай бързо ще отвикнеш и ще поемеш по пътя си. Възможно е с времето да осъзнаеш, че ме ненавиждаш. Че си ми ядосан, задето съм ти изневерила, не съм те обичала достатъчно и съм те предала. И това е възможно. Тогава ще дойдеш и ще се разберем веднъж завинаги.

— А ако не стане така? — с интерес ме попита Костя.

— Ако не стане така, на което силно се надявам, ще разбереш, че наистина ме обичаш, не можеш да живееш без мен и ще дойдеш да ме прибереш. Заедно с детето, знаейки, че то може да не е от теб. Така ще можем да започнем начисто и отначало.

— Пълни глупости! — тръсна глава съпруга ми, но аз видях, че всъщност няма особени възражения.

С истината не може да се спори. Разбира се, би било по-добре, ако веднага ми се беше хвърлил на врата, за да ме увери в любовта си, но явно бях отгатнала, че има нужда от време. И е много възможно след време изобщо да не се върне да ме вземе в любвеобилните си обятия. Уплаших се. За малко. Как ще се справям сама с кърмаче? Но си казах, че е по-добре да бъда сама с надежда за щастие, отколкото с човек, на когото му е все едно колко чужди легла съм сменила. Представих си колко ужасно би било да продължа да се виждам всяка вечер с Константин, да му сервирам вечерята и да наблюдавам равнодушното му лице. Сигурно щях да се впусна в още някой (а вероятно не само един) див роман, щях да се омърся с лъжи и да спра да се уважавам. И в крайна сметка пак щяхме да се разведем. Само дето щяхме да загубим още няколко години.

— Виж, не разбирам защо ти е всичко това? — Костя изглеждаше леко жалък. Спомних си колко фантастичен беше през последните месеци. Само ако можеше да се опита да ме разбере и да ми прости, всичко щеше да се промени. Щастието можеше да ни се усмихне.

— Знаеш ли, на мен страшно ми олекна — честно си признах аз.

— Облекчи ли си съвестта? — упрекна ме любимият ми.

— Мисля, че сега имаме поне някакъв шанс.

— Забавно тълкувание на проблема — тъжно констатира Костя. — Предполагам, че веднага ще хукнеш да даваш отчет на приятелката си Дудикова. Сигурно тя те е подучила на тая глупост. И как, беше ли ти хубаво с него?

— Какво? С кого? — неочакваният му обрат ме смути. Разговорът ни вече приличаше на беседа между стари приятели, които нещо не са се доразбрали и изведнъж Костя направи такъв ход. Поинтересува се дали ми е било добре с любовника ми. Останах като шашната, тъй като не очаквах такъв въпрос.

— Соня синеокия.

— Дали ми е било добре? — замислих се аз. — Не, не ми беше хубаво. Но с теб ми беше още по-зле. Ти ме смяташе за предмет от интериора. За битова техника.

— Ние просто водехме семеен живот — възмути се Костя. — Той е такъв при всички. Хората се прибират от работа, вечерят, почиват си. Лягат си да спят. Не знам какво не те устройва!

— Много пъти се опитвах да ти кажа какво точно не ме устройва, но ти не ме чуваше. И тогава започнах да казвам същите неща на Денис.

— На Денис ли? — възмути се Костя. — Какво общо има любовникът ти?

— Нищо. Просто с него си живеехме така. Той ми обясняваше как не го разбира жена му, а аз на него как ти изобщо не ме забелязваш. В същото време ти си лежеше на дивана и всичко те устройваше — усещах, че се вбесявам. И има наглостта да ми каже да не си тръгвам. Ако остана, ще ми изпили мозъка, а след няколко месеца ще ме напусне. Щом ми задава такива въпроси, значи го боли.

— Значи, аз съм виновен за всичко?! — се пенявеше скъпоценният ми ПП.

— Аз съм готова да отговарям за постъпките си. Не е ли така, след като застанах тук и ти казах всичко.

— Ах, каква честна пионерка?! Та ти просто прехвърли върху мен чувството си за вина! Не искам да те виждам! Ти си виновна за всичко! Изобщо не ценеше отношението ми. Тепърва ще съжаляваш и ще се хапеш отзад от яд! — викаше той.

Пребледнях и го видях със съвсем други очи. Какъв ти мир, по дяволите? Каква ти любов? Само лицемерие и страхливост.

— Дойдохме си на думата — сопнах се аз. — Предлагам ти да си спестим взаимните упреци. Аз ти изневерих, а ти знаеше и не направи нищо. Това е минало. Всеки момент ще родя дете и не се знае кой е бащата. Единственият важен въпрос е, трябвам ли ти? Обичаш ли ме?

— Що за глупости?! — възкликна Костя.

— Не са глупости. Болшинството от хората смятат, че си струва да се разделят и всичко ще се оправи, а проблемите ще се решат от само себе си. Трябва да започнат отначало да си намерят нов по-съвършен модел на жената съпруга, която да не е такава негодница като първата. Но практиката сочи, че всичко се повтаря и всички ние сме еднакви. И щом си ме оставил да ти изневеря, ще оставиш и следващата.

— Аз ли? Аз ли съм ти позволил? — задъхваше се от възмущение скъпият ми съпруг. — Като че ли си ми искала разрешение!

— Аз ли? Аз те попитах — уверено му отговорих аз.

Костя ми хвърли такъв поглед, че се почувствах като праха под подметките му.

— И кога, че нещо не си спомням.

— Тогава. Каза ми: „Нищо не искам да знам", „Длъжна си да спазваш приличие" и разни тем подобни. Това бяха съпружеските ти инструкции. Ти нито веднъж не каза: „Ако се влюбиш в друг, ще страдам" или „Държа на теб, нека да обсъдим какво между нас не е наред." Нито веднъж не ми показа, че държиш да ти бъда вярна. Дори не ме заплаши, че ще ме напуснеш, ако ти изневеря. Единственото, което каза, беше, че не искаш нищо да знаеш.

— Разсъжденията ти нямат нищо общо с реалността.

— Но изневярата ми има — казах аз. — И това, че ще си тръгна, също е реалност.

— Къде? — присви очи Костя. И все пак той е изключително рационален. Направо потресаващо.

Аз се замислих. Наистина къде? Както винаги, имах само една възможност — Динка. Интересно, че в такава невероятна ситуация нямам къде да отида освен при скъпата си приятелка Динка.

— Ще намеря къде — уверих Константин.

Разбира се, че се надявах, че ще се сети и ще ми каже: „Никаква Дудикова", но той ми подхвърли едно равнодушно: „Както искаш", сложи си маратонките и излезе. Определено имаше нужда от таймаут, вероятно с продължителност цял един живот.

Аз пък ако се съди по състоянието на нервната ми система, имах нужда от огромно количество тестени изделия и от пауза. След като събрах цялата си воля, се обадих на Дудикова, която, както и предполагах, беше пред припадък и започна да крещи и да ми се кара.

— Как можа? Как е възможно да си такава глупачка?!

— Станалото — станало. Не се приемат повече залози — уморено се усмихнах аз. — И знаеш ли, наистина страшно ми олекна.

— Разбира се! — възмути се тя. — Затова пък на мен ми стана значително по-тежко.

— Няма ли да ме приемеш? — изплаших се аз. — В плановете ми изобщо не влизаше предателство от страна на Дудикова.

— Какви ги говориш? Да не съм някой изверг? Тази почетна роля я остави за своя Константин — заяде се тя.

Да, няма какво да се каже, двамата с Костя много се обичаха.

— Остави го на мира, на него и без това не му е леко.

— Ох, горкичкият, научил е за изневярата на жена си, като че ли не е знаел — продължи да се заяжда тя. — И защо той не се махне от жилището ви? Защо трябва да си ходиш ти?

— Защото без теб няма да мога да се справя — устните ми отново се разтрепериха. — Ако и ти ме изоставиш, няма да родя и ще умра. Пък и без това нямам с какво да живея сама.

— Спирай с цирковете! — веднага пое командването Динка. След час вече беше вкъщи и ми помагаше да си събера багажа.

И така, направих всички глупости, които можах. Динка беше моят генерал и лично и по собствено усмотрение командваше нелепия парад на бременната войска. Тъй като аз, така да се каже, бях играла с ръка, получих червен картон и бях временно отстранена от игра.

ТРЕТА ЧАСТ

ПРОСТИ РАДОСТИ

ГЛАВА 1

Ако изнасилването е неизбежно, отпуснете се и се опитайте да се насладите

Няколко часа, след като напуснах дома си, осъзнах целия ужас на положението, в което изпаднах. Отначало си мислех, че не е чак толкова лошо. Е, все пак не беше и хубаво, защото страдах от неочакваната развръзка на брачните си отношения. По-късно обаче не бях в състояние да се примиря с новото си положение и ридаех непрестанно.

— Спри да виеш, че съседите ще се обадят на някоя организация за защита на животните — сърдито ми каза Динка, след като изслуша воплите ми за проваления ми живот.

— Смешно ли ти е? — хлипах аз. — А аз изживявам истинска трагедия.

— Началото на твоята трагедия е отпреди трийсет и две години — намуси се Дудикова.

— Това пък защо? — с недоверие попитах аз, като прекъснах за малко сърцераздирателния си плач.

— Защото тогава Господ ти е дал тоя пилешки мозък — размаха ръце приятелката ми. — Изисква се неимоверен талант, та да устроиш такъв цирк точно преди раждане. И поне да беше го обмислила. Какво ще правиш, как ще живееш…

— Ама аз…

— Ти предпочете първо да отсечеш главата, а след това да ми я връчиш. Само че аз не разполагам с големи запаси жива вода — мърмореше тя.

— Положението не е толкова страшно — плахо се обадих аз. — Ще родя и все някак ще изляза от тази ситуация. Пък може Костя да си ме прибере…

— Наистина ли си такава глупачка или само се правиш?

— Правя се — кимнах аз с готовност. Какво толкова?

— Сериозно ли мислиш, че след такова представление ще се върне при теб?

— Да. Защото го обичам — поясних аз. На мен не ми се виждаше невъзможно.

Ще поживее без мен и ще разбере колко много съм значела за него. Ще ми прости и ще си ме прибере обратно.

— В крайна сметка от пет години не живее сам.

— А не ти ли е минавало през ума, че за такъв симпатичен самотен млад мъж с хубава работа ще се натрупа опашка от желаещи да разнообразят самотата му? — язвително уточни Дудикова.

— Не, не е — разстроих се аз. — Мислиш ли, че ще се натрупа? На мен той ми се струва съвсем обикновен. Е, за мен, разбира се, е ПП, но за останалите…

— Чуй ме, глупачке, казвам ти го като трийсетгодишна неомъжена жена, такива мъже като Костя — с приятна външност, без склонност към садомазохизъм и кръшкане, с дебитна карта, по която влиза заплата, не се търкалят под път и над път. Лично аз през последните пет години не съм срещнала нито един.

— Нито един? — ужасено ахнах аз.

Даа, положението на омъжена дама те кара да се отпуснеш. Когато не си в режим на постоянно търсене, ти се струва, че е пълно с мъже, а такава красавица като теб е длъжна да търпи недостатъците на мъжа си. Мислиш си, че с едно щракване на пръсти ще намериш десетина различни варианта на безкрайно щастие. Но от милосърдие и великодушие се въздържаш и оставаш с мъжа си.

— Добре дошла в реалния свят, скъпа — кисело ми се усмихна Динка.

— Защо не ме предупреди? — ридаех аз. При мисълта за самотния и изпълнен с лишения живот, който ми предстоеше, ми стана ужасно тъжно. Стана ми страшно жал за себе си.

— Лягай си, глупачке. Трябва да си починеш. А аз трябва да помисля как ще я караме по-нататък.

— Добре — съгласих се аз.

— Много добре, чудесно. А когато се събудиш, ще трябва да видим как да измъкнем от Костя поне част от парите ти — нареждаше Дудикова вместо приказка за лека нощ.

Аз се прозях сънено:

— От Константин Прудников не можеш да измъкнеш нищо. Не си и помисляй! Забрави — и заспах.

Едно нещо е сигурно Прудников цени парите повече от всяка любов. Особено пък ако трябва да ги даде на невярната си жена, която при това го е зарязала. Ако питаха мен, изобщо нямаше да се опитвам. По някаква странна причина фактът, че нямам пари, не ме тревожеше. Никой, дори и аз, не приемаше за истински доход процента от официалната ми заплата (самата тя е смешна) в туристическата агенция, който получавах като майчинство. Независимо от това, въпросът с какво ще живея, ми се виждаше неуместен. Защо ли? Ами защото за първи път в живота си бях убедена, че съм постъпила правилно. „Нещата ще се оправят от само себе си — помислих си аз. — Висшите сили ще се погрижат за мен/'

— Ама че си егоистка! — се раздаде глас до мен.

— Аз ли? Защо? — възмутих се аз.

— Защото! Ти забърка кашата, а ние трябва да я оправяме — изсумтя гласът.

Изведнъж ми се стори странно, че някой подслушва мислите ми. Но реших, че съм се отнесла и мисля на глас. Оказа се, че зад гърба ми в креслото на Динка се е разположил някакъв рижав младеж с предизвикателен поглед и нос, обсипан с лунички.

— Ти пък кой си? — зяпнах аз. Изобщо не можех да разбера откъде се е взел. Може да е водопроводчик. Или пък някой съсед, дошъл да поиска сол.

— Койчо от Койнаре. Оставаше и да ти се представям — обиди се рижият. След което изведнъж се издигна над креслото, поседя във въздуха и се приземи меко обратно.

— Само недей да твърдиш, че си Господ Бог — размахах ръце аз.

— Аз? Бог? — разкикоти се рижият. — Аз? Бог! Как можа да ти дойде наум подобна глупост?

— Не си ли? — прехапах си езика аз. — Ами кой си тогава?

— Има ли значение? — непознатият ме погледна със съмнение. — Защо си толкова глупава? Никога не можеш да прецениш кое е важно и кое — дреболия.

— Изобщо не съм глупава — обидих се аз.

— Разбира се — разсмя се рижият и продължи да ме гледа с интерес.

— Какво зяпаш? И изобщо откъде се взе? — ядосах се аз. — Разкарай се оттука!

— Ето че започна с глупостите! Не можеш ли пет минути да поговориш с някого, без да направиш беля? — рижият ме погледна ласкаво и тъжно едновременно. След това започна да си връзва връзката на кеца. Да, на краката си имаше огромни смешни кецове, каквито носят клоуните в цирка.

— Къде тръгна? — изплаших се аз. — Отиваш ли си?

— Ту ме гониш, ту се страхуваш, че ще си отида. Реши в крайна сметка, искаш ли ме или не — заряза връзката си рижият.

Аз замръзнах. Не знам защо, но изведнъж реших, че ако си тръгне, ще се случи истинска трагедия. Огледах се с мъка наоколо и разбрах, че кухнята на Динка е само визуална измама и че всъщност зад някаква тънка преграда духа вятър, бушува виелица и е такъв кански студ, че ако там се окаже живо същество, ще загине, преди да е казало и гък.

— Не, не си отивай! Това там истинско ли е? — кимнах по посока на виелицата.

Рижият изведнъж стана суров.

— Ати какво си мислеше? Разбира се, че е истинско.

— Искам с теб — казах аз и го хванах паникьосана за рамото.

Той внимателно откопчи сгърчените ми от тремора пръсти от блузата си.

— Още не е настъпил часът.

— Нали не там?! — примрях аз и се загледах в ледената пустиня, която беше стигнала досами прозорците на Динка.

— Не знам. Ти ще решиш. Какво решаваш? — Рижият внимателно се взираше в лицето ми. Обзе ме паника.

— Искам при Костя!

— Не! Това не го решаваш ти! Говоря за друго, което можеш да решиш само ти.

— Какво? Какво друго? — промълвих аз.

— Помисли! — рижият отново се захвана да си връзва връзката. Почувствах, че щом си завърже връзката, вече няма да има сила, която да го задържи.

— Детето! — изкрещях аз. — Простете му! Пожалете го!

— Браво! — нежно се усмихна рижият и доволно ме потупа по бузата. След това си завърза връзката и започна бавно да се разтваря, да се превръща в дим.

Ужасена наблюдавах как от рижия остана само неясна мъгла, която постепенно изпълни цялата кухня.

Разкрещях се от ужас. Крещях като изоглавена, а някакви непознати същества ме хващаха за раменете и се опитваха да се вкопчат в ръцете ми.

— Пуснете ме! Не! Пуснете ме!

— Спокойно! Спри! Престани! — викаха те.

— Ааа! — виех аз и се опитвах да махна отвратителните им ръце.

— Какво ти става? — изведнъж ми извика някакво чудовище с гласа на Динка Дудикова. И ме разтърси с всичка сила за раменете.

— А? Какво? Къде?

— На Луната — изруга почервенялата от ярост Дудикова. Да не би да си решила да разкъсаш всичко? Какво си се вкопчила?

— Динка! — ахнах аз, идвайки на себе си след странния си невероятен и полуреален сън.

Седнах на дивана и трескаво се огледах. Поне ледената пустиня зад прозорците се беше сменила от успокояващ пейзаж, въздухът беше топъл, небето синьо и сияеше от слънцето, което проблясваше през вече оцветените в есенни цветове листа на клена.

— А ти за кого ме взе? Кретенка! — още се цупеше тя. — Какво сънува? Ядрена война ли?

— Почти — кимнах аз.

Аз трескаво се опитвах да се вкопча в остатъците от съня, който вече изчезваше от паметта ми. — Май сънувах нещо за детето.

— Нещо лошо ли? — стана сериозна Дудикова. Тя също знаеше, че с такива сънища шега не бива.

— Не помня. Не знам — за всеки случай се разплаках, за да се успокоя.

Мисля, че като цяло на жените им е провървяло, че могат да ронят сълзи и по най-малкия повод. Сигурно затова живеят по-дълго. Ако се замисля, аз плача от мъка, от радост и от страх. А също така от скука, от безделие, при предменструален синдром и на сериали. Вероятно заедно със сълзите изхвърлям тонове негативна енергия.

— А ти как се чувстваш? — уточни Динка.

— Защо? — смутих се аз. — Общо взето, добре.

— Сигурна ли си? — съсредоточено ме погледна тя.

Аз свих рамене и точно мислех да й отговоря, че съм сигурна, когато с ужасяваща яснота, осъзнах, че не се чувствам добре. Нещо не беше наред.

— Не, не съм сигурна — разтреперих се аз.

— Сигурно няма да е зле да поспиш още малко — намръщи се Динка. — Бяла си като платно, изпрано с белина. Искам да кажа, че си страшно пребледняла.

— Наистина ли? — замислих се аз. — Не ми се спи. А и по някаква причина всичко ме боли!

— Боли ли те? — ужаси се Динка. Искаше да каже още нещо, но аз скочих и хукнах към тоалетната.

— Какво става? — приятелката ми се опитваше да нахълта най-безцеремонно на мястото, където и кралицата ходи сама. Без да обръщам внимание на воплите й, аз оставих вратата заключена. Освен това изобщо нямах намерение да излизам. И защо? Извинете, но на тоалетната чиния се чувствах повече от уютно. Защо да излизам, като щом станех и пак трябваше да седна?

— Излизаш ли? — викаше Динка в пролуката между вратата и пода.

— Не знам — пренебрегвах я аз.

— Не разбираш ли, че раждаш?!

— Какво?! — ахнах аз. — Не може ли човек просто да си поседи в клозета?

— Внимавай да не се заседиш прекалено дълго! — крещеше тя. След секунда ме прониза такава болка в кръста, че бях готова да повярвам, че наистина раждам.

— Пълен кошмар — простенах аз и отворих врата, за да оставя Динка да ме завлече до леглото. — Още ми е рано!

— В коя седмица си?

— Трийсет и шеста — оплаках се аз. А и тоя странен сън, който сънувах… какво ще стане с мен? Какво ще стане с детето? Мислех си, че преди да родя, Костя ще се появи. Исках да родя с него. Раждане заедно с партньора, нали разбираш? — Погледнах си часовника. Беше вечер. Късна вечер. Десет часа.

— Не може ли утре? — жално попитах аз…

— Идиотка! Твоят Костик няма да се появи и утре. И въобще, какво имаш против партньорско раждане с мен?! — възмути се Динка, докато тъпчеше в една голяма спортна чанта шампоани, тоалетна хартия, документите ми и здравната ми книжка.

— Нали няма да ме изоставиш? — питах я аз, докато ме влачеше към таксито, което беше повикала.

— Няма. Къде отиваме? — попита Динка, след като ме настани на задната седалка. На лицето й беше изписано такова безпокойство, че чак ми дожаля за нея.

— Не знам! — изохках аз. — Трябваше да извикаме „Бърза помощ", те щяха да знаят къде да ме закарат.

— Къде отиваме, момичета? — попита възрастният таксиметров шофьор с глас на страстен пушач. Той дъвчеше кибритена клечка и преди да се кача аз, имаше уверен дори леко самонадеян вид.

— Оох! Боли ме! — извих аз, тъй като долната част на корема ми се сгърчи в страшен спазъм.

— В родилния дом! — изрева Динка.

— В кой точно? — жално уточни таксиджията.

— В който и да е! — стрелна го с поглед приятелката ми и тресна вратата. — Как си?

— Горе-долу! — изстенах аз. — Струва ми се, че ми изтичат водите.

— Водите ли? — загрижено попита Динка, след което таксиджията натисна до дъно педала на газта и ние полетяхме нанякъде, като се надявахме, че опитът му на професионалист ще надделее над страха на уплашен мъж и няма да ни забие в някой стълб на първия завой. Трябва да кажа, че таксиджията наистина се оказа професионалист, защото буквално след десет минути спряхме пред някакъв родилен дом в Марино. Нов и красив — като всичко в комплекса, в който живееше Динка.

Разбира се, възможно е бързината на таксиджията да се дължеше на страха от бурно изтичащите ми води. Трябваха ни още пет минути да се дотътрим от входа до приемната и още десет, докато събудим вече разположилата се за сън бабичка, която дежуреше в приемната.

— Кой ражда? — с недоволен глас се поинтересува бабичката.

— Тя! — посочи ме с пръст Динка. Макар че, ако ни погледне човек, едва ли би могъл да предположи обратното. Аз доста убедително се гънех, стенех и се държах за кръста. Динка дишаше учестено, издуваше ноздри и изгаряше с втренчения си поглед старицата.

— А Вие каква сте? — моментално реагира бабичката. На мен ми стана интересно как точно Динка ще нокаутира самозабравилата се бабичка. Изобщо не се съмнявах, че моята бойна приятелка ще надвие и десет побеснели бабички. Просто ми стана интересно как точно ще го направи.

— Аз ли? — замисли се Динка. — Аз съм бащата!

— Кой? — ахна бабичката.

— БАЩАТА! Достатъчно, лелче, викай лекар. Ще му покажа изследванията си. — Динка хвана бабичката, обърна я и й даде начално ускорение в посока на регистратурата. Старицата тръгна, като се оглеждаше в недоумение. Динка се разкикоти.

— Нали няма да ме изоставиш? Без теб няма да родя! — заплаших я аз.

Защото в присъствието на приятелката си бях готова да родя цял полк, но без нея…

— Няма — снизходително кимна Дудикова, докато броеше банкнотите в портмонето си.

— Я да видим кой е бащата? — изсмя се нисък и набит грузинец с огромни космати ръце.

Аз се изплаших. Нима тоя току-що слязъл от планините джигит ще ми води раждането? Та той току-що е нахлузил бялата престилка.

— Аз съм бащата! — весело отговори Динка.

А аз я хванах трескаво за ръкава.

— Не може ли да повикаме друг лекар? — й прошепнах в ухото.

Тя се дръпна и изсъска:

— Грузинците са най-добрите гинеколози, глупачке! Слушай мен! — след което се обърна и с чаровна усмивка му протегна ръка:

— Аз съм и баща, и майка, и Светия дух. Нека да Ви покажа изследванията й.

Ръкостискането беше крайно комично. Дежурната бабичка санитарка с открита уста гледаше как докторът разлиства „изследванията" на Динка, които не бяха нищо друго освен няколко страници от годишния баланс на нейния медицински център, между които акуратно лежаха две стодоларови банкноти.

— Изследванията са чудесни. Преоблечете се — кимна грузинецът. — Аз съм Вашият лекар Гиви Израелевич.

— Хубава работа — изстенах аз и се проснах на кушетката.

Изглежда, че Динка обаче изобщо не споделяше моите опасения. Те двамата с тоя Гиви Израелевич се спогледаха, бързо преминаха на „ти" и започнаха да обсъждат историята на бременността ми. Възможните усложнения и евентуалната нужда от цезарово сечение.

— Тя ражда за първи път. Може и да се стегне — предположи Динка.

Докторът ме погледна със съмнение и след това кимна:

— Тогава нека да ражда естествено. И така, татенце, изчакайте в залата, ще я доведем там. А вие, любезна, елате в кабинета за преглед — каза Гиви Израелевич. Всъщност той каза: „Вий, лубезна, влезнете в кабинет за преглеждане."

Аз се наежих, но нямаше какво да се направи. Динка ме сръга и аз се затътрих към кабинета. На среща с неизвестното. На среща със съдбата си. И най-интересното е, че понеже мозъкът ми изключи и се включи тялото ми, аз с чисто животински инстинкт мислех само за детето и за себе си. Инстинктът ми ме тикаше в лапите на Гиви Израелевич, който след пет минутен преглед, съпроводен с мили усмивки и мръсни грузински вицове, ми стана по-близък от роден баща. Инстинктът ми подсказваше как трябва да дишам по време на контракциите, как да понасям болката и как да си почивам. Същият този инстинкт ми заповяда да забравя за Костя.

ГЛАВА 2

В която продължавам да се отпускам и наслаждавам

Отношението към света е най-сложното понятие, с което ми се е налагало да се сблъсквам. Във връзка с отношението към света има хубава руска поговорка, която казва: „На един супата му е постна, на друг брилянтите — дребни". По-голямата част от хората (в това число и аз) си прекарват целия живот с убеждението, че тяхната супа е абсолютно постна. А именно — работата им е скапана, заплатата ниска, децата шумни и невъзпитани, мъжете им далеч не са съвършени (като че ли в природата съществува съвършенство). Може да ни е зле, много зле, невероятно зле, ужасно или в краен случай търпимо.

— Как си?

— Чудесно.

Често ли ви се случва да чуете такъв отговор? Но не американизираният вариант, при който на лицето ни е закачена изкуствена усмивка I'm fine[26], а в очите ни се чете такава мъка, че само ако ги погледнеш, разбираш, че истината трябва да звучи като „ужасно зле". Срещали ли сте много хора, които действително да са страшно добре. Аз лично познавам само един такъв човек и това е Динка. Тя е единствената, която не унива, дори когато животът (любовта) й обърнат гръб.

— Имаш някакъв секрет, кажи какъв е? — питах я аз, още когато бяхме деца. На мен самата през цялото време ми се струваше, че никой не иска да дружи с мен или дори и да дружи, не е по същия начин като с красивото момиче от съседния клас. Или пък че парите ни дори и да не са малко, можеха да бъдат и повече. А Костя, който е изтъкан от достойнства, би могъл да ми обръща малко повече внимание. Само на Динка всичко й стигаше и й идваше точно навреме.

— Нямам секрети, просто се опитвам да искам точно това, което имам. И да не искам това, което така или иначе няма да получа.

— Какво имаш предвид? — опитвах се да схвана аз.

— Ами например, ако имам един-единствен женен любовник, с когото спя три пъти месечно, или ще си мечтая как ще си прекараме заедно в някой хотел в Подмосковието, или ще се тръшкам, че не съм омъжена, нямам деца, нито шансове за милионно наследство. В първия случай ще бъда напълно щастлива, тъй като мечтата ми ще се изпълни след един, два или три дни… А във втория мога веднага да се разрева от мъка.

— Ами ако изведнъж се появи ТОЙ? — философствах аз.

— Кой той? — с насмешка ме питаше тя.

— Ами ПП…

— ПП? Какво точно имаш предвид? Млад, но все пак с няколко години по-възрастен от мен. Красив и разведен (защото, ако на тези години не е женил нито веднъж, значи нещо не му е наред), с жилище, кола, вила, интересна работа, висока заплата. Да има сили вечер да се разхожда с мен на лунна светлина и да ме държи за ръката, вместо да гледа спортни предавания. Да няма отвратителна любяща майчица, която ще ме побърква и ще ме изяжда с парцалите, само и само да не посягам на синчето й. Към това трябва да добавим любовта му към децата, желанието му да ми прави подаръци дори и след десет години брачен живот. Необходимо е да бъде сексуално активен, да няма вредни навици като влечение към алкохола, към чуждите жени, към хазартните игри и към никотина. Освен това да не хърка и да не поддържа приятелски отношения с бившите си възлюбени, обяснявайки, че е интелигентен човек. Този ПП ли имаш предвид? — победно завърши тя.

— Предавам се. Такива не съществуват. Това е като кръстоска между носорог и акула, генетично е невъзможно — обречено вдигах ръце аз.

Динка се смееше:

— И тогава какви са шансовете ми за щастие? Едно към един милион. А така съм си щастлива три пъти месечно с женения си любовник. Предпочитам да бъда реалист.

— Какво? Искаш да кажеш, че щастливото семейство е утопия, така ли?

— Защо? Нека да видим как стоят нещата. За да създадеш семейство, е достатъчно да получиш само няколко от гореспоменатите съставки.

— А именно? — поинтересувах се аз.

— Ами, първо — мъж — усмихна се Динка.

— И само толкова?

— Трябва да има две ръце, два крака, и още някои неща, годни за употреба. Трябва да знае навреме да каже: „Да, мила, права си. Хайде да се оженим.". И това е всичко — разсмя се тя. — Между другото, ПП дори в такъв опростен вариант се срещат много рядко. Те са като албиносите.

— А как ще бъдеш щастлива с него?

— Много лесно. Няма да обръщаш внимание на хъркането му, ще трябва да заобичаш футбола и бирата, да се сприятелиш с бившите му гаджета, да свиеш сармите на майка му и все така до края на списъка. Единственото важно е отношението ти към света. А то зависи само от теб — направи извод Динка. Само че всички тия празни приказки изобщо не ми помогнаха да си променя отношението към света. Беше достатъчно малко да се разсея и веднага в главата ми нахлуваха коварни мисли за това, че животът ми можеше да се подреди по-добре и да бъде по-щастлив. В общи линии тревата можеше и да е по-зелена. И ето че в живота ми настъпи момент, когато разбрах колко щастлива и безгрижна съм била.

— Не се напъваме! Не се напъваме! — викаше Гиви Израелевич, докато пълнеше спринцовката с някаква течност от подозрителна ампула. Дебелите му като кренвирши пръсти — независимо от окосмяването по фалангите, бяха учудващо ловки и сръчни.

— Аа! Не мога. То само!

— Няма какдаесамо! Нали си хомо сапиенс? Овладей си тялото! — командваше Гиви Израелевич, а аз изведнъж осъзнах, че до днес в живота ми е имало само цветя и рози. Раждането продължаваше вече няколко часа, през които Динка успя да ми изпее всички песни на любимите си Мумий Троль[27], да ми танцува кадрил и да изслуша сълзливите ми откровения за това каква глупачка бях и не оцених Костя по достойнство.

— Пълна глупачка, да — кимаше Динка, докато триеше потта отчелото ми.

— Костя е толкова свестен човек — стенех аз. Струваше ми се, че съм си заслужила контракциите и болезнените спазми. Но когато се появиха продължителните болезнени вълни, които лекарят наричаше напъни, отношението ми към живота рязко се промени.

— Не се напъвай! — ми викаха.

— Костя, мръснико! Никога повече! Никога!

— Не се заричай! — смееше се Динка. — Още малко.

— Ааа! — ревях аз. След пет минути изведнъж разбрах, че Костя не е единственият мръсник. Всички мъже бяха мръсници. Мерзавци и негодници.

— Спри с истериите! Остава ти още малко и ще родиш — с добре модулиран глас ми се скара Гиви Израелевич. Дали от разгорещяването на страстите, дали от напрежение, но дори акцентът му изчезна. Или аз просто спрях да го забелязвам.

— Да родя ли? Аз ще умра! Умирам! — стана ми много зле. Болеше ме ужасно и много се изплаших. Разбрах — лъжат ме, крият истината. Не може да се ражда така. Така може само да се умира.

— Една такава умряла… — надменно се усмихна докторът и започна да разказва вицове. Динка разсеяно дъвчеше дъвка и кимаше на всеки смешен момент. Аз се възмутих.

— Нечовешко е да се подигравате на умиращ човек. Помрачавате последните ми минути.

— Хайде раждай, скандалджийке — подвикна ми той.

Аз погледнах умолително Динка, но нейните очи бяха празни, студени и равнодушни. Тя очевидно не споделяше моя трагизъм. Нима наистина всичко ще свърши така? И моята най-близка и любима приятелка в последните ми мигове. Ще се смее на някакви тъпи вицове?

— Всички са гадове! Прости ми, Господи — разкрещях се аз, защото болката стана нетърпима. Вече наистина мечтаех да изчезна, да се изпаря, само и само всичко да свърши.

— Не се разсейваме! Напъваме!

— Ту се напъваме! Ту не се напъваме! — побеснях аз. — Кажете какво да правя в края на краищата!

— Напъвай — кимна Гиви Израелевич и впи огромните си космати ръце в рамото ми.

Аз изкрещях и разбрах, че още само минута и ще умра. Такова нещо не можеше да се изтърпи. Божието наказание ме застигна. Усетих, че припадам. Последната мисъл, която посети скапаната ми глава беше, че, ако все пак оцелея в тая страшна битка, ще тичам и ще се усмихвам през целия си живот. Изобщо няма да ми дреме какъв мъж има до мен и има ли изобщо някакъв мъж. Нямаше да ми дреме и за пари, и за нищо друго. Само да оживея. Само да изчезне тая непоносима болка, която май че нямаше да има край. Ни-и-и-ко-га!

— Това беше — раздаде се глас над главата ми. Бих казала, че беше небесен глас.

— Какво? Какво стана? — прошепнах аз. След това се опитах да се съсредоточа и да разбера на кой свят съм. Тъй като болката изчезна като с вълшебна пръчка, разбрах, че съм успяла да умра. Беше ми толкова хубаво, колкото може да бъде само в рая. Пред очите ми светеха някакви ярки точки. Раят се размиваше като в мъгла или като под водата. Над мен се приведе белоснежен ангел, прокара хладна ръка по челото ми и каза:

— Десет милиграма клонидин, кръвното й се покачва.

— Разбира се, че ще се покачи, като си напъва така лицето. На трийсет и две години, а се държи като в детската градина — отговори на ангела някакъв заядлив женски глас.

— Коя сте Вие? — смутено попитах аз. Ако басовият глас беше на Дявола, защо толкова прилича на Гиви Израелевич? И коя е възрастната дама в бяло?

— Ку-ку, гълъбице. Ела на себе си, майчице! — Образът на дявола започна да се прояснява. Значи все още съм тук. На Земята. А това са докторът и медицинската сестра. Тогава защо не ме боли?

— Защо не ме боли? — промълвих аз и не можах да си позная гласа. Устните ми бяха пресъхнали. Бяха се превърнали в някакви сухари. Беше ми почти невъзможно да ги мръдна.

— Защото роди. И между другото, син! — изведнъж някъде иззад гърба ми се чу гласът на Динка.

— Дина! И ти си тук! — зарадвах се аз.

— Бива си те, майчице!

— Аз? Аз съм майка? — оживих се аз. При мисълта, че всичко е свършило, се почувствах изключително добре.

— Я да лягаш! Къде скочи? — сърдито пресече порива ми лекарят. — Дайте на дамата творението й!

— Това той ли е? — фокусирах потресен поглед върху малкото ревящо вързопче, което сестрата държеше в ръце. — Моят син?

— Ами не е мой! Ще го вземеш ли?

— Да, да — кимнах аз и се поизправих.

— Още не си изхвърлила плацентата! — възмути се докторът. — Не подскачай. Ще ти го сложим върху корема.

— Добре — кимнах аз. И след няколко секунди върху корема ми поставиха най-прекрасното, най-удивителното, примляскващо и сумтящо червеникаво-синкаво същество с небесна красота. Само като го погледнах, сърцето ми се разтрепери, а от очите ми рукнаха сълзи като ручей.

— Хубава работа! А аз се надявах, че поне след раждането ще спреш да ревеш — наужким ми се скара Динка.

Аз се засмях и си изтрих сълзите с юмрук.

— Това е от щастие — поясних.

— Така и си помислих — кимна приятелката ми.

След известно време всички процедури бяха завършени и аз останах сама с парче лед на корема и със синчето си, което дишаше активно в прозрачно кошче на колелца до мен. Оказа се, че родилният дом, където ни докара таксиджията, е модерен и бебетата остават с майките си. И това ме направи напълно щастлива. Защото в минутите и часовете след раждането ми се струваше, че в сърцето ми прониква любовта. С всеки поглед на сина ми, с всяко негово вдишване моята празна и безполезна досега личност се изпълваше с щастие и любов, които не се нуждаят от условия или от обяснения. Любов, която съществува сама по себе си, която е даденост за всяко новородено дете, за всяка майка. А и както разбрах сега, за всяко цветенце, за всяка рекичка и за всеки изгрев на слънцето. Почувствах любов. Любовта с голямо „Л". И сигурно тя е тази, която кара земята да се върти.

— Трябва да поспиш — в бокса влезе Динка. — Сега ще те преместят в болнична стая, а детето ще отиде в детското отделение.

— Не искам да се разделям с него — изплаших се аз.

— Няма да се разделяш, след няколко часа ще са му направили всички процедури и окончателно ще го преместят при теб. Ще имаш време да се грижиш за него, а сега трябва малко да си починеш.

— Ами ти? Ти къде ще си? — властно я попитах аз?

— Аз също бих си починала — уморено отрони приятелката ми.

Погледнах я по-внимателно и видях тъмните кръгове под очите й.

— Разбира се.

— Ще си отида вкъщи. Така или иначе няма да ме пуснат в отделението. Там ще си сама.

— Няма да съм сама, а със сина си — гордо я поправих аз.

— Да, разбира се — вяло ми кимна Динка. Очевидно нямаше сили за нищо. За разлика от мен.

— Всичко е в хормоните — обясни ми съседката ми по стая.

Двете с нея лежахме в стая за двама. Всъщност, всяка си имаше собствена малка стаичка, а банята и хладилникът ни бяха общи. Новите родилни домове не са като старите. Едва ли в някой от старите щях да лежа в такива прекрасни условия.

— Та какво за хормоните? — поинтересувах се аз.

— След раждането жената отделя ендорфини и разни други хормони на щастието, които заглушават болката.

— Колко е мъдра природата — възхитих се аз.

— Няма спор — съгласи се съседката ми. — Утре ще се убедиш в това още по-силно.

— Какво имаш предвид? — не разбрах аз.

— Нищо. Няма защо да го мислиш отсега. Заспивай. Аз съм Катя и имам дъщеря. На три дни сме вече.

— Аз съм Полина — гордо отвърнах аз. — Имам син на по малко от един ден.

— Съвсем мъничък — усмихна се Катя.

Заспах и спах като пребита. Можеха да ми бият с тъпан до ухото и пак нямаше да се събудя. Следродовият сън е нещо специално. За него може да се каже, че е последният сън в живота на майката. Или поне докато детето не стане на осемнайсет години.

Изведнъж до ухото ми се раздадоха съвсем тихички стонове.

— А? Какво? — моментално отворих очи. Очевидно, докато съм спяла, са ми докарали креватчето със сина ми. И дълбокият ми сън прекъсна в мига, в който той реши да простене, без дори да се събуди.

— Ммм — отново простена той.

— Какво искаш, мъниче, какво искаш, сладурче? — занареждах аз и взех скъпоценното вързопче с носленце, устичка, ушички и очички, толкова красиво и любимо, и започнах експериментите на тема кърмене. Трябва да кажа, че резултатът беше нулев, но пък удоволствието — взаимно. И двамата така се изморихме, че след половин час заспахме. За около час, до първото кихване. Оказва се, че това ще е режимът ми за в бъдеще. Организмът ми се беше пренастроил по някакъв вълшебен начин и беше достатъчно малкият само да се размърда и аз се събуждах. Дори и да бях заспала преди няколко минути. А на другата сутрин след раждането, както ми обеща моята съседка, природата ми показа дебелия край. От сутринта ме заболя всичко, което можеше и не можеше да боли. Краката, ръцете, врата, лицето, главата, вътрешностите (те най-силно, разбира се), а също така и гърдите, които изведнъж се напълниха с кърма. Катя периодично идваше при мен, опираше се на рамката на вратата, водеше с мен светски разговори, като поглеждаше от време на време към спящата си дъщеричка.

— За всичко са виновни мъжете! — предложи тема за обсъждане Катя, когато бяхме изчерпали най-интересните теми като методи за хранене и преобличане на кърмачетата, използване на памперси, вредите (и ползите) от спането заедно в едно легло, кога да се включат други храни освен млякото и така нататък. Всичко, което години наред ме оставяше равнодушна и дори ме караше да се прозявам от скука, сега ме интересуваше до дъното на душата ми. Двете с Катя прекарвахме в такива разговори дълги часове между инжекциите и прегледите, но се съгласете, че нямаше как да оставим без внимание темата за мъжете.

— Гадове! Никога повече, на никого… — с готовност я подкрепих аз.

— Не се заричай. На мен това ми е второ дете. Но все пак мъжете са гадове! Аз тука се мъча, не спя, бият ми инжекции, а той навън празнува.

— Не е справедливо. Те там пият уиски и се веселят, а ние тука страдаме.

— Всички нещастия идват от мъжете. Очите на Катя светнаха дръзко и тя започна в детайли, подробно и с художествени елементи да разказва как и в какво се е провинил съпругът й Павел. Научих, че едва не е провалил раждането, като е припадна, докато тя (Катя) е напъвала.

— Аз раждам, а медицинският персонал се върти около него да го свестява.

— Негодник! — съгласих се аз. После Катя ми разказа, че през първите три месеца й се е гадело от мъжа й, а той мерзавецът не я разбирал и се сърдел и дори веднъж се напил със съседите в някакъв гараж до такава степен, че на Катя й се наложило да легне в болница за задържане за една седмица.

— Токсикозата е сложно нещо — хитро се усмихна тя. — Но пък след това Пашка висеше под прозорците и се кълнеше, чедо раждането няма да сложи и капка в устата си.

— И наистина ли не сложи? — поинтересувах се аз.

— Бирата брои ли се за алкохол?

— Не.

— Значи не сложи — потвърди Катя с кимване.

В общи линии добре си начесахме езиците. Аз също я посветих в перипетиите си със сложните отношения с мъжете като цяло и с Константин Прудников в частност. Очевидно сработи ефектът на случайния спътник. Нима може да се очаква нещо лошо от момиче, с което толкова пъти сме кърмили заедно, изцеждали сме се, а след изписването вероятно няма да се видим никога повече. Защото аз сега живея… ами излиза, че живея в Марино, а тя в района на спирката на метрото „Шчелковская".

— Ще се върне твоят Костя. Пък и кой е казал, че детето не е негово. На кого прилича? — попита ме Катя, след като изслуша цялата история с всичките й подробности.

— На кого ли? — повторих въпроса й аз, след което внимателно разгледах детето. На кръглото му личице стърчеше малко смръщено носле, приличащо на топче. Имаше множество гънки. Беше трудно да се определи какви са очите му, защото предпочиташе да ги държи затворени през повечето време. Дори когато плачеше. Плачеше много силно, но по това приличаше повече на мен, отколкото на Костя. Денис също понякога викаше, така че по това трудно можеше да се определи.

— Нищо, ще порасне и всичко ще се изясни — успокои ме Катерина.

— Дали? — замислих се аз. — Знаеш ли, моето малко момченце е толкова прекрасно, а мъжете са такива негодници, че ми е абсолютно все тая кой е биологичният му баща.

— Това е ясно. Но нали искаш Костя да се върне? — уточни Катерина.

Аз кимнах. Разбира се. Исках го страшно много. Но ако трябва да съм честна, сега не беше най-подходящият момент да се измъчваме от любов, да се караме и да си изясняваме отношенията. Нямах сили да си измия косата, а какво щях да правя, ако трябваше да доказвам любовта си към Костя. Така че беше по-добре, че засега той и не помисляше да се появява. Сигурно още се сърди и изобщо не знае, че съм родила. И през главата му не може да мине, че съм отишла да раждам в деня, в който го напуснах. Костя като цяло не е от най-бързите. Докато престане да ми се сърди, ще мине месец, ако не и повече. А дотогава…

Динка ме прибра от родилния дом точно след седем дни.

— Браво на теб, приятелко, здрава си като бик. Нито едно усложнение — възхити се тя. Ако имах сили да погледна ситуацията отстрани, щеше да ми се стори доста забавен начинът, по който изглеждахме двете сред тълпата посрещани — татковци, баби и всякакви тем подобни роднини. Ултрамодерно семейство лесбийки, хванати нежно под ръка, излизат от родилния дом и държат син пакет. Дори се снимахме за спомен.

— Да не чуе Дявола. — махнах с ръка аз. — Тепърва трябва да кърмя. Всичко може да стане. Катя трябваше да я изпишат преди мен, а още лежи.

— Какво й е? — само от вежливост попита Динка. Тя делеше хората на близки и непознати, а Катя не й беше близка.

— Някакво възпаление. Бият й антибиотици. Ами ако лекарите са пропуснали нещо и при мен?

— Стига! Всичко ще бъде наред — утеши ме Динка. — Нали знаеш, че не за това трябва да мислиш сега.

— А за какво? — учудих се аз. — Какво по-важно от здравето ми може да има.

— Името. Трябва да дадеш име на детето.

— А, да — усмихнах се аз. — Това не е никакъв проблем. Има само едно име, с което искам да наричам мъжа, спящ до мен.

— Спящ ли?

— Ами в момента има само един мъж, който не може да живее без гърдите ми — доволно поясних аз.

Динка се намръщи.

— Дойде ми една безумна мисъл. Права ли съм? Наистина ли ще го наречеш, както си мисля? Ще бъде глупост.

— Защо? — невинно свих рамене аз.

— Защото! — възкликна тя. — Детето трябва да си има свое собствено име.

— Константин е прекрасно име. На гръцки означава „постоянен". Което напълно ме устройва.

— Ти си се побъркала.

— Ни най-малко. Разбери, че изобщо не е ясно дали Костя ще се върне при мен.

— Защо? — фалшиво се ококори Динка. — На всяка цена ще се върне.

— Не се занасяй. Знам много добре, че нищо не се знае. А така ще си имам поне един Константин, който ще ме обича, без значение какви глупости върша.

— Отлично! Прекрасно! Кръщавай го, както искаш, само после да не ми се жалваш!

— Няма — с готовност кимнах аз. — Пък и погледни го, не е ли истински Константин?

— Костя? — с недоверие погледна бебето Динка. А синчето ми изписука в съгласие.

— Какво да ви правя? — плесна с ръце приятелката ми.

Помислих си, че може да се е обидила, задето съм решила всичко сама, без да я попитам. Но това беше поправимо.

— Ще му бъдеш ли кръстница?

— Аз? Кръстница? Ти си се побъркала тотално! — изсумтя Динка. Но страните й порозовяха от удоволствие.

— Разбира се, че съм се побъркала. И така, ще бъдеш ли или не?

— Щом настояваш — каза тя. — И ако изобщо ме пуснат в църквата.

— Настоявам. И ще те пуснат.

— Константин? — доста по-радушно повтори въпроса си Дина и погледна пак бебето.

— Константин — кимнах аз.

Стигнахме до вкъщи. И аз си помислих, че от сега нататък всичко ще бъде прекрасно. Слънцето ще свети много по-ярко отпреди. Проблемите ще ме заобикалят, всичко ще се нареди от само себе си, а аз ще се разхождам и ще се усмихвам. Да, помислих си аз, Динка, както винаги, се оказа права. Щастието е напълно субективно понятие. И сега ще бъда щастлива независимо от всичко. Просто защото съм жива и имам син Константин, когото обожавам. И още един Константин, когото също много обичам. И който на всяка цена ще се върне при мен един прекрасен ден. И тогава всичко ще стане още по-хубаво. Само ако знаех, че в онзи момент прекрасното е толкова далече от мен, колкото — да кажем, и Париж.

ГЛАВА 3

Животът е чудо (почти като при Кустурица)

Кризите, природните катаклизми и войните са нещо, което не можеш да предвидиш, колкото и да се опитваш. Ако нещо се случи, няма да ни помогнат нито аналитичните обзори, нито прогнозите. Няма как да се презастраховаме. Наистина понякога можем да разчитаме на интуицията си. Но и вътрешният ни глас може, като че ли нищо не е било, да ни съобщи: „Извинете, сбърках." В общи линии, колкото и да се опитваме да се предпазим от неприятностите, те ще се случат, при това в най-неподходящия момент. Висшите сили на всяка цена ще измислят нещо, за да не скучаем. Точно това стана в Москва, когато синът ми Константин навърши трийсет дни. Навън още беше топло, макар че октомври беше към края си. Всеки момент се очакваха студове и дъждове, от което периодично ме побиваха тръпки.

— Стига си се вкисвала — възмущаваше се Динка, на която й се налагаше да работи като вол и да търпи плача на Костя през нощта. — Нали обеща да излъчваш щастие.

— Имам следродилна депресия — оправдавах се аз. — Идва зима и това е много, МНОГО тъжно. Ще стане студено.

— И какво?

— Нищо — измъквах се аз. Всъщност не ме тревожеха природните условия, макар че и перспективата да ходя с десет ката дрехи, както и да приличам на хилядолистно тесто, също не ме радваше. Опечаляваше ме пълната тишина от страна на Константин. В края на краищата той много добре знаеше къде живея. И прекрасно разбираше, че вече съм родила. И какво? Нищо. Никакъв интерес — нито към моята персона, нито към тази на новороденото, което съвсем спокойно можеше да му е син. Такива мисли, ща не ща, се въртяха в празната ми, заета само с кърменето, глава. Но не казвах нищо на Динка, защото всеки път, когато заговорехме за съпруга ми, тя някак странно се вцепеняваше и изпадаше в униние. „Бодрите й „всичко ще се нареди" и „разбира се, че ще се върне" толкова не се връзваха с интонацията, с която ги произнасяше, че аз спрях изобщо да засягам тая тема. Живеехме си като в добрите стари времена, когато дойдохме заедно в Москва и нямаше на кого да разчитаме освен една на друга. Аз чистех, готвех (което особено радваше Динка, защото готвя много вкусно), хранех сина си, разхождах го и перях. Домакиня за пример. Динка пазаруваше, един път като истински татко ми помогна да заведем Константин на месечния му преглед и понякога ме пускаше да се разходя по улиците, „за да стана пак нормален човек'', както сама се изразяваше.

В общи линии живеехме като нормално порядъчно семейство. Фактът, че през цялото време очаквах знак от Константин-старши, почти не се набиваше в очи. Но един ден настъпи събитие, което никой не очакваше. Една вечер Динка влез вкъщи, хвърли си чантата в антрето и каза:

— Всичко свърши — след което седна на пода и зарови лице в ръцете си. Аз държах Костик на ръце и я гледах изумено.

— Какво е станало? — изплаших се аз. — Да не си се разболяла. С майка ти ли е станало нещо?

— Фондът ми гръмна! — през сълзи каза Дина.

Аз въздъхнах облекчено. Гръмнал фондът, голяма работа.

— Няма страшно ще се справим — опитах се да я успокоя аз.

Динка ме погледна с жалост, с каквато се гледа болен на смъртно легло, на когото са казали, че ще оздравее.

— Слушай, ти си голямо момиче, така че ще бъде добре да научиш всичко. В крайна сметка ти също ще бъдеш засегната.

— Как ще бъде засегната? — разтревожих се аз.

— Изглежда, че в Москва пак има криза. Мамка му, в страшно неподходящ момент! От раздразнение Динка се плесна по коляното с такава сила, че чак се намръщи от болка.

— Какво? — ахнах аз от изненада. — Каква криза? Не гледам новини. Пропуснала ли съм нещо важно?

— В Москва гръмнаха над десет взаимни инвестиционни фонда. Най-големите. В най-скоро време, в което съм уверена, ще се сринат и стотици по-малки. Само въпрос на време е.

— Защо? — аз все още отказвах да приема станалото. Но чувството за нещо необратимо беше запълнило жилището ни.

— Защото защо. Оказва се, че всички са си влагали парите ведно и също. В московско жилище, а в повечето случаи — в строеж.

— Ами това е много надеждно вложение — свих рамене аз. Константин се размрънка и аз го залюлях, за да го успокоя. Отстрани това изглеждаше, като че ли дрънкам с огромна дрънкалка във вид на дете.

— Разбира се, само ако не го бяха направили и Сульо, и Пульо. Вече три години (а може би и повече) всички си мислят, че това е най-изгодното вложение.

— Ами то е така.

— Беше така. Беше! А вече не е. Защото московското кметство изведнъж неясно защо реши да предложи на пазара жилищния си фонд. А той е огромен. Не можеш да си представиш колко новопостроени сгради изплуваха от недрата на чиновническите структури — язвително се засмя Динка.

— Колко?

— Шейсет процента. Просто са си ги държали, за да качват цените. Отначало двайсет, после трийсет и накрая шейсет процента новопостроени жилища.

— И какво сега. Голяма работа, като са ги пуснали!

— Ами това! Кой ще купи толкова жилища на такава цена? Представи си, че в сграда, в която вчера се е продавало само едно жилище, и то за петдесет хиляди долара, изведнъж се появяват още десет такива.

— Цените са паднали! — най-накрая се досетих аз. Но цялата тая история беше толкова объркана и непонятна, че ми се прииска да отложим разговора за по-късно. А сега да си пийнем чай. Но ако се съди по изражението на Динка, на нея не й беше до чай. Имаше нужда да си каже всичко.

— Паднаха, направо рухнаха, защото след кметството банките и нашите инвестиционни фондове също пуснаха жилищата си на пазара. Оказа се, че нашият фонд е вложил всичките си средства в нов район близо до околовръстното, който съществува само на хартия. А парите от реализацията на тоя въздух, който вероятно никога няма да бъде застроен, няма да стигнат да покрият само лихвите по вложенията.

— Ти си си загубила всичките пари! — най-накрая загрях аз. И се ужасих. Целия месец бяхме живели от лихвите на Динка, тъй като жалките стотинки, които НН ми превеждаше по картата, не стигаха дори за памперси. И макар че най-съвестно си записвах всички разходи, за да мога после да върна парите на приятелката си, в момента напълно и катастрофално зависех от нея.

— Не само моите, разбираш ли! Не само! Всички, които ще получат някакви идиотски квадратни метри вместо пари, ще загубят всичко. Защото се оказва, че през тези години от пазара са изтеглени около осемдесет процента от жилищата — както новопостроени, така и обикновени жилища. А физически няма купувачи за такива количества жилища. Няма толкова много идиоти, които да си мечтаят да си купят за ТАКИВА пари някакви си пикливи четиресет квадрата.

— Ами с ипотечен кредит? Предположих аз, като си спомних нашите проблеми с Костя.

Динка изсумтя.

— Какви ипотечни кредити?! Банките отпускаха кредити, печелейки от същите тия жилища. Няма да се учудя, ако фалират и един куп банки. Всички тия активи в момента нямат никаква стойност. Всички, абсолютно всички вместо пари имат квадратни метри, но фалшиви, незастроени. А налични пари няма никой. Макар че банките най-вероятно ще оцелеят. Именно на гърба на изтеглилите ипотечни кредити. Те ще продължат да си плащат кутийките на бесни цени, при това с лихва.

— Слушай, може пък да не е чак толкова страшно. Може да не се стигне до глобална криза — опитвах се някак да успокоя Динка. Но тя само ми се изсмя в лицето.

— Наистина ли не разбираш, че съм страшно вътре. Уточнявам — до врата съм в лайна. Вместо пари имам безполезни сертификати от закрития фонд. Това няма как да се поправи. Там са и двайсет хиляди чужди пари, които съм взела назаем срещу разписка. Тях как ще ги върна? — тя вече ридаеше.

Аз ужасено прикрих с ръка устата си, която зейна от шока.

— Двайсет хиляди долара?! Колко?! Откъде?!

— Толкова! Оттам! Трябваше да добавя, за да получа по-висок процент! Разбра ли?! — яростно ми изкрещя Динка, като чели й бях искала отчет.

— Разбрах — зашеметена кимнах аз и се втренчих в нея. Нима Дудикова е поела такъв риск? Макар че кой е могъл да предположи, че московските недвижими имоти ще се окажат такъв сапунен мехур.

— Не смей да ме гледаш така! — изкрещя Дудикова и отиде в кухнята, като тресна вратата.

— Не те гледам — аз заситних след нея. — Да ти направя ли чай?

— Направи ми лоботомия! — помоли ме тя.

Аз стоях и не знаех с какво да се захвана. В стаята за беля ревеше детето.

— Ей сега ще дойда — уверих приятелката си и хукнах при сина си. Мислите ми трескаво скачаха от едно на друго. Появиха се толкова много въпроси, че се смутих. Дали Динка ще продължи да наема тази квартира, при положение че вече не й е по джоба. Къде ще отидем ние, ако тя трябва да се премести. С какви пари ще живеем и тримата? Какво изобщо ще стане? Дали ще има лека буря или ще се стигне до мащабна криза, от която цялата страна ще трябва да излиза няколко години? Господи, бях абсолютно неподготвена за такива въпроси.

— Искаш ли да пийнеш? — изведнъж се раздаде глас откъм вратата. Динка стоеше на прага с бутилка мартини и две чаши. Изглежда, че докато аз съм се суетила и съм хранила детето, тя вече беше успяла да удари няколко чаши.

— Нали кърмя — отговорих аз.

— И какво? — Динка повдигна рамене и наля чашите. Аз взех своята послушно и отпих. Сигурна бях, че малко мартини няма да навреди на Костик.

— Ще бъде нещо като тост за упокой на душата — трагично прошепна Динка.

Аз едвам не се задавих.

— Да не си се побъркала тотално? Мислиш ли какви ги дрънкаш? Това са само пари!

— Това е само фатален край — кимна Динка и изпи чашата с мартинито на един дъх. — Ти защо не пиеш?

— Не искам! — ядосах се аз. — Сигурна ли си, че не можеш да вземеш никакви пари от фонда? Казваше, че ако стане нещо, ще успееш. Нали не са вложили всичко в недвижими имоти? Сигурно е имало и някакъв стабилизационен фонд.

— Откъде си научила такива думи? — подсмихна се Динка. Да й се не види, дори в такъв момент се държеше високомерно и с насмешка, както винаги. Човек не може да избяга от същността си.

— Може да са вложили пари в някакви ценни книжа или в произведения на изкуството… — предположих аз.

— Знаеш ли, и аз си помислих за това, но се оказа, че на взаимните фондове им е забранено да влагат пари в стабилни активи. Законодателят им го е забранил! Представяш ли си?! Вече не помня как точно се казваше законът. В общи линии взаимните фондове са длъжни непрекъснато да осигуряват бързи обороти. Не могат да купят един вагон злато или брилянти и да ги държат с години, гарантирайки неприкосновеност на капитала. Те имат право само да спекулират.

— Значи няма никакъв шанс, така ли?

— Не знам, около сградата на фонда се бият. Вратите са затворени и виси обява с горе-долу следния текст: „Добре хора, простете ни. Не ни поменавайте с лошо. В крайна сметка сами сте си виновни, че вярвате в Дядо Мраз." И още: „За каква икономика може да става дума в Русия? За какво говорите?"

Динка се развесели, подгрята от няколкото чаши мартини. А аз… ами също не изоставах от нея. Перспективата за гладна зима на улицата унищожи готовността ми да бъда трезва.

— А защо банките са такива идиоти?

— Защо да са идиоти? Банките спечелиха пари, застраховаха рисковете, а хилядите, изтеглили ипотечни кредити, които са купили ултраскъпо това, което в момента струва копейки, ще им осигурят свръхпечалбите. Те ще изплащат дълговете си към банките десет години и забележи — ще плащат на луда цена и при това с лихва.

— Много весело. А какво ще стане с нас? — зададох на пияна глава въпроса, от който и двете изтрезняхме.

Динка се намръщи.

— С нас положението е много лошо. Разбира се, ще се опитам да взема нещо от фонда, но… Те ще фалират официално, а имуществото им е само празни хартийки. Нали ти казах.

— Не разбрах всичко — виновно се свих аз. — Какво искаш, в момента вместо мозък имам гърди.

— Гонейки свръхпечалби, са се изхитрили да вложат всичките ни пари в несъществуващ комплекс. Проверих. Там дори не са започнали да строят. Изкопан е само някакъв ров. А земята, на която е трябвало да се строи, е частна собственост на разни виладжии и никой не е и мислил да ги обезщетява.

— А защо никой не го е проверил досега? — учудих се аз. Костя вероятно щеше първо да обърне всичко с хастара навън.

— Защото защо… — вбеси се Дудикова. — Какво да проверяваш, след като лихвите ти влизат в джоба редовно. Това беше най-стабилният пазар в страната.

— А какви бяха всичките тия стачки на измамените инвеститори. Помниш ли, преди година ги показваха по телевизията? — аз си спомних как някакви тълпи от зачервени от възмущение хора обсаждаха с плакати кметството и искаха да им достроят домовете

— Имаше такова нещо. Помня — кимна приятелката ми, докато разливаше последното мартини. — А след това се оказа, че на всеки инвеститор се падат по десет жилища. И те всички са играчи. И сега пак те, както и московското кметство, ще изсипят активите си и ще напълнят и без това пренаситения пазар с безкрайни количества никому ненужни метри недостроени или даже построени жилища.

— Тъжна работа, момичета — обречено кимнах аз.

Започнахме с удоволствие да обсъждаме темата колко бедни и нещастни сме.

— Много, много нещастни, а главното — бедни — кимаше Динка.

Разбира се, ние бяхме абсолютно пияни, доколкото беше възможно в нашето положение с една бутилка мартини.

— Особено бедна съм аз. Откъде ще намеря двайсет бона.

— Кредиторите ти не могат ли да почакат?

— Да, няколко дни — усмихна се Динка. Особено нашият главен лекар. Той е известен с търпението си.

— Утрото е по-мъдро от вечерта — опитах се да успокоя приятелката си аз.

— То се знае — мрачно се усмихна Динка и отиде да спи.

Само че нито следващата, нито която и да е друга сутрин не ни донесоха облекчение или надежда. Оказа се, че Динка, която беше сбъркала при вложението на паричните си средства, е удивително проницателна за всичко друго. Сигурно винаги е така. Докато говорим за нещо абстрактно, очертаваме правилно как трябва да стане всичко и как става в действителност. Прогнозите за пазара на ценни книжа, цените на хляба, перспективата Черна гора да се отдели от Сърбия. Всичко, за което се сетите, стига да не се отнася пряко до нас. Но щом стане дума за собствения ни джоб, сме способни да повярваме, че някой крайно глупав и безкрайно добър магьосник ще превърне всеки наш лев в пет. Или в двайсет и пет. Ще ни даде всичко и няма да поиска нищо за себе си. И най-важното, на нас няма да ни се налага да се потрудим за тази магия нито минута. Достатъчно е само да закопаем парите в полето на чудесата в страната на глупците и на сутринта ще порасне цяло дърво с банкноти. До какво довеждат подобни капиталовложения Буратино[28], знаят всички, но никой никога не е готов да види себе си в ролята на тоя дървен глупак.

— И аз! И аз не съм готова! — биеше се в гърдите Динка, когато главният лекар си поиска обратно седемте хиляди долара, които й беше дал срещу лихва.

— Всеки може да загуби пари — анализирах ситуацията аз. — Но ги получават тези, които лично са се потрудили. Уверена съм, че организаторите на вашия фонд в момента си живеят царски някъде в Кипър или на Канарските острови.

— Ще те убия. Само още една дума и ще те унищожа — зъбеше ми се Динка. Но не минаваше и час и ние пак се захващахме да нищим станалото. И си казвахме, че мошениците, които прибраха парите на Динка, сигурно ще си накупят жилища в Москва, защото те скоро ще струват жълти стотинки.

— Господ ще ги накаже — утешавах аз приятелката си, макар че и аз, и Динка разбирахме, че сами сме си виновни. Никой не ни е бъркал нито в джоба, нито в портмонето. По-точно в нейното портмоне. Тъй като във фонда нямаше мои пари. Всички мои пари бяха у Костя. И нямаше никакъв шанс той да ги вложи във фонда за подпомагане на Дина Дудикова. Единственото, което Костя щеше да каже, е: „Аз ви предупреждавах" За съжаление, този път се оказа напълно прав. Защото около месец след рухването на фонда ситуацията започна да става зловеща. Започнаха да се сбъдват и най-мрачните прогнози на болното въображение на приятелката ми. Крахът на взаимните фондове обхвана цялата страна. Оказа се, че из цяла Русия са организирани взаимни фондове, които са залагали на московската недвижима собственост. Както в добрите стари години на криза, всички членове на многострадалната руска средна класа загубиха пари в тоя сапунен мехур. Много малки банки също не издържаха и се разклатиха под натиска на вложителите, които решиха да си изтеглят спестяванията наведнъж. Всички се страхуваха, че пожарът на новата криза ще изгори спечеленото с къртовски труд. Отново се появи разнородна тълпа от безработни с възможно най-добра квалификация.

Защото в нашата страна кризата не засяга само стругарите и водопроводчиците. А всички, които стоят пред компютрите с бели ризи и вратовръзки, изпадат в крайно неизгодно положение при изчезването на такова количество работодатели. Конкуренция, конкуренция и пак конкуренция. Оказва се, че в Русия има огромен брой мениджъри от средния ешелон, които владеят английски прекрасно, имат дипломи по бизнес администрация и опит. И ако искаш да си намериш работа, трябва да можеш да предложиш на работодателите още нещо.

— А как е твоят Константин? — изтърси веднъж майка ми, когато й се обадих да й съобщя за пореден път, че аз и внукът й сме добре.

Първата мисъл, появила се в главата на майка ми, след моите страшни приказки за мениджъри, които като нищо остават без работа, беше: „Няма ли да остане без работа един скучен и заядлив мениджър по международни превози?"

— Прекрасно. Много е добре — пророних аз, докато си преглъщах сълзите, макар и да не знаех дали е така. Защото дори и за секунда не бях помисляла, че Костя може да пострада. Макар че така и не ми се беше обадил. Каквото и да си говорим, той отдавна трябваше да се е появил на хоризонта. Като виждах колко й е трудно на Динка, а трябваше да се грижи и за нас, започнах да си мисля да се обадя на Костя и да му съобщя радостната новина. Имам предвид да му съобщя за раждането на сина му. Евентуално неговия син. Мисълта, че са минали три месеца, а Костя проявява потресаващо равнодушие към съдбата ми, ме смущаваше ужасно. Измъчвах се няколко дни и накрая се насилих да набера домашния ни телефон. Всъщност, отначало се обадих на мобилния на Костя, но той беше извън покритие. Аз стиснах зъби и набрах домашния.

Отговори ми сигнал свободно. Позвъних му след час и после пак, но резултатът беше същият. Всеки път, когато набирах и чувах сигнала свободно, сърцето ми се свиваше и биеше някъде в петите ми. Мечтаех да чуя гласа му. Страхувах се, че ще го чуя. Страхувах се, че няма да го чуя. Вълнението ми не подлежеше на описание. Но Костя не отговори нито след два, нито след четири часа, а мобилният му продължаваше да е извън покритие.

— Защо си толкова изнервена? — попита ме Дина.

— Аз ли? Защо реши така? — опитах се да се измъкна аз, но предателските сълзи вече бяха на очите. И заридах. Плаках цял час, без да спра, а Динка се въртеше около мен с валериан и слушаше воплите ми за това, „че той вече не ме обича", „сигурно се е преместил", „свършено е с мен."

— Стига! — изкрещя накрая тя, измъчена от моя плач. — Защо му се обади?

— Мислех… Исках да…

— Ти какво очакваше, като му каза, че си спала с Денис. Изобщо беше ли на себе си?

— Какво искаш да кажеш? — ахнах от обида аз. Очите ми моментално пресъхнаха.

— Нищо. Няма да се върне. Спри да се надяваш и да мечтаеш!

— Ти откъде знаеш? — Аз я погледнах с подозрение.

Динка отклони поглед.

— Знам, не ме питай откъде.

— Не! Питам те — запънах се аз.

— Успокой се, че ще ти изчезне кърмата.

— Скоро аз самата ще изчезна — извиках аз. — Казвай! Криеш ли нещо от мен?

— ДА! — викна тя в отговор.

И замълча. Минаха няколко минути, в които останахме на канапето в пълно мълчание. След това тя въздъхна, прокашля се и ме погледна.

— Говорила си с него, нали?

— Да. Обадих му се, докато ти беше в родилния дом. Помислих си, че може да те посети, да види сина си и тем подобни… И да се сдобрите.

— А той?

— Каза, че му е напълно безразлично какво дете си родила и чие е. След което ми затвори. В първия момент не можах да повярвам. Реших, че е от нерви, че нещо не е разбрала. Обадих му се пак и той ми каза, че напуска жилището и ми подаде молба за развод. Помоли да не го безпокоя повече. Точно така каза: „Моля никой от вас повече да не ме безпокои!" — изсумтя тя. — Прекалено много сме го безпокоили, разбираш ли.

— Това е сигурно — казах аз съвсем тихо.

— Какво ще правиш? Само не прави глупости. Аз изобщо не исках да ти казвам.

— А трябваше, защото нямаше да храня напразни илюзии. Но по-добре късно, отколкото никога — кимнах аз. — Искам да остана сама.

— Няма да те пусна никъде сама — нареждаше Динка и стискаше ръката ми панически. Аз се обличах трескаво. Имах усещането, че не ми достига въздух.

— Скоро ще се върна.

— Какво си намислила? — разпищя се Динка. Изведнъж разбрах от какво се страхува и се разсмях.

— Ще се върна след час. Обещавам. Имам нужда да помисля какво ще правя занапред. Нали не мислиш, че ще си зарежа детето?

— Не — съгласи се тя и ми пусна ръката. На мястото, където я стискаше, остана червена следа.

— Връщам се след малко. Спокойно.

— Добре! — Дина се смути от спокойствието ми.

Аз си закопчах якето, излязох навън, минах през прохода между две сгради и тръгнах нататък, без да знам къде точно отивам. Внимавах само да не стъпя в локва, за да не си намокря краката.

Оказа се, че през деня е валяло. А аз дори не съм забелязала. Колко много неща не съм забелязала. Костя ме е разлюбил отдавна, а аз толкова се страхувах да не го загубя, че дори не разбирах колко сме се отчуждили.

— Извинете — промърмори някой зад гърба ми, защото от всички тия мисли бях спряла внезапно на тротоара и този някой с всичка сила се блъсна в мен.

— Не е станало нищо страшно — махнах аз с ръка и изведнъж осъзнах, че най-страшното наистина вече беше станало. Ето я болката, от която толкова се страхувах. Ето я. Костя изчезна от живота ми завинаги. Завинаги. Няма повече да седим заедно на масата, да лежим под една завивка и да вдишвам приятния му и близък аромат. Няма да слушам безкрайните му аналитични прогнози. Гърдите ми се разкъсваха от болка. Помислих си, че ако можех да върна времето назад, за нищо на света нямаше да отида на онова злощастно парти. Точно тогава откъснаха от мен Константин, който ми беше толкова близък и скъп, че имах чувството, че са ми ампутирали ръката. Никога не бих се доближила до друг мъж, дори да е най-прекрасният принц, само и само да не загубя правото да слушам досадното дуднене на Костя сутрин. Стана точно това, от което се страхувах. Аз не съумях да скалъпя поредния хепиенд, който да изтрие от паметта ни историята с изневярата, с Денис и неговите сини очи, за които в момента изобщо не ми пукаше. Костя не разбра, не прости, не забрави и не се върна при мен. Всъщност е възможно, дори и да не му бях изневерила, пак да се разделим, да се разпаднем като елементарни частици, които преди са оставали заедно поради силата на някакво невидим магнитно поле на любовта, което е спряло да ги задържа. Полето е изчезнало. Любовта е изчезнала и ако е станало така, никакви жертви нито от моя, нито от негова страна нямаше да ни задържат заедно. Щяхме да се разлетим в различни посоки като след космически взрив — две различни абсолютно отделни галактики.

Възможно е Денис да е бил само поводът, възможно е…

Сега, когато стана всичко това, когато сърцето ми е готово да изскочи от гърдите и ме разкъсват ридания, най-накрая разбрах, че вече съм абсолютно свободна.

Може да съм самотна, изоставена и нещастна, но… Сега бродя по улиците на Москва и ридая, не знам какво ще стане утре. Обърнах страницата, болеше, да. Но пред мен стои чист лист, върху който мога да напиша, каквото пожелая. Всичко, което ми дойде наум. Много по-силна съм. След като преживях този ден и тази болка, и не само я преживях, но дори на моменти почувствах необяснимия и дълбок смисъл на ставащото, значи всичко ще се промени. На всяка цена. Черното ще стане бяло. Бялото — сиво… зелено като цвета на пролетната трева, синьо като морето, което отразява във водите си ясното безоблачно небе, и всякакви други оттенъци на дъгата, които просто благоволях да видя.

По някакъв странен начин точно тогава успях да стигна до истината, че животът е прекрасен. Винаги е прекрасен. И този факт изобщо не зависи от това, което се случва в момента.

ГЛАВА 4

Ход с коня (или по-скоро с гъската)

След като е така, трябваше да придобия ново отношение към всичко. Отношение на голям отговорен човек, който държи в ръцете си освен собствената си съдба, съдбата на миниатюрния, прекрасен и въпреки съмненията ми тъмноок Константин. Претеглено и добре обмислено. Например да не допускам вкъщи да свърши алкохолът в най-неподходящия момент. Къде се е чуло и видяло две големи умни жени да не могат да намерят вкъщи капка алкохол, който им е толкова необходим, за да се освободят от стреса и да вземат въпросните обмислени и отговорни решения? В онзи ден, когато искрено скърбях за изминалия период от живота си, период, в който имах и прекрасен принц, и прекрасна сватба, и хепиенд, стигнах чак до „Горни поля", спирка доста отдалечена от Марино. Там имаше голям магазин, в който, след като се успокоих, избрах три различни бутилки алкохол, за да можем двете с Динка да си тъгуваме и да философстваме безпроблемно. Първо попълних запасите от любимото ни мартини, като замених сладникавото романтично бианко със суровото реалистично екстра драй. Сега не беше моментът да се пият сладки питиета. После, след кратък размисъл, сложих в количката и бутилка с арменски коняк, за да можем да решаваме и най-трудните въпроси. И накрая — бутилка червено чилийско вино. Аз бих купила грузинско, но по някакви причини продажбата му беше забранена в нашите магазини.

— Добра комбинация — усмихна се касиерката. В магазина почти нямаше хора, тя очевидно скучаеше и нямаше нищо против да си поговори с някого. — Няма ли да си вземете и нещо за мезе.

— Положението е такова, че ще се кара без мезе. — отговорих й аз и я погледнах сериозно. Макар че всъщност просто не бях сигурна дали парите по многострадалната ми карта, на която си получавах майчинските, ще стигнат за мезе.

— Вземете си поне чипс — весело ми предложи касиерката.

— Не, политическата нестабилност изисква да бъдем нащрек.

— Не ми говорете — въздъхна касиерката. — Картата ви е отхвърлена.

— Нима? — натъжих се аз. — Толкова ли малко пари са ми останали? Опитайте без виното, моля.

— Не, пак не стигат. Да махна ли и коняка?

— Не, само не коняка — отговорих сурово аз. — Ако не си купя коняк, няма да изкарам до утре.

— Става — радостно се усмихна момичето. — Стигат Ви само за коняка.

— Дали да не взема още един? — замислих се аз. — Или пък направо водка?

— Какво решихте, ще вземете ли още един коняк? — леко смутена от дилемата ми, уточни продавачката. — Мога да се опитам да маркирам два наведнъж.

— Недейте. Ще се наложи да се задоволя с един. Дошли са тежки времена.

— Какво Ви се е случило? — се поинтересува продавачката, докато чакаше да излезе бележката.

Аз се замислих. Наистина, какво се беше случило?

— Разделих се с мъжа си. И това е всичко. А освен това не знам от какво ще живея — добавих аз.

— Такива неща се случват на всички — разочаровано реагира продавачката.

Разбрах, че тя очакваше някаква пикантерия от сорта на: „Приятелката ми роди негърче" или „Свекърва ми я изнасилиха извънземни и сега може да чете мисли."

— Освен това приятелката ми роди негърче. И загуби шейсет хиляди долара, двайсет, от които — чужди — добавих аз, за да зарадвам касиерката. Тя се усмихна с недоверие и ми подаде бележката за подпис. Аз я подписах и си тръгнах. Догони ме въпросът й:

— Наистина ли роди негърче?

— Разбира се, че наистина — кимнах аз, като се обърнах леко към нея, без да спирам да вървя. Гледай ти, а историята за шейсетте хиляди долара не й направи впечатление.

Това хората сме удивителни създания. Точно това казах на Динка, когато се прибрах вкъщи. Динка прихна, като видя за какво съм похарчила последните си жалки спестявания и потри ръце.

— Ако знаех за какво си тръгнала, щях много по-рано да те изгоня от вкъщи — увери ме тя.

— Ще трябва само първо да нахраня Константин, за да не му се налага да опитва поне коняк.

— В умерени дози конякът подобрява кръвообращението и съня — усмихна се Динка, докато кърмех сина си.

Ако някой ни гледаше отстрани, щеше да реши, че всичко ни е наред. Но изобщо не можеше да се каже, че веднага съм забравила всичко и съм хукнала напред, подскачайки и берейки теменужки. Защото, както и да се шегувахме, онази вечер изпихме целия коняк до дъно. Както и патрончето водка, което Дина купи от близкия павилион толкова късно, че дори не помня в колко часа. Друго може и да не умеем, но знаехме да пием, както от радост, така и от мъка.

„Ще се справим" убеждавахме се една друга, докато карахме Костя да пие изкуствено мляко от шише. Той мрънкаше недоволно и се опитваше да се измъкне. Но не му се удаде.

— Днес гърдата е затворена заради ревизия. Извинявай, братле, но ще се наложи да се задоволиш с биберона — с пиянски глас го убеждаваше Динка. Аз с мъка пазех равновесие и му тиках в устата изкуствената храна. Колкото и да бях пияна, си давах сметка, че не е редно да поя сина си с ТАКАВА кърма. Сигурно ще попитате, защо се напих като най-долен парцал, без да мисля за детето си? Отхвърлям такива въпроси с негодувание. Ще ви отговоря: напих се заради него. Защото, ако в онази вечер бях останала трезва и на трезва глава се бях замислила за всичко, което ми се случи, кърмата ми щеше да пресекне завинаги. Вместо това с приятелката ми чудесно си седяхме на пода, вдигахме тържествени тостове, шегувахме се, разказвахме си в какви прекрасни тонове (най-вече в доларово зелено) ще засияе животът ни, когато се измъкнем от тая неразбория. Стигнахме до извода, че дреболии като мъжете или цените на квадратен метър изобщо не могат да попречат на плановете ни. Твърдо се уверявахме една друга, че в близко бъдеще ни очакват страхотни жилища (които сега ще ни излязат много по-евтино). И няма нужда да питате откъде ще вземем пари. Ще намерим отнякъде. И разбира се, и двете ни очаква голямата любов с истински ПП, които на всяка цена ще сложат света в краката ни. Или поне няколко яхти и острова в Средиземно море. Под въздействието на омагьосващо мекия арменски коняк (само недейте да се възмущавате, момичета, няма да ви повярвам, че на тази възраст вече не смятате коняка за меко и вкусно питие) ние най-сериозно вярвахме, че тези призрачни планини от злато са реалност.

— Твоят Костя е идиот! — уверяваше ме Динка.

— Защо? — с удоволствие попитах аз.

— Къде ще намери друга като теб? Търпелива, умна и най-важното ЧЕСТНА! И да готви така!

— Наистина! Ати си финансов гений. Беше изчислила абсолютно всичко! Просто не ти провървя!

— Разбира се — главата на Динка клюмна окончателно.

Да, състоянието, до което се докарахме онази вечер, беше единственото подходящо за случая.

— Знаеш ли за какво съжалявам най-много? — попитах я аз.

— За какво? — поинтересува се Дина.

— Толкова си мечтаех момченцето ми да се роди с кафяви очи и Костя да го признае за свое, а сега излиза, че всичко е било напразно.

— И?

— Ами в такъв случай бих предпочела Костя-младши да беше със сини очи. Не мога да си кривя душата, очите на Денис бяха върхът. Аз се преместих в креслото, безразсъдно се разплух в него и с целия си вид давах да се разбере, че вече изобщо не ми дреме за нищо. Особено за бившия ми мъж.

Но на другата сутрин нещата изобщо не изглеждаха така романтично. Няма да споменавам за това, че ме болеше главата, а Костик ревеше и искаше да го друсат като дрънкалка. Няма да ви описвам угризенията на съвестта, които изпитах, когато осъзнах, че съм се напила като казак, бидейки майка на четиримесечно бебе. Няма нужда да споменавам, че и Динка не изглеждаше по-добре от мен. Всичко това са несъществени детайли. Защото, както можеше да се предположи, се наложи да си платя много по-жестоко, отколкото си въобразявах.

Съществен беше единствено начинът, по който се събудих. Прекрасното бъдеще, което бях рисувала през нощта, беше отлетяло в неизвестна посока. Настоящето ни налегна и не остави никакви съмнения по въпроса, че в момента сме в изключително тежък период от живота си.

— Нямам, казвам ти! Нямам! Слушай! — пискливо викаше сънената, изтощена и сърдита Динка по телефона. Точно тия вопли ме събудиха. Отворих очи и погледнах часовника. Беше седем сутринта.

— Какво става, по дяволите?! Кой се е събудил в ранни зори?! Та това е невъзпитано…

— Млъкни — изсъска ми Динка. — Да? Какво? Да, чувам те. Не, ти ме чуй! Какво? Ти самият нещо си се объркал!

— Кой е? — безгласно попитах аз.

Динка започна да жестикулира отчаяно. От жестовете й, в по-голямата си част не особено прилични, заключих, че е някой от кредиторите й. Натъжих се. Махмурлукът се нахвърли с нови сили върху бедната ми глава.

— В момента не мога нищо да ти върна? Кога ли? Трябва да ми дадеш време! Колко, колко?! Ти си луд! Какво? На съд ли?! Разбира се, няма проблеми! Само не забравяй, че аз съм гола като пушка!

— Затвори му — предложих аз.

Динка ме погледна с интерес и продължи с малко по-различен тон.

— Виж, обещавам, че ще ти върна всичко. Просто моментът не е особено подходящ — тя ми кимна изразително. Аз се замислих за миг, а след това бързо се усетих и хукнах да взема Костик.

— Разбери, това не е в твой интерес! Какво? Не ти пука ли? А какво ще стане, ако на мен спре да ми пука. Колата ми ли? Значи така! Да бе, как не!

— Ааа! — зарева с всичка сила моето бебе.

Динка с най-голямо удоволствие поднесе слушалката към устата му.

— Кой реве ли? — попита тя. — Как кой? Бебе! Чие? Моето, разбира се. Така че си помисли за колко ще осъдиш самотна майка с малко дете. Да, довиждане. Обаждай ми се, разбира се.

— Разкара ли се? — внимателно попитах аз, когато Динка замислено постави слушалката върху телефона.

— Да бе. Така ще зареже всичко. С детето стана добре, но мисля, че много бързо ще разбере как стоят нещата в действителност и чие е детенцето.

— Какво ще правим? Това вашият главен лекар ли беше?

— Не. Главният лекар ми крещя вчера. Каза, че ако до понеделник парите му не са се върнали в джоба му, мога да се смятам за безработна.

— О, Господи! — закрих устата си с ръка аз. Тази новина беше по-страшна от равнодушието на Костик. Все някак си щях да се оправя и без Прудников, но без работата на Динка, едва ли.

— Да, седем бона на главния лекар и десет на тоя кретен.

— Кой е той?

— Шефът на банката, която обслужва медицинския център.

— Той какъв ти е?

— Приятел от детинство — сопна се приятелката ми и нервно смачка салфетката, която държеше. — Любовникът ми. На непълно работно време. Женен е, разбира се. И по всичко личи, че е взел десетте бона от касата в банката.

— Откраднал ли ги е?

— Не, защо. Взел е кредит. Което е още по-лошо, защото няма да ме остави на мира.

— А останалите три?

— Не са важни. От нашия пластичен хирург. Нали помниш, че ти казах, че тя премахва целулит. Изкарва луди пари, а даде само три бона. Предпазлива е!

— Какво ще правим сега? — ужасено попитах аз.

— Мога изобщо да не ходя на работа — замислено си разтърка слепоочията Динка.

— Какво ще стане, ако не им ги върнеш сега. Ще им ги върнеш, когато можеш.

— И без това е ясно като бял ден, че ще ги върна, когато мога! — ядоса се Динка. — Въпросът е — кога ще мога? Особено ако загубя прекрасната си работа.

— Може пък и да не те уволнят.

— Да не ме уволнят ли? — опули се срещу мен Динка. — Ти ще оставиш ли на работа счетоводител, който ти е длъжник и не си връща дълга.

— Теб бих те оставила — намръщих се аз. В края на краищата това е частен въпрос.

— Ще видим — съгласи се Динка и набра телефона в офиса си. — Ало, Пьотр Исмаилович, обажда се Дина Лвовна. Днес ще закъснея, трябва да поработя върху баланса. Какво? Как може да съм толкова нагла ли? Да предам всичко, така ли? Моментално?

— Всичко е ясно — въздъхнах аз. Динка отдалечи слушалката от ухото си и я насочи към мен. Тя бълваше ругатни. Динка си чоплеше зъбите и се правеше, че леещите се от телефона ругатни изобщо не я засягат. След това, когато Пьотр Исмаилович малко се поуспокои, отново се включи в разговора.

— Казах Ви, че ще Ви върна всичко. В края на краищата не съм виновна, че фондът гръмна. Ах, Вас фондът не Ви интересува! Дали сте парите на мен! И ще ме съдите?

— Да донеса ли Костик? — прошепнах аз, но Динка се усмихна и отказа.

Още известно време тя се опитваше да апелира към здравия разум на главния лекар във вече очевидно бившата си работа, обяснявайки, че претендентите за скромното й автомобилче са прекалено много. Но разумът на главния лекар оставаше глух. Накрая Динка измърмори нещо за сбогуване и затвори телефона.

— Сега убедили се? — гледаше ме така, сякаш съм казала, че любезният Пьотр Исмаилович ще й предложи финансова помощ.

— Даа, аз имам бивш мъж, а ти…

— А аз — бивша работа. Красота! Остава да се лиша и от колата си и мога смело да си поръчам надгробната плоча с надпис: „Тя изживя краткия си живот безполезно и глупаво."

— Веднага престани! — възмутих се аз. — Няма добър счетоводител, който да е останал без работа.

— Така ли мислиш? — с надежда ме погледна Динка.

Но в действителност нещата изобщо не бяха толкова розови, колкото си мислех. Кризата, в чието съществуване никой не вярваше, макар и да не беше повсеместна като предишната от деветдесет и осма година (която доведе до безизходица цялата страна), нанесе съществени щети, особено в Москва. Постепенно заплатите паднаха двойно. Динка можеше и да търси висока заплата, тъй като беше опитен счетоводител, но никой не й я предлагаше. Единственият ни източник на доходи беше безкрайната върволица от малки фирми, които не можеха да си позволят счетоводител на заплата. Динка прекарваше денонощно времето си да съставя нулеви баланси ида изчислява ДДС и данък печалба. Само че след няколко месеца живот, при който парите едвам ни стигаха за наема и за храна, а телефонът поне по три пъти на ден звънеше и някой крещеше, че иска да му се върнат парите, търпението на Динка стигна предела си.

— Край! Повече не мога така! — развика се тя, когато след неочаквано позвъняване на вратата имахме удоволствието да се срещнем лице в лице с познатия й от банката, чийто любовен плам беше угаснал.

— Ще ми върнеш всичко! Боклук!

— Ти самият не си стока! Не разбираш ли, че в момента не мога да направя нищо!

— Изобщо не ми… — пръскаше слюнка той. — И за детето си ме излъгала!

— Аз ли? Аз ли съм те излъгала? — неочаквано дори за мен изпъчи гърди Динка. — Това какво е? Не е ли дете?

— Това не е твое дете — сочейки с пръст Костя, пелтечеше банкерчето.

Трябва да призная, че когато го видях на живо, останах леко учудена от вкуса на Динка. Този пълничък, обсипан с лунички, рошав рижав бюргер изобщо не приличаше на романтичен любовник. Но, както се казва, всеки си има свой вкус. А сега тоя смешен Дон Жуан гледаше заплашително побеснялата, риеща с копито Дудикова и отблъскваше сина ми.

— Да, не съм го раждала, макар че и това зависи от гледната точка, защото, когато това момченце се появи на бял свят, майка му — и тя ме посочи — се въргаляше в безсъзнание. Така че аз първа срещнах новия човек на пътя му в нашия свят.

— А? — тъпо реагира банкерчето.

— „Б"! — очите на Динка блеснаха победоносно. — И тъй като поредният представител на силния (майтап) пол остави това мъниче без средства за препитание, цялата отговорност за него легна върху мен. Върху мен и само върху мен, защото, както можеш да забележиш, майка му е напълно безполезна.

— Но… — опитах се да се намеся аз.

— Недей да спориш. Знам, че правиш всичко по силите си, но както аз, така и ти разбираш, че без мен си загубена — настойчиво продължи Динка и ме погледна изразително в очите.

— Загубена съм — веднага се съгласих аз. И за всеки случай с накуцване се отправих към кухнята.

— И какво? — вече доста по-тихо попита банкерчето.

Динка изморено си избърса потта отчелото.

— Ами това, че аз се боря като прасе с тикви да опазя този нов мъж здрав и невредим и едновременно с това се чудя как да ти върна парите, а ти пристигаш тук да ме плашиш. Какво целиш? Така или иначе аз пари нямам.

— Никакви ли? — с едва прикрита надежда попита той.

— Вчера изпихме последните — обадих се аз от кухнята, макар че през последния месец почти не бяхме пили. Почти…

— И изобщо можеше да бъдеш по-снизходителен към жената, която ти се отдаваше толкова всеотдайно.

— Ама аз… всъщност нямах предвид… — изчерви се банкерчето.

— А трябваше да имаш предвид. Отбележи, че отношението ми към теб беше абсолютно безкористно. И с нищо, нито с дума, нито с намек не съм те компрометирала пред жена ти.

— Да, но тя знае за кредита! — примоли се банкерчето. Виждаше се, че яростта му е утихнала.

— И какво от това? Нали ти си го теглил. За мен не знае нищо. И няма да научи, освен ако не ме притиснеш до стената — Динка реши да използва (само веднъж) удар под кръста.

— Какво да й кажа?

— Кажи й, че си загубил парите на борсата. Че компетентни хора са те посъветвали да купиш акции от компания, която вече не съществува, а ти, горкичкият, си им повярвал. Измисли нещо. Излъжи я! И спри да ме тормозиш!

— Да бе! А парите на банката трябва да ги връщам аз! — възмути се той.

— Бива ли да си толкова стиснат? Нали виждаш, че гледаме бебе. Дай ми малко време и ще ти върна всичко. Съгласен ли си? — Динка набързо го избута в коридора.

— Страшна работа — възкликнах аз, когато вратата се затвори след банкера. — Ама и тебе си те бива.

— Бива си ме. Готова съм на всичко, за да го разкарам — въздъхна Динка. — Но трябва да сме наясно, че тоя спектакъл няма да минава още дълго.

— Защо?

— Защото защо… Подписала съм му разписка за парите. Според нея вземам от него пари назаем, които се задължавам да му върна. Но не веднага. Чак след половин година. Но той на всяка цена ще се обърне към адвокат. И ще ме пипне. Или по-точно ще пипне колата ми.

— И какво? — разстроих се аз. — Няма ли никакъв изход?

— Защо? Винаги има изход. Но сега според мен е моментът само за едно-единствено нещо.

— За какво? — полюбопитствах аз. Разбирах, че от това, което ще предприеме Динка, зависи и моят живот. Защото, макар и кризата да не беше глобална, хората бяха започнали да харчат много по-малко за почивки. А НН, за да не си предизвиква съдбата, беше затворил временно малкият ни дамски клуб на Ленинския хълм.

Разбрах го, когато картата ми не откликна по никакъв начин при опита да си изтегля майчинските за съответния месец. Оказа се, че обезщетение няма и няма да има. Никога.

— Как мислиш, дали вече ни се случиха всички възможни гадости, които можеха да ни се случат? — попита Динка.

— Мисля, че по-голямата част вече ни се случиха — казах аз, след като премислих добре, и изброих наум всичките ни беди.

— Сигурна ли си? А какво ще стане, ако тоя кретен се върне да ми вземе колата.

— Да, само това още не е станало — безпристрастно се съгласих аз.

— Ами ако ни увеличат наема, който и без това не е особено нисък?

— Това ще е голяма беда — пак кимнах аз. — Знаеш ли, май че си права, неприятностите изобщо не са свършили. И какво ще правим?

— Кажи ми, наистина ли обичаш толкова много тоя прашен, смърдящ и пълен със задръствания град? — нежно се поинтересува моята приятелка.

Разбрах, че наистина е настъпил краят, след като Дина възнамерява да напусне Москва. Москва — градът на мечтите й, въплъщението на всичките нейни (и мои) надежди и упования. Да я напусне, означаваше пълно и безусловно поражение. Капитулация. Означаваше да се остави на милостта на победителя. Беше ужасно, но какво друго можехме да направим. И аз се съгласих.

— Според мен тук е отвратително. С удоволствие бих прекарала зимата в по-подходящи условия.

— Някъде на морския бряг — мечтателно предложи Динка.

— Да, разбира се — нежно се усмихнах аз. — Казват, че по това време на годината на Хаваите е страхотно. Заминаваме ли?

— Иска ли питане? — плесна с ръце Динка. — Но първо ще трябва да навестим близките си. Не си ли съгласна?

— Съгласна съм — без сянка съмнение кимнах аз. И след като минахме през огън и вода, двете с Динка се оказахме на асфалта, нахвърляхме в колата й изключително разнообразните си и впечатляващи вещи и се отправихме по околовръстното към изхода за Горки. Оттам поехме към Купавна, Фрязино, Орехово-Зуево, Покров[29] и накрая след няколко часа, като оставихме зад гърба си на хълма, обградена от оголяла брезова гора, Леоновска църква, стигнахме до екологично чистите си родни места, а именно до Петльово.

ГЛАВА 5

Планетата Петльово

Случвало ли ви се е някога да започвате живота си отначало? На мен — често. Обикновено — от понеделник, макар че понякога съм отваряла новата страница и в сряда, и в петък или пък във всеки друг ден освен неделя. В понеделник обикновено започвам да правя гимнастика, старателно размахвам крака и ръце сутрин, докато някой спешен случай в работата не ми убие желанието да си съкращавам свещения сън с половин час. Също така започвах и диети. Имаше случай, когато се опитвах да ям само пилешко, сирена и червено вино. Това беше най-хубавата диета на света. Спазвах диетата от понеделник та чак до неделя, като наблягах най-вече на червеното вино, а в края на уикенда, когато, едва държейки се на краката си, гледах звездите от балкона, Костя ми каза, че отказва да живее с кльощава алкохоличка и че му се повдига при вида на пилешко.

— Пречиш ми да бъда идеална! — възмутих се аз.

— Но пък се опитвам да запазя прекрасните ястия със свинско, говеждо и гъби, както и печения на фурна френски омлет, които заради твоите прищевки изчезнаха от трапезата ни.

— Аз предпочитам храната — сложи край на новия ми живот съпругът ми.

В края на краищата слабеем, за да се харесаме на мъжете си и затова е глупаво да го правим, против волята им. Макар че лично аз слабеех заради себе си. Защото, когато бях млада, страшно обичах червено вино. А сега — в дните на самотната си зрялост (колко приятно е понякога човек да се съжали сам), предпочитам коняк. Ако трябва да продължа линиите на безкрайните си нови животи, трябва да кажа, че няколко пъти смятах да стана просветена, поради което прекарах няколко часа в медитация. Изпълнявах всички инструкции в книгите за просветление. Тоест, заемах съответната (между другото, много сложна) поза, палех ароматни клечки и свещи, изхвърлях всички мисли от главата си (това беше най-лесно от всичко) и задрямвах, слушайки от касетка звуци от природата. След известно време по най-естествен начин успявах да се просветля и да постигна ефекта на напълно празната глава. Превръщах се цялата в морски вълни, които плавно се движеха към брега, във вик на чайка, кръжаща самотно, търсейки риба… докато търпението на Константин не свърши.

— Ще те изпратя в лудница — най-сериозно ми обеща той. И там ще започне новият ти живот.

— Ти си най-земният, невъзвишен и бездуховен мъжкар, когото съм срещала — сърдито отговорих аз, докато с усилие се измъквах от дълбините на абсолютното блаженство. Но приех заплахата му сериозно и временно се отказах от медитациите.

Започвала съм начисто много пъти за дребни неща. Или решавах да стана истинска бизнес лейди, или пък се захващах да отглеждам цветя на балкона и няколко седмици се ровех в сандъчетата с цветя. Но всичките ми пориви замираха, преди да са успели съществено да променят живота ми. Странно е, че колкото и да се стремях към промени, не се получаваше нищо. А сега, когато повече от всичко исках постоянство и стабилност и не желаех никакви промени, новият живот се стовари върху мен с всички сили без никаква инициатива от моя страна.

— Винаги става така — мъдро отбеляза Динка, изплювайки обелка от семка върху калния междуселски път.

Какво по-извратено може да има от това да започнем нов живот в Петльово?

И въпреки това трябва да кажа, че откакто напуснахме Москва, съществено ни олекна. На първо място — изцяло се прекрати моралният натиск, на който ни подлагаха кредиторите на Динка. От това например на нея й се подобри тенът на лицето. Възможно е това да беше резултат и от чистия селски въздух. А аз най-накрая спрях да се чувствам като дребно нелепо нищожество, което никой не иска. Защото знаех, че майка ми има много голяма нужда от мен. Тя прие мен и Костик с такава нежност и беше толкова щастлива, че най-накрая аз се утеших.

— Няма ли значение, че съм сама, без мъж? — за всеки случай уточних аз.

— Никакво. Изобщо не ме интересува мъжа ти — с неочакван оптимизъм реагира майчицата ми и изобщо не показа признаци на безпокойство.

— Мен също — бодро кимнах аз. — И мен също изобщо не ме интересува.

— Разбира се, ако не те беше зарязал, щеше да е по-добре — даде заден ход майка ми. — Но след като е станало така, поне ще си погледам внучето. Да, бонбончето на баба, нали, момченцето ми.

С лекота прехвърлих грижите за сина си на мама и най-накрая почувствах, че идвам на себе си. Идвам на себе си след дългата и нервна бременност, изпълнена с мисли за евентуалните бащи на детето, след раждането, което буквално ме преобърна наопаки, след краха на Динка и тази странна криза, устроена не от друг, а от московските власти. При нея някои загубиха всичко (умници като Дудикова), други останаха без нищо, защото никой нямаше намерение да достроява сградите, които не бяха построени към момента на падането на цените. Някои по-умни и прозорливи чакаха кога цените ще паднат окончателно. През зимата цените паднаха до хиляда и петстотин долара на квадрат, знам, защото Динка, от немай-къде провеждаше мониторинг. Тоест, бяха паднали почти двойно в сравнение с момента, когато динкиният фонд предаде богу дух.

— И това далеч не са пределни цени — уверено казваше тя.

— Жилищата стоят по два месеца и не се продават. Спадът ще продължава. Ех, да имах сега моите четиресет хиляди.

— Представяш ли си колко хора говорят същото? — опитах се да я вразумя аз.

— Да, всички, които изгърмяха с новопостроените жилища — въздишаше Динка.

Да, положението ни трудно можеше да бъде оценено като цветущо, но тъй като бяхме оцелели в преминалата война, безусловно се чувствахме добре. Зимата замрази временно всичките ни стремежи и мечти и засипа със слой пухкав сняг спомените и тревогите. През цялата зима не се случи абсолютно нищо. Аз не работех и живеех на гърба на майка си. Живеехме точно толкова бедно, колкото и в детството ми, само че сега това не ми правеше никакво впечатление. Динка работеше като касиер в местната спестовна каса. Никой от старите ни познати не ни сочеше с пръст с думите: „Все пак ги изгониха от Москва. Никой не се е съмнявал", което можеше да се очаква и щеше да бъде естествено. Всички хора мечтаят за промени, но повечето не правят нищо, за да ги постигнат. Но всички, които са се опитали и са се провалили, предизвикват у останалите чувство на скрито удовлетворение. Демек, вижте колко правилно постъпихме. Добре че не се изхвърлихме. Но на нас никой не ни каза нищо. Може и да са говорили зад гърба ни, но на мен ми се стори, че ни приеха като свои. Хората в нашия роден град бяха безгрижни и спокойни. Те не бързаха заникъде. Не завиждаха на никого и със сигурност знаеха, че след зимата ще дойде пролетта, а след пролетта — лятото. И няма да стане нищо друго, колкото ида се стараят. И затова е най-добре да се успокоят и да кипнат самовара.

— Ще пийнем ли чай? — питаше Дениска, когато надникнеше в нашата стая. С него едно време заедно крадяхме ябълки от градините на съседите.

— С удоволствие — кимах аз, обувах си валенките[30] и отивах у тях. Дениска имаше дебела гостоприемна жена и три разнокалибрени дечица, които непрекъснато се бутаха върху топлата руска печка. Ние съсредоточено си посръбвахме ароматен чай от купичките, говорехме си за времето, за риболов, който Дениска обожаваше и за децата, които ги обожаваха всички. Беше прекрасно. Оставах потресена от прелестта на разбъркания като коктейл селски колорит, състоящ се от малки схлупени дървени къщурки с плетени огради и пететажни панелки с топла вода и канализация. Тишината и красотата на покритите със сняг ели внасяха покой в душата ми. Всъщност, бях готова да приема факта, че целият ми живот ще премине тук и ще се състои от седене с количката на детската площадка, любуване на природните красоти, мълчание и пиене на чай по къщите на съседите. С удоволствие клюкарствах по пейките с другите майки. Харесваше ми да готвя евтини ястия от зеленчуците, които растяха в градината ни.

Когато двете с Динка гледахме новините, ни се струваше, че телевизорът е аквариум, пълен със странни риби, плуващи от един мъртъв град в друг. Москва, Ню Йорк, Токио, Лондон, Банкок… Земетресенията, бурите, цунамито, смените на политическите режими, сушата и пожарите в Европа — всички новини, с които хранят света, тук в Петльово ни се струваха изкуствени, безсмислени, излишни. Защо хората се интересуват само от бедите и нещастията на другите? Защо журналистите обсъждат само смърт, войни и катастрофи.

— Случайно ли загина принцеса Даяна? — ни пита поредният любител на мрачни подробности. Не е успял да вземе интервю от серийния убиец, който прави жените на кайма, и затова му се налага да обсъжда тема, от която никой вече не се интересува. Ами ако все пак Даяна е била убита? Та това е толкова важно. Междувременно ще можем пак да обсъдим целия й живот. Да си припомним любовницата на царствения й мъж Камила и да си създадем име на гърба на английското кралско семейство. Може също така картинно да разкажем за истински престъпления и да покажем нагледно кой и при какви обстоятелства е убил, ограбил, изнасилил и после изял някого и тем подобни… Защо телевизорите ни са пълни с подобни истории? Нима те могат да направят щастливи телевизионните зрители. Честно казано, аз се опитвам да гледам телевизия минимално.

— Господи, ще бъде чудо, ако пуснат някоя комедия. Повръща ми се вече от тия екшъни! — съгласяваше се с мен Динка.

— На мен ми се повдига от всичко, и от новините също — споделях аз.

Ако трябва да бъда откровена, предпочитах тишината пред всеки информационен шум. Понякога щастието се свежда до това в другата стая да спи детето ти. И го разбираш най-добре, когато, преди да заспи, е ревало няколко часа, защото му растат зъби. Малките деца плачат често, но още по-често се усмихват и се радват, че си им осигурил пропуск за този свят. Когато погледнеш във възхитените им влюбени искрящи очички, разбираш, че животът ти не е изживян напразно. Ще бъде справедливо, ако кажа, че малкият Костик преобърна живота ми и му придаде съвършено нов непознат дотогава смисъл.

Но времето минаваше и по лицето на Динка все по-често започваше да се появява изражение на скука и стаени мисли. Пролетта е най-доброто време за промяна. През пролетта синчето ми се научи да пълзи и да отваря всички шкафове, поради което се наложи да ги залепим с тиксо. А Динка Дудикова дойде при мен с въпроса: „Да не би да смяташ да висиш тука цял живот?"

— Цял живот ли ще седим тука? За това ли си мечтала през дългите зимни нощи? — предизвикателно ме попита тя.

— През дългите зимни нощи мечтаех да се наспя. И тази мечта още не може да се сбъдне.

— Зъби ли?

— Да.

— Дано да пораснат по-бързо! — плесна с ръце приятелката, изобразявайки съчувствие.

— Всичко с времето си — дълбокомислено добавих аз.

— Като стана дума за времето. Мисля, че ни е време да се върнем в Москва — хвана се за думите ми Динка.

— На нас ли? — учудих се аз, защото дори и Динка да я чакаше нещо в Москва, мен със сигурност не ме чакаше нищо.

— Да, на нас. Или ти предпочиташ да ядеш цвекло в компанията на майка си до пенсия? — язвително ме попита Динка.

— И с какво ще живееш там? — полюбопитствах аз.

— Ще те давам под наем за сексуслуги. Имаш потресаващ бюст — лакомо ме огледа тя.

Аз се наежих.

— Половин година самота и вече си неадекватна. Няма да е зле да си намериш някого.

— Защо? — учуди се Динка. — А и от къде на къде реши, че съм самотна. Недей да съдиш по себе си.

— Ха? Има нещо, което не знам ли? И какъв е? Колхозник? А къде отиде правилото за дебелия портфейл? — засмях се аз.

— Знаеш ли, на този свят всичко е относително. Тук, сред спокойствието на селските ливади, много неща губят значение. Реших, че след като в живота ми има известен застой, мога да се задоволя само с първа точка.

— Тоест?

— С това, което прави мъжа мъж — изящно ме парира Дудикова.

Гледах я и се дивях колко бързо преживя невероятно трагичната загуба на всичките си спестявания. Тя се смееше, фукаше се и смяташе да поеме към Москва. Какво по-потресаващо може да има от това.

— Кога заминаваш? — поинтересувах се аз. И през ум не ми минаваше, че сериозно вика и мен със себе си. Реших, че е просто проява на вежливост между близки приятелки. И наистина за какво й е да влачи такова бреме със себе си?

— Когато смениш тая трогателна физиономия и благоволиш да си метнеш партакешите в колата ми — засмя се Динка.

Аз се сепнах и я погледнах внимателно. Изглежда, че говореше сериозно.

— За какво съм ти аз?

— Изключваш ли възможността, че искам да помогна на приятел?

— Напълно. Аз си живея вкъщи. На топло съм и не съм гладна. Няма да умра, ако ме оставиш на грижите на майка ми. Следователно ти трябвам за нещо — изказах на глас резултатите от повърхностния анализ аз.

Динка раздразнено хвърли някаква пръчка, която държеше.

— Знаеш ли кое изобщо не мога да разбера? — смени тя темата на разговора.

— Кое? — сепнах се аз. Когато Динка излагаше резултати от напрегнатата си умствена дейност, те обикновено бяха потресаващи.

— Защо не ми оставиха поне работата? Аз съм много добър специалист. А и е очевидно, че ако не работя, няма как да си платя дълговете. Защо не се усетиха?

— Защото в онзи момент им трябваше някой, на когото да си го изкарат.

— и решиха, че е най-добре да съм аз — кимна Динка. — Само че аз премислих и нямам особено желание да бъда аз.

— Какво можеш да направиш? — учудих се аз.

— Ами все нещо мога. Разбира се, няма да ми е лесно да го стиковам със съвестта си, но… го обмислям вече цяла зима и ми се струва, че започна да се получава нещо — Динка грейна в широка искрена усмивка.

— А аз?

— Ти, ти трябва да ми помогнеш — настоятелно каза тя.

— Наказуемо ли е? Спестовната каса ли ще ограбваме? — предположих аз и накарах Динка да се разсмее.

— Наказуемо е и няма никаква връзка със спестовната каса. И те уверявам, че ако направим всичко, както съм го намислила, няма да има никакви други последствия освен ползи и благополучие.

— Господи — прикрих уста с ръката си аз. — Какво си намислила?

— Може ли да не ти казвам нищо сега? Може ли просто да дойдеш с мен? — прехапа устни Динка.

— Интересно защо? — попитах аз.

— Искам, когато научиш всичко, вече да седиш в колата. И когато се развикаш: „ти си се побъркала", „това е пълна лудост" и „аз няма да участвам в такива неща", да бъде вече късно — изчерпателно поясни мотивите си Дина.

Аз се подсмихнах и казах:

— Ами тогава да вървя да си стягам багажа. Но помни, че когато ме вкарат в затвора, ти ще бъдеш длъжна да се грижиш за Константин.

— Почакай — стана сериозна Динка. — Сигурна ли си, че наистина искаш да ми помогнеш? Може би е по-добре все пак да останеш тук?

— И да мухлясам? — размахах ръце аз. — Не, тръгвам с теб. Решено е. И изобщо не ми дреме какво си намислила, в крайна сметка ти се грижеше за мен през цялото време. Без теб с мен беше свършено. Така че го приеми за най-обикновена благодарност.

— Каква реч! — Динка вдигна палец нагоре. — Направо ми се

иска да изпсувам. И така, стига приказки. Тръгваш ли?

— Разбира се! — кимнах аз и хукнах да си събирам багажа.

Майка ми се въртеше около мен и ме умоляваше пак да си помисля и да не се забърквам с Динка Дудикова, която винаги ми е носила само неприятности. Аз обаче нежно я прекъсвах и й обяснявах, че неприятностите ми са само от собствената ми глупост. Който и да ми беше обяснил в онзи момент, че трябва да остана и да не се бъркам, нямаше да го послушам. Дори и да беше господин президентът. Макар че какво го интересувам президента аз. Вътрешният ми глас ми казваше, че няма какво да правя в Петльово. Че временната ми почивка свърши и че ако остана тук сега, никога повече няма да се измъкна. Същото чувство имах, когато прекрачих прага на онова ужасно жилище в Бирюлево. Още една минута на това място и никога няма да се измъкна. Да, може да се каже, че от изблика ми на откровеност не излезе нищо добро, но и това е спорен въпрос. В края на краищата само загубих мъжа си. И както правилно отбеляза касиерката в магазина на „Горните поля", „Това се случва на всички" Кой в наши дни не е оставал без мъж? Но пък не загубих себе си. Не загубих способността си да извършвам необмислени постъпки. Уверена съм, твърдо вярвам, че душевният порив има решаващо значение във всички случаи. Затова целунах мама, взех на ръце пълничкото си, здраво и порозовяло от селския въздух момченце и се качих в колата на Динка.

Тя ме чакаше и си червеше устните.

— Признай си откога си го замислила?

— Още през януари. Когато заради ония отвратителни виелици никой не можеше да излезе от вкъщи.

— Аха — кимнах аз. — Значи още преди три месеца. Може ли да знам къде отиваме?

— Ще живеем в Очаково[31].

— Къде? — останах поразена аз.

— В Очаково. Там цените не са високи и е сравнително близо до бившата ми работа.

— Значи правилно съм разбрала, ще се захванем с твоя главен лекар, нали? — усмихнах се аз.

— Надявам се, че не ме смяташ за аморална — поинтересува се Динка и откъсна за малко поглед от пътя, — Макар че ми е все тая за каква ме мислиш. Да, за начало ще се заема с Пьотр Исмаилович.

— Но защо с него?

— Защото беше крайно несправедливо да ме остави без работа. Тя беше единствената ми възможност да му върна честно парите. Които, между другото, той ми даде с огромна лихва — поясни Динка.

Разбирах, че едва ли смята да се закани с пръст на бившия си началник. Сигурно е намислила нещо много по-завъртяно. Но ми беше все едно. Беше ми толкова хубаво да пътувам заедно с нея, да си говорим за разни глупости, да си мечтаем, да усещаме, че сме способни на всичко. Всъщност, това беше най-потресаващото.

— Ние сме страшни, ние сме опасни. Ние пием с чаши водка и коняк. Мъжете изобщо не ни интересуват. Ние можем всичко — смеехме се и правехме страшни физиономии.

— Сигурна ли си, че знаеш какво правиш? — попитах просто така за всеки случай.

Но Динка си прехапа устните и каза:

— Всъщност, аз подготвям всичко от известно време. Довечера ще ти го разкажа с подробности, а засега… просто ми имай доверие, става ли?

— Няма проблеми. — Аз се облегнах на седалката и погледнах спящия Костик.

Да се доверя на Динка? Защо не. След като вече десет месеца имам почти физическото усещане, че съм щастлива и че се нося по течението (надявам се, че разбирате за какво говоря), мога да се отпусна и да се оставя на течението да ме понесе напред. Имам син, връщам се в Москва и душата ми е спокойна и омиротворена. Няма защо, със сигурност няма защо да се питам какво ме очаква. След няколко часа вече влизахме в малкото уютно жилище в приятна и зелена част на район Очаково. Пролетта беше покрила с изумруден прашец всяко дърво и всеки храст. Младите майски листа — квинтесенцията на този цвят. Най-зеленият от всички оттенъци на зеленото. Удивително е, че чак когато се върнах в Москва (ако може да се нарече така, заселването ни в Очаково), забелязах, че е свършила най-трудната зима през живота ми, че и пролетта е дошла и е разтопила всички снегове. Всичко тече, всичко се променя. Само Дудикова си остава същата. Когато ми разказа за плана си онази вечер, останах потресена. И макар че всичко беше изключително неморално, беше толкова изящно, толкова майсторски замислено и трябваше да даде такива потресаващи резултати, че аз изръкоплясках.

— Ако всичко мине успешно, обещавам публично да изпия бутилка текила и да не се напия — веселеше се Динка, докато нагъваше вечерята, която бях приготвила набързо (задушени тиквички с домати).

— А пък аз, ако всичко мине успешно, ще разказвам, че наистина няма безизходни ситуации. Просто трябва да споделите проблема си с някоя гениална Динка Дудикова — съвременен оракул.

— Само имай предвид, че не давам безплатни съвети — засмя се тя. — Е, може би само на теб.

ГЛАВА 6

Мейд ин Дудикова (Внимание, зло куче!)

Шахматът е измислен от индийците и това обяснява защо в Индия са най-добрите програмисти. В Русия също има добри програмисти, ако човек слуша тях самите, ще остане с впечатлението, че има една-единствена обител на програмирането и тя се намира някъде в района на Баумановия университет[32]. Но световната общественост твърди, че индийците са по-добри. Вероятно защото са измислили шахмата. Разбира се, че и в Русия има умни хора. Необятната ни родина е претъпкана с умни глави, точно като каче със солена риба. Вярно е обаче, че приложението на тези светли умове невинаги съответства на гордото звание „Руски интелигент". Най-често този Божи дар се използва за дребнособственическо обогатяване, за задоволяване на частни интереси и низки инстинкти. И все пак, умът се проявява, когато руският човек намира възможно най-нестандартни решения: „Ало, Вова, тука е пълно с мацки, идвай и носи водка! Ало, Паша, имаме много водка, идвай и доведи мацки!" И готово, купонът тече, денят не е изживян напразно. Руският бизнес се гради на принципа: „Ако някой ще влиза в затвора, да не сме ние." Работата е там, че родните бизнесмени изобщо не се съмняват, че накрая все някой ще влезе в затвора. А за съжаление, такива подходящи чичковци като онези от Остап-Бендеровата фирма „Рога и копита"[33] със свещ да ги търсиш, няма да ги намериш. И се налага да бъде впрегнат блестящият руски ум, който често има две, че и три висши образования. Между другото, лично аз познавам няколко достатъчно умни и много образовани млади човека, основно от обкръжението на Константин Прудников, завинаги изгубения ми бивш мъж (сега ще се разплача, защо ми трябваше да си го спомням), които биха дали всичко да се занимават с това, за което са учили в университета. Тоест, да конструират самолети, да пускат ракети в Космоса, да изобретяват нови видове горива и да решават най-сложните инженерни задачи… Но за момента им се налага да отговарят на съвършено различни въпроси. Къде да намерят слабоумен собственик, на когото изобщо да не му пука, че носи наказателна отговорност, нито че на негово име ще се теглят огромни кредити, а задълженията му за ДДС към края на годината ще превишават годишния бюджет на някоя бананова република. Това да не ви е биномът на Нютон? Как да направите така, че никой да не се учудва от факта, че генералният директор на компанията „Еколаз" е абсолютно непознат и никой никога не го е виждал. Ами защото (във връзка с гореказаното) той може да има прием само в съответното лечебно заведение. И затова всички, които искат да работят при крайно изгодните и съблазнителни условия на „Еколаз", ще трябва да се задоволят с някакъв неясен печат вместо подпис. И с изключително убедителните заместник-директори, които се кълнат в децата си, че познават лично господин генералния директор. Което, между другото, може и да е истина. След около година „Еколаз" плавно ще се прелее в „АКШЕЛ" (смисълът на наименованието ще ви се изясни веднага щом го прочетете отзад напред), само за да може, изчезвайки след още една година, да предаде пълномощията си на поредната фирма еднодневка, собственост или на някой малоумен, или дори на мъртвец.

Може да се каже, че всички тия високообразовани господа имат бизнес с обитателите на лудниците. Те получават от генералните си директори (при положение че става дума за реални живи хора) инструкции как по-добре да работят за благото на… страната и обществото, разбира се. Кажете ми тази величествена и смела комбинация не ви ли напомня за шахмата? С всичките му там шахове, матове, ендшпили, гамбити и какво ли още не. Шахматът е сложно нещо, достъпно само за избрани. Аз например през целия си живот досега съм се научила да играя само на дама. Мога набързо да взема три пионки на противника и толкова бързо да дам своите. Освен това играя и „Не се сърди, човече". Обикновено при нас с Костя тази игра се превръщаше във фарс, защо разхвърляхме пионките из цялата стая и след това лазехме на колене и се завирахме под дивана и под другите мебели, за да ги съберем. Всичко завършваше с игра на влакче. Ако трябва да бъда честна, с Костя рядко играехме тази игра трезви. Виж, Динка никога нямаше да падне до такива глупашки игри като дама или „Не се сърди, човече". Тя беше гений на сложните комбинации от много ходове, на сложните изчисления, където успехът на замислената комбинация зависеше и от най-малката пешка, сама по себе си незначителна, но придобила огромно значение в контекста на разиграваната партия. Тя често казваше:

— Не трябва да подценяваме възможностите на обикновените фигури. Правилно разположената пешка може най-накрая да вземе царя. В края на краищата пешката може да стане и царица, не е ли така?

— Аз какво общо имам? — учудих се аз, докато тя ми обясняваше каква сложна комбинация е измислила, за да ошушка до голо бившия си шеф Пьотр Исмаилович.

— Ти ще бъдеш пешката, която ще осигури преминаването на по-едрите фигури — обясни ми тя.

— Аз може и да съм в труден период от живота си, но съвсем не съм пешка! — реших да се възмутя за всеки случай аз.

— В тази партия си пешка, но задачата ти е изключително отговорна — ме отряза тя, докато хапеше устни и въртеше молива в ръцете си.

— И каква е тая задача? — поинтересувах се аз.

— Ще служиш за параван на царицата. Слушай сега — с тайнствен тон ме повика по-близко до себе си Динка…

В резултат на нашия разговор след няколко дни аз седях вкъщи и се мъчех да разбера крайно остроумните инструкции, съпътстващи огромен, осеян с безброй непонятни копчета, телефонен апарат, който освен това имаше един куп входни и изходни отверстия и кабели.

— Това е миницентрала — поясни побърканата ми приятелка, като стовари това чудо на природата върху канапето. — Трябва да я включим, нали?

— Нали — кимнах аз, без изобщо да подозирам сложността на задачата в домашни условия да наподобиш телефонната мрежа на голяма компания. Именно това беше първият ход от партията на Динка. И затова се борих до последно. Тоест, до късна нощ, когато най-накрая успях да вдигна телефона още при първото позвъняване, да чуя гласа на Динка и да прехвърля разговора на втория ни апарат, намиращ се в кухнята.

След като усвоихме не особено сложната (зависи за кого, ако става дума за тъпаци като мен, по-добре е да ми се обясни два пъти) система, ние вдъхновено звъняхме и превключвахме разговорите още два часа. А когато на следващия ден успяхме да запишем на чудовището автоматичен поздрав, Динка се отпусна в креслото и заяви, че успехът ни е в кърпа вързан. Двете радостно слушахме (десет пъти по ред) как съпроводен от приятна музика нарочно промененият ми глас казва:

— Добър ден, вие се свързахте с корпорация Right Way Ecology[34]. Съжаляваме, но всички наши оператори са заети в момента. Моля, обадете се пак или изберете вътрешния номер на служителя, когото търсите.

— Прелест! — мърмореше Динка. На мен също ми хареса, особено като се има предвид, че гласът ми беше практически неузнаваем. Тъй като, както се досещате, единственият наличен служител бях аз.

— Слушай, а какво ще стане, ако изберат някой друг вътрешен номер? — изведнъж се изплаших аз. Всъщност, като стана дума за плана на Динка, мен ме плашеше всяко звено, всеки ход.

— Нищо няма да стане — успокои ме Динка. — Ще чуят сигнал свободно, но никой няма да им вдигне. Или ще им отговорят, че са избрали несъществуващ номер. Ти по-добре повтори още веднъж това, което ще отговориш.

— Аз ли? Добър ден, отдел „Счетоводство" слуша — бодро издекламирах аз.

— Добре, свържете ме с главния счетоводител.

— Една минута — включих се аз в играта и изимитирах превключването.

— Стоп, стоп, стоп! — замаха с ръце Динка. — Пак забрави.

— Ох, извинявай. Забравих. Кой я търси и по какъв въпрос?

— Койчо от Койнаре. По личен въпрос.

— Една секунда — кимнах аз.

— Сега му пускаш музика и чакаш точно една минута.

— И след това се обаждам и казвам, че си на съвещание и му предлагам да остави съобщение.

— Така. На съвещание съм, когато се обаждат в колко часа?

— Ако се обаждат преди единайсет сутринта.

— А после — насочваше ме Динка, все едно съм куче.

Аз я гледах с готовност в устата и чаках кога ще си получа наградата.

— От единайсет до един си в банката. Ако те търсят следобед си в данъчното, а след три: „Днес няма повече да се връща, обадете се утре."

— Гласът ти трябва да бъде любезен, но студен, нали помниш? — присви очи Динка. — От това колко любезно, но студено ще говориш зависи моят живот.

— Само без патетика, моля. — повдигнах рамене аз. — Нали не сте забравили, че в предишния ми живот ми се налагаше да успокоявам разни недоволни туристи. От мен ще лъхат такъв студ и такава любезност, че и глухият ще повярва, че се е обадил в ултрасериозна компания.

— Много добре. Накратко, ще ги свързваш с мен, само когато ти наредя. Не и преди да си остави телефона и да помоли аз да му звънна.

— А ти ще му звъннеш ли? — със съмнение в гласа попитах аз, защото през цялата последна година при името Пьотр Исмаилович Динка фучеше като попарена котка и забраняваше да се споменава това дяволско изчадие. Истината е, че постъпката на главния й лекар беше много спорна. Беше дал на Динка пари назаем при огромна лихва и изобщо не й остави възможност да изплува. Изхвърли я от нормалния живот и нито за секунда не се замисли какво ще е за счетоводител от нейния ранг да подпира бюрото в спестовната каса в Петльово. Той не е дете и би трябвало да разбира, че когато му предлагат четиресет процента годишна лихва, вложението е рисковано. В общи линии, можеше да се каже всичко, но след като Пьотр Исмаилович, без да му мигне окото, уволни Динка от мястото, което можеше да й позволи да си изплати дълговете, тя не изпитваше никакви морални скрупули спрямо него. И до ден-днешен не желаеше и да чува за него и за парите му.

— Аз? Да му се обаждам? Аз съм страшно зает главен счетоводител на голямо международно представителство. Да ме хване, когато съм си в офиса — изсумтя Динка.

— А кога ще бъдеш в офиса? — полюбопитствах аз.

— Никога — злостно се усмихна тя.

На следващата сутрин поставихме началото на играта. Динка по цял ден се мотаеше из града, водеше възбудено някакви странни преговори, където всяка дума беше закодирана и изобщо не се разбираше за какво става дума. А аз седях и потрепервах всеки път, когато звъннеше телефонът. Плашеше ме мисълта, че ще дойде моментът, когато ще трябва да вдигна слушалката, защото от другата страна някой неизвестен ще избере вътрешния номер, моя вътрешен номер, и аз ще трябва да отговоря. И ще се окажа забъркана до ушите в далавера с шантаж. Само така, „далавера с шантаж", можеше да бъде наречена измислената от Динка схема.

Планът й беше следният: Динка разполагаше с компрометиращи документи за финансовите схеми, които Пьотр Исмаилович използваше, за да си заделя пай от приходите на повереното му учреждение. Милият доктор успяваше да си отхапе сериозно парче от медицинската баница, поверена му от наивните собственици. Основно си отхапваше от антицелулитната баница, където се въртяха луди пари кеш. Те невинаги постъпваха по банковите сметки на центъра, макар и касата да издаваше бележки на героините в борбата с портокаловата кожа. Този кеш отплаваше към фирми от типа на гореописаните „Еколаз" и „Акшел", които оказваха някакви невероятни консултантски услуги в областта на медицината, макар изобщо да не разполагаха с лиценз от Министерството на здравеопазването или на други подобни държавни институции. След това парите се теглеха срещу фалшиви документи и се деляха между страните, участници в далаверата (счетоводителя, самия Пьотр Исмаилович и заместника на слабоумния генерален директор на „Акшел") и се превръщаха в къщи на „Волколамското шосе" (все пак в Рубльовка беше много скъпо), пътешествия в Турция или в кожено палто за поредната любовница. Бизнес по руски, при това в най-баналния му вариант.

— Никога не бих и помислила да постъпя така с него, но той не ми остави избор. Защо той да може да мами безнаказано, а аз да умирам от глад, само защото взаимният фонд, който между другото, му носеше доста добри дивиденти, е фалирал? И изобщо, майната й на съвестта! Трябва ми нормална работа.

— Но как възнамеряваш да спреш верижната реакция? Нали, ако всичко се разкрие, Пьотр Исмаилович ще го махнат, ще обърнат медицинския център нагоре с краката, а теб никой няма да те върне на работа? — не я разбирах аз.

— Не се притеснявай — успокояваше ме Динка. — Ще се оправим. Слава богу, приятелството още съществува на този свят.

— Приятелството ли? С какво мога да ти помогна аз? Освен, разбира се, с тези телефонни игри.

— Слава богу, съществува приятелството ми с данъчните инспектори. Които са в състояние да превърнат най-обикновена планова проверка в нещо грандиозно. И да проявят честност, достойна за медал.

— Какво имаш предвид? — аз бях напълно изумена и нищо не разбирах.

— Имам предвид, че когато ти дойде такава планова проверка, всички се договарят за сумата на рушвета, която обикновено е десет процента от стойността на акта. От това, което данъчният е открил. И след това се разделят най-приятелски. Но моята инспекторка само заради мен и само този път няма да вземе пари. И ще повтаря упорито, че е честна, че има да изпълнява план и че я е страх да взема пари от непознат счетоводител. Ами ако искат да я натопят?

— Ще го направи ли?

— Не се съмнявай. Имам с какво да й въздействам — замислено кимна Динка. След този разговор спрях да се навирам в дълбините на съзнанието й и престанах да я разпитвам за подробностите на нашата акция. Изпитвах сериозни подозрения, че всичко това е незаконно и дори опасно. Но Динка Дудикова си е такава. Никога не търси на баницата мекото и на работата лекото. Макар че понякога все пак го прави. Когато внася парите си във взаимен фонд и очаква да се увеличат от само себе си. Но във всичко останало Динка е твърда като кремък. А и ще е по-добре да знам колкото се може по-малко. Колкото по-малко знаеш, толкова по-спокойно спиш.

— Какво, страх ли те е?

— Аха — не скрих аз.

— Ами ако не можеш, ще се справя и сама, но…

— Мога.

— Имай предвид, че няма да ти остана длъжна. Ако всичко стане…

— Да не съм чула и дума за това — сериозно кимнах аз. — Един за всички, всички за един.

— Слушам, Д'Артанян — стиснахме си ръцете, като се надявахме, че през следващите седмици нашият план няма да се провали.

Отначало обаче не ставаше нищо. Разхождах детето в обедната си почивка (на телефона трябваше да има човек в работно време), вечер включвах още един автоматичен оператор, който молеше да се обадят в работни дни от десет до шест. И това беше всичко. В останалото животът ми с нищо не се различаваше отпреди. Само дето Динка обикаляше из града като луда. Но веднъж обичайното позвъняване, на което не отговарях, се замисли и се прехвърли на втория телефон. Аз занемях и се почувствах като парализирана. С мъка открих с поглед детето си и се уверих, че си играе кротко и няма намерение да ревне в захлас. След което със страшно усилие на волята се заставих да се доближа до телефона и да вдигна слушалката.

— „Счетоводството" слуша — с пресеклив кудкудякащ глас пророних аз.

— Може ли да говоря с Дина Лвовна? — запита любезен женски глас. За малко да изтърся, че я няма вкъщи, но в последния момент се усетих и изблеях:

— Кой я търси и по какъв въпрос?

— Ами… от бившата й работа, тя не ме познава, става дума за едни документи… — неочаквано запелтечи в отговор госпожицата и аз разбрах, че говоря с новата счетоводителка на медицинския център на Динка. Изведнъж дланите ми се изпотиха, натиснах копчето за музиката и започнах да броя до шейсет, опитвайки се трескаво да си спомня причината, поради която отсъстваше Динка по това време на деня. — Извинете, но в момента Дина Лвовна е в банката. Да й предам ли нещо?

— Ами не, благодаря. Пак ще я потърся.

— Добре — с удоволствие кимнах аз и затворих телефона.

Малкият Костик невъзмутимо гризеше пластмасовото си локомотивче. Аз се усмихнах и му подадох и едно самолетче. Нека да си играе. А когато след няколко часа развълнуваната госпожица се обади пак, Дина Лвовна (която седеше срещу мен) вече си беше тръгнала. И аз посъветвах госпожицата да се обади утре.

— Нима, нима, нима… — като навита на пружина обикаляше стаята Дина.

— Почакай малко — охладих ентусиазма й аз. — Да не урочасаш нещата.

— Няма, няма. Представяш ли си приятелката ми от данъчното каза, че с помощта на моите сведения е установила, че само за миналото тримесечие Петруша е отмъкнал около двеста хиляди долара. Определено не е джебчия. Дори не можех да предположа, че толкова се е развихрил.

— И сега какво? — примрях аз. Бях уверена, че колкото по-голям е залогът, толкова по-трудно ще ни бъде. Но очевидно бърках, защото Динка не проявяваше никакво безпокойство.

— Сега ли? Сега ги е заплашила с насрещна проверка и е поискала първичните документи по тези сделки.

— А след това?

— След това ще изиска да се проведе извънредно общо събрание на собствениците и тогава той ще се спука като сапунен мехур — увери ме Динка. Имаше нещо, в което беше права, колкото повече напредвахме, толкова по-интересно ставаше. Новата счетоводителка на Петруша (както по примера на Динка наричах главния лекар и аз) ми се обаждаше все понастойчиво и искаше на всяка цена да разбере кога ще се появи неуловимата Дина Лвовна, а веднъж дори се опита да ме накара да й дам домашния или мобилния й телефон, като ми обеща в замяна триста долара. Аз се развиках по телефона, че моментално ще съобщя за предложението й на охранителната фирма и опитите й да се разбере с мен се прекратиха. Най-накрая един прекрасен ден ми бе оставен телефон, по който можеше да бъде намерена Венера Павловна.

— Що за име е това? — презрително се изказа Динка. — Ама че главен счетоводител си е намерил. Венера! Дърт развратник!

— Какво ще правим? Ще се обадим ли?

— На нея ли? Никога.

И телефонният маратон продължи. Ние не бързахме заникъде. Отначало аз си мислех, че данъчната ще иска да приключи с това безобразие максимално бързо, но се оказа, че тя е майстор на продължителните обсади и на безкрайните насрещни проверки, точещи се до второ пришествие.

И най-накрая настъпи щастливият ден, когато вместо втръсналия ми до смърт глас на Венера в слушалката се чу басът на веселяка Петруша.

— Добър ден.

— Добър да е — вложих максималното количество студ в гласа си аз. Направих го и с цел безопасност. За да не бъде разпознат нежният ми и радушен (вярвам, че обикновено той е такъв) глас.

— Как мога да се свържа с неуловимата Дина Лвовна? — обаятелно, очевидно опитвайки се да ми направи впечатление, произнесе той.

— Кой я търси и по какъв въпрос? — хладно и незаинтересовано се поинтересувах аз.

— Казвам се Пьотр Исмаилович и я търся по изключително важен въпрос — твърдо каза той.

Аз му пуснах музиката и развълнувано погледнах Динка.

— Ще говориш ли с него?

— И аз не знам — замисли се тя.

— Знаеш ли, мисля, че е време — паникьосано я помолих аз. Почти й се молех. — Ами ако не се обади пак?

— Добре, попитай го по какъв точно въпрос ме търси — реши се Динка. — Ще си говорим чрез секретарката.

— Ало — излаях аз, след като превключих.

Пьотр Исмаилович не беше затворил.

— Да — с готовност отвърна той.

— Не бихте ли могли да ми кажете точно по какъв въпрос я търсите — рязко попитах аз.

— Ще ми бъде трудно, защото въпросът е много сериозен. Но можете да предадете на шефката си, че не я търся по повод на общите ни дела. Въпросът е напълно делови — изрецитира той. Аз поех въздух и казах:

— Една секунда — отново включих музиката.

— Казва, че не е по повод на общите ви дела. Било по делови въпрос.

— Ама че мръсник! — възмути се Динка. — Мисли, че се крия от него, защото ме е страх, че ще си поиска парите.

— Мръсник — съгласих се аз. — Да ти го прехвърля ли?

— Прехвърли го — махна с ръка тя.

По-нататък според уговорката ни, аз се втурнах към масата и започнах като луда да удрям по клавишите на една стара пишеща машина, имитирайки работата на цял един отдел. На моменти аз удрях, мърморех нещо на висок глас и силно затварях една книга. Според мен се справях доста добре. Двете с Динка се спогледахме и на третия сигнал тя вдигна слушалката на втория апарат.

— Пьотр Исмаилович! На какво дължа честта. Не, дори и не съм си помисляла за дълга. В интерес на истината другата седмица смятах да ви се обадя да се разберем кога да Ви го върна… Какво? Да, разбира се, много съм добре. Да поговорим ли? Ами, казвайте. Ааа, трябва да се срещнем. Ами не знам… утре имам общо съвещание на всички отдели, след това отивам в банката. Не, вдругиден изобщо не мога. Четвъртък е, а всеки четвъртък правим специалните плащания. В петък? Ами не знам. Ще ви дам новия си мобилен телефон, обадете ми се в петък. Да, след дванайсет. Точно ще съм свършила с оперативката. Да, и на мен ми беше МНОГО приятно. Да, ще се видим.

— Бива си те! — ахнах аз.

Синчето ми се беше ококорило към нас от кошарката си. По време на разговора той спеше сладко. Но шумът, който вдигнах, когато започнах да имитирам шумовете на офиса, го събуди и той заплака.

— Бива си ме, да — кимна Динка. — Интересно какво ли ще ми каже в петък?

— Ати какво очакваш? — поинтересувах се аз.

— Какво очаквам? Честно ли?

— Ами на мен няма нужда да ми разказваш врели-некипели.

— Искам да ми направи предложение, на което да не мога да му откажа. Искам да се върна на старата си работа — промълви тя. — А сега… сега искам да пийна, да се освободя от стреса и да се отпусна. Нали разбираш, че такъв стрес е страшно вреден и влияе лошо на кармата.

— Аха — разсмях се аз. — Но пък, ако си допием коняка, кармата ни страшно ще се облагороди.

— Поне ще се дезинфектира — отговори ми Динка.

ГЛАВА 7

За умствените способности

Понякога изобщо не е необходимо да прибягваш до помощни средства, ако искаш да научиш бъдещето си. Такива като гледане на кафе, или на карти Таро или пък гадаене по символите на руните. Макар че, ако нямаш какво да правиш вечерта или пък имаш няколко подходящи приятелки и никаква културна програма, гледането е начин бързо и качествено да обедините душите си в единен порив. В порива на желанието да научите кога най-накрая животът ви ще се промени и ще се превърне във вашата мечта. В най-лошия случай поне ще пийнеш хубаво кафе в приятна компания. Но понякога отговорите на въпросите, които даже не си задавала, се крият в слънчевите лъчи, които пробиват небесната дъга по време на летен дъжд. И в теб самата, когато с цялото си същество почувстваш красотата и величието на живота, който те заобикаля. Когато очите ти намират прекрасното и неповторимото във всяко стъкълце, случайно отразило слънчево зайче. В живота има моменти, когато не ти се е случило нищо особено. Обективно погледнато, всичко си е същото, но ти… си различна. Вече не си мислиш, че с теб са се отнесли по-лошо, отколкото с някого другиго. Не ти се струва, че животът е пълна скука без никакви промени. И въобще не ти трябват вече никакви промени, защото изведнъж… Изведнъж всичко започва да ти изглежда толкова прекрасно, че ти се иска да пееш и да танцуваш от щастие. Господи, аз съм жива, млада и здрава! Благодаря! Имам син — най-страхотният син на света! Благодаря на Всевишния за това! Навън е топло и чувствам, че зад завоя ще стане нещо. Нещо прекрасно. Нещо удивително, което не очаквам и за което дори не съм мечтала.

И всичко, абсолютно всичко: мислите, чувствата, дори и походката ми, всичко е с възклицателен знак. И ако ви е познато това, за което говоря, ще разберете, че бях докосната от предчувствието за щастие. Именно тогава — в началото на лятото, когато сякаш не ставаше нищо особено, а Динка разиграваше опасната си и съмнителна шахматна партия, аз бях обхваната от трескаво усещане за щастие, което не се свързваше с нищо определено от типа на куфар с пари или конкретен човек, който да осигури бъдещото ми семейно благополучие. Бях погълната от потока на щастието, което съществува само по себе си без никакво логично обяснение. Може да се каже, че изведнъж се потопих в удивително състояние, при което не желаех нищо, защото душата ми беше изпълнена с небивал и съвършено непознат за мен възторг. Бях щастлива.

— Щастлива съм! Динка, толкова съм щастлива! — кълнях й се аз, биейки се в гърдите.

— Нима? И от какво? — недоверчиво ме оглеждаше от главата до петите приятелката ми. — Да не си болна?

— Абсолютно здрава съм, но ако искаш, можеш да ми донесеш буркан със сладко и купа с бисквити! — радостно я уверих аз.

Най-накрая и тя се зарази от буйния ми оптимизъм. Особено след като се срещна в петък със своя Петруша. Всъщност, в петък не беше станало нищо особено, но Петруша се беше държал точно така, както искаше Динка. И както се надяваше.

— Какво каза? — възбудено разпитвах аз Динка, когато се върна от съдбоносната среща. — Не те ли обвини в шантаж?

— В шантаж ли? От къде на къде? Какво общо имам аз? Аз съм главен счетоводител на голяма фирма и изобщо не ми е до него.

— И какво?

— Ами помоли ме да се разбера с данъчната — хитро се усмихна Динка.

— А в замяна? — продължавах аз.

— В замяна предложи да ми опрости дълга.

— Просто ей така? Това е страхотно! — плеснах аз с ръце.

— Така ли мислиш? Не знам дали помниш, но имам още

Две задължения? А цялата ми „фантастична" работа е ей тук — на това канапе — вразуми ме тя.

Аз се натъжих:

— И какво ще правиш?

— Как какво? Казах му, че нямам никакво време да се занимавам с неговите проверки. Че ми е по-лесно да му върна парите.

— Как така? И как ще му ги върнеш? — ахнах аз.

— Как с какво? Казах му, че след като толкова бърза, съм готова да си продам колата, за да му върна всички пари. И без това планирам да си купя нов хюндай. В момента са пуснали няколко много симпатични градски модела. Например „Гетц".

— Сериозно ли говориш? — ококорих очи аз. Костик настоятелно ме дърпаше за полата и смучеше донесената от Динка близалка.

— Да бе! Сега ми е само до нова кола. Глупачка! Сега той няма да вземе от мен пари за нищо на света. Има данъчен акт за двеста хиляди долара и е заплашен, че машинациите му ще станат известни на собствениците. Как мислиш дали му е до моите седем хиляди долара.

— Не — казах аз.

И пак зачакахме. Преговорите траяха две седмици. Петруша ту изчезваше, ту продънваше телефона на Динка от звънене, като предлагаше да й опрости дълга, включваше и дълга към целулитната докторка (на нея й дължеше три хиляди), а на моменти предлагаше и пари отгоре. Динка му отговаряше вяло, отказваше да се види с него и мимоходом пускаше по някоя реплика, че на неща като предлагане на подкуп, уговорки с данъчен инспектор и оправдание пред собствениците е готова само за любимия си шеф в Right Way Ecology.

— Сам прецени, защо да се замесвам? Ти какъв си ми? Случаен познат и нищо повече. А това, за което ме молиш, си е направо за затвора. Да ти кажа ли кой е членът от Наказателния кодекс. И колко години дават?

— Няма нужда — уморено отказа Петруша.

И най-накрая настана мигът, в който той, след като ни поизпоти достатъчно, както се казва, узря.

— Докога ще ме мъчиш?! — с чувство възкликна Динка, като видя отново познатия номер на екрана на мобилния си.

— Виж, Дина, ние с теб се разбирахме много добре. Преди.

— Именно. Преди. А след това, Пьотр Исмаилович, Вие твърдо отказахте да ми влезете в положението. Да не мислите, че съм забравила? — със садистично удоволствие му напомни Динка за тяхната караница.

— Признавам. Не бях прав. Доволна ли си?

— Аз ли? Ако трябва да съм честна, не съм доволна. Мисля, че си вършех работата безупречно, никога не Ви бях разочаровала, а Вие ме изхвърлихте на улицата, без да Ви мигне окото…

— Господи, само ако знаеш колко съжалявам сега за това! — възкликна той.

Аз седях до нея и слушах воплите му от слушалката, която Динка любезно беше доближила до мен.

— Лъже! — безгласно промълви Динка, като ме гледаше изразително в очите. Аз кимнах.

— Стореното, сторено, вече не може да се върне назад — философски каза тя на глас.

— Че защо? Нима толкова много харесваш новата си работа? Нали помниш колко е хубав нашият колектив?

— И какво?

— Ами върни се!

— А дългът? — уточни Динка, като едва се сдържаше да не заподскача до тавана от радост.

— За какво говориш? Върни се и всичко ще бъде забравено, а разписките ще бъдат скъсани.

— Стига бе! Не е зле — подсвирна Динка. — Но има един проблем. Макар че, благодаря за предложението. Ще си помисля.

— Какво има да му мислиш? — паниката на Петруша беше толкова осезаема, сякаш беше при нас в стаята. — Приеми!

— Нали разбираш, работата за западна фирма е много престижна. Има задгранични командировки. Срещи с чужденци. Може и да се омъжа. А и заплатата е по-висока, отколкото при вас. Е, истина е, че се работи от ранни зори до късна вечер, но ти знаеш, че аз не се плаша от работа.

— Знам, знам, ти си чудесен специалист — нареждаше Петруша.

Бях потресена. Очевидно заплахата машинациите му да бъдат разкрити, напълно го беше лишила от здрав разум.

— Дай ми няколко дни да си помисля. Ще ти се обадя, става ли? — спокойно уточни Динка. Самообладанието и спокойствието й направо ме разбиваха. Ако бях аз, отдавна щях да съм увиснала на врата на Петруша.

— Не си ли съгласна? — трагично попита той.

— Трябва да си помисля — с железен глас го отряза Динка.

— Каква заплата получаваш там? — попита той с обречения тон на крал, на когото ще му отсекат главата.

— Ами три и триста, и какво? — предизвикателно отговори Динка и стисна юмруци.

— Давам ти три и петстотин — върна топката той. Динка се засмя.

— Много щедро.

— И ти опростявам дълга — опита се да изпревари амбициите й Петруша.

Аз друсах с последни сили Костя, който вече нямаше търпение да внесе своята лепта в разговора.

— И аз не знам — печелеше време Динка. — Разбира се, звучи примамливо, но…

— Без теб съм загубен. Тая безмозъчна счетоводителка изобщо не знае как се работи. Е, какво ще кажеш, разбрахме ли се?

— Не, не сме се разбрали — въздъхна Динка.

— Не?! — ахна Петруша.

— Ще ми дадеш още пет бона за това, че ще се върна и ще реша всичките ти проблеми. Ще ги реша така, че достопочтеният ти… авторитет (Динка очевидно искаше да каже задник) ще остане чист и неопетнен.

— Съгласен съм! — радостно възкликна Петруша.

— До утре, Пьотр Исмаилович. Ще бъда в кабинета и с готов доклад, в десет, както винаги — нежно и почтително изтърка Динка. — След това обаче ще отсъствам няколко дни, за да си предам работата в представителството. Разбирате, че изобщо не е лесно да се предаде счетоводството на такава голяма компания.

— Разбира се, разбира се — зачурулика Петруша и те най-накрая се разделиха напълно доволни един от друг. А по-нататък. По-нататък беше приказка. Динка се върна на работа и се настани отново в красивия си и прохладен кабинет, а след няколко дни се върна вкъщи с вид на заговорник.

— Обещаваш ли, че ще направиш това, което те помоля — с най-сериозен вид ме попита тя.

— И кога не съм правила това, което си ме помолила? — отговорих аз на въпроса с въпрос.

Струваше ми се, че след целия телефонен маратон съм изцяло подчинена на волята й.

Между впрочем, ние все още пазехме минителефонната централа. За всеки случай, ако някой реши да се обади да провери. Но така и никой не се обади. Очевидно Петруша наистина беше доволен, че всичко се е върнало по местата си и данъчните го оставиха намира, като ограничиха апетитите си до четири хиляди долара. (О, Дина, бях сигурен, че Вие ще се справите! Само Вие сте способна на такова нещо!) И вече не рискуваше да остане без уютното си местенце.

— Не, обещай ми, че ще го направиш! — не ме оставяше приятелката ми.

— Добре, обещавам — обречено кимнах аз, като се опитвах да отгатна в какво още ще ме забърка.

— В такъв случай, това е за теб — радостно изхихика тя и ми тикна в ръката сгънат на две лист хартия. Аз го разтворих и на пода паднаха няколко стодоларови банкноти.

— Какво е това? — не разбрах аз.

— Това ли? Пари. И по-точно — целева вноска в устройването на личния ти живот.

— За какво?

— Как за какво? — обиди се тя. — Нима не стърча тук до телефона да дезинформираш престъпно звънящите? Нима не съм отново в кабинета си благодарение на теб?

— Ами…

— Не ми отговаряй. Вече ми обеща, че ще направиш, каквото те помоля.

— Но какво трябва да направя?

— Ще заминеш на почивка. Сама. Без сина си. Някъде в чужбина, където е топло и има море. И там ще се изчукаш с всеки, с когото поискаш.

— Не искам…

— Недей да спориш. Като не искаш да се чукаш, просто ще си лежиш на шезлонга и ще си помислиш накъде ще поемеш за в бъдеще. Сериозно. Имаш нужда от почивка.

— Ами синът ми? Къде ще го дяна? — опитах се да възразя аз.

— Ще го оставиш на майка си — моментално реагира Динка.

Изведнъж си помислих, а защо не? Защо, наистина, да не замина например за Египет? И да си полежа на пясъка? След като прекрасният живот ми прави такъв подарък, би било глупаво да не се възползвам.

— Съг-лас-на съм — на срички произнесох аз.

Динка ме гледа известно време, като се опитваше да разбере дали наистина съм се съгласила толкова бързо, или трябва да ме попритисне още малко. Очевидно реши, че не може да ми се има доверие и ме накара веднага да се обадя на майка си и да уговоря всичко.

— Обади се — подаде ми тя телефона.

— Защо? После ще й се обадя. Мисля, че няма да ми откаже — мрънках аз.

— Обади се — застрашително смръщи вежди Динка. И аз веднага набрах номера на нашите съседи с молба да извикат майка ми. Мама дотича след около пет минути и дълго и радостно ахкаше и охкаше и питаше как е нашето момченце (нашето зайче, котенце, слонче и т. н.).

— Мамо, всичко е наред. Искам да отида да си почина сама. Ще можеш ли да гледаш Костя за няколко седмици?

— Разбира се, доведи го — без сянка на съмнение отговори майка ми.

Аз стрелнах Динка с очи, за да й покажа, че нямаше нужда да я безпокоим.

— Благодаря ти, мамо. До скоро — побързах радостно да прекъсна разговора аз. Само че не се получи.

— Дъще, ако знаеш какво стана? — изведнъж занарежда майка ми със странен тон.

— Какво? — Примрях аз. — Да не би да си болна?

— Не — с досада отрече тя. — Мъжът ти идва при мене.

— Какъв мъж? — обърках се аз.

— Да не би да имаш повече от един? — ехидно ме попита мама. — Константин, кой друг? Търси те под дърво и камък, а аз дори не ти знам телефона. Защо не ми остави новия ви телефон?

— Тук не можеше да се звъни. Правехме такива неща с телефона, че ми е трудно да ти обясня — промърморих аз и спрях. — Мамо, наистина ли Костя е бил при тебе? В Петльово?

— Ами да.

— Костя в Петльово? — не можех да повярвам на такова невероятно чудо. — И какво искаше?

— Нали ти казах, търсеше те. Но не ми каза защо. Страшно се ядоса. Крещеше, че не може млада жена с малко дете да изчезва така. Прочете ми цяла проповед. Както винаги, се държа високомерно. Беше с бели панталони и ги изцапа.

— Мамо, какво искаше все пак? — жално й се примолих аз.

— Не знам, дъще. Човек трудно може да разбере какво иска твоят надут пуяк. Винаги мисли само за себе си — смутено поясни майка ми.

— И какво? Тръгна си, така ли? — изплаших се аз. Господи, само ако знаех. Само ако можех да предположа, че Костя ще отиде в Петльово, че естетът Прудников ще се принизи до моето Петльово. Изобщо нямаше да мръдна оттам.

— Разбира се, че си тръгна. Ти какво си помисли, че ще остане да живее при мен ли? — засмя се мама.

Аз мълчах потиснато.

— Остави ти телефона си. Сто телефона — и стационарни, и мобилни, и всякакви. Нареди, щом се появиш, да му се обадиш веднага. Моментално.

— Защо мълчиш, мамо? Защо си мълчиш? — злобно съсках аз в слушалката.

Мама набързо ми продиктува стоте телефона, които бяха само четири. Два служебни, един мобилен и един домашен. Аз гледах листчето с телефоните на Костя и се опитвах да се успокоя. Но не беше толкова лесно. Тресеше ме като от малария.

— Успокой се, винаги съм знаела, че ще се върне — галеше ме по главата Динка.

— Нима? А преди друго говореше — заядох се аз. — Ами ако просто съм му потрябвала за нещо? Да му подпиша някакви документи.

— Вие нямате съвместно имущество. Какви документи ще подписваш? — опитваше се да ме вразуми Динка.

— Може просто да иска да се разведе.

— Да бе, и какво му пречи да го направи без теб? В кой век живееш?! През тази година, ако искаше, можеше пет пъти да се е развел с тебе. „Несъответствие в характерите, нямаме общо домакинство, не знам къде живее." И готово. На третия път те развеждат. Изобщо не му е трябвало да ходи до Петльово и да си лекьосва белия панталон. Сигурно е скъп.

— Наистина. Тогава какво? — нерешително мрънках аз. Имах нужда някой да ме прасне с весло по главата. Може би това щеше да ми помогне да дойда на себе си. Само че наоколо нямаше и помен от весло.

— Слушай, защо не вземеш да му се обадиш и да разбереш? — направи предложение приятелката ми. От което аз моментално се разтреперих като лист.

— Може би е късно — изложих, писукайки последните си аргументи аз.

— Късно ли? Девет и половина е. Да не си полудяла?

— Да! Да! И трябва да взема някакво хапче и да потъна в тежък сън — суетях се аз.

— Ами тогава ще му се обадя аз. Кой е домашният му номер? Ало, Костя? Здравей, обажда се Дина Дудикова. Помниш ли ме? Това е хубаво. Тук при мен седи и се тресе от страх една известна и на двама ни особа. Да й дам телефона ли? Ето, давам й го. — Тя ми тикна слушалката в лицето. Аз замрях и не можех да пророня и звук. Тогава Динка (ама че кобра) извика в слушалката:

— Тук е, но е онемяла.

А аз чух гласа на Костя, както винаги спокоен и делови.

— Полина?

— …

— Слушай, какви са тия детинщини? Там ли си?

— …

— Трябва да поговорим. Да се видим. Вече цял месец те търся.

— Защо? — едва чуто попитах аз. Защото с цената на титанични усилия се удържах да не се разплача.

— Разговорът не е за телефон. Може ли да дойда при теб?

— Ами… Тук е Дудикова — възразих аз, защото знаех отношението му към нея.

— В тая ситуация ще понеса всичко, не само твоята церберка с глава на счетоводител — почти с усмивка отговори той.

— Добре, ела — колкото се може по-спокойно казах аз, продиктувах му адреса и след като затворих, се разревах.

Динка отначало спокойно слушаше как изливам реки от сълзи, страхове, очаквания, надежди, мисли, опасения… След това отправи призив към съвестта ми, като посочи с пръст изплашения от риданията ми син. Аз не реагирах, защото, макар и да изглеждаше, че страдам, всъщност ми беше страшно хубаво, беше ми толкова спокойно и приятно да си поплача, че не можех и не исках да спра. Наистина ли Костя ще дойде тук при мен? Нима ще мога да му кажа, че още го обичам, че го сънувам нощем, че в сънищата си го викам и плача, защото не идва.

— Слушай, да не си бременна? — шашна ме Динка.

— Зааащо?

— Ами така ревеше тогава… след Денис — обясни тя.

— Да, но само ако е от Светия Дух — изтърсих аз и се разревах още по-силно.

Сълзите като голяма и буйна река отнасяха всичките ми проблеми, ставаше ми леко, леко, леко… докато накрая побеснялата Динка не донесе от кухнята кана със студена (и много мокра, мога да ви уверя) вода.

— За твое добро е! — възкликна тя и ми изля каната на главата. Известно време се пулех като риба на сухо. След това се разкрещях така, че сигурно са ме чули в съседния микрорайон. А след това, както може да се предположи, се звънна на вратата. Аз бях вир-вода.

— Как можа? Да допуснеш! Аз! В такъв вид! — съсках аз, но Костя вече беше влязъл в стаята и погледите ни се срещнаха.

Боже мой! Не може да се опише какво изпитах, като го видях. С прекрасните му тънки и стиснати устни, със слабото му тяло, за което не са страшни никакви палачинки, с острия и изразителен поглед на кафявите му очи. О, Господи, очите му са същите като на моя Костик. Боже, той е негов син! Със сигурност е негов син! Ето го отговора на всичките ми молитви! Ето какво значеше онзи странен сън преди раждането. Да простят на детето ми. Простили са му. То е син на Константин Прудников и това променя всичко.

— Даа, така си мислех, че ще заваря нещо подобно — промълви Костя, докато ме оглеждаше. Именно промълви, а не — каза или произнесе.

— Заповядайте, скъпи гости, не се стеснявайте — особено глупаво се подиграваше Динка.

— Може ли да остана насаме с мократа жена? — попита Костя стон, който изключваше отрицателен отговор.

— Съвсем не — отдаде му чест Динка.

— Защо? — Костя се обърна и я погледна.

— Защото аз, разбира се, ще изляза, но някой все пак ще остане.

— Кой? — глупаво попита моят ПП.

— Ами един млад мъж. В момента спи в кухнята.

— Детето ли? — прояви поразяваща досетливост Константин, след което се устреми към кухнята, където дълго, много по-дълго, отколкото бях готова да издържа, гледа спящия Костик. Гледаше го отдалече, след това се приближи малко, после съвсем и доближи очи до милото малко спящо личице. А аз се ядосвах ужасно, защото, както винаги, по изражението му изобщо не можеше да се разбере какво мисли. Мозъкът му винаги е бил засекретен обект.

— Ами аз тръгвам — тихичко подхвърли Динка.

Аз кимнах и вратата се затвори. Двамата с Костя останахме сами. Или по-точно — аз останах сама с двамата Костя.

— Знаеш ли, много мислих за всичко, което се случи — след дълга пауза заговори мъжът ми. — Тогава заминах. Динка ми се обади и аз веднага след като разбрах, че си родила, си подадох оставката и заминах на работа в Европа. Канеха ме отдавна.

— Това е страхотно — казах аз, просто за да кажа нещо. Мисълта, че Костя в момента работи в Европа, изобщо не ме радваше.

— Нямаше нищо страхотно. Там направо се побърках. Половин година убеждавах себе си, че изобщо не ме интересуваш, дори мислех да се разведа, но така и не потърсих адвокат. После още половин година убеждавах себе си, че ти не се интересуваш от мен.

— Това не е вярно — възмутих се аз. — Без теб ми е ужасно зле. Беше ми много трудно.

— Защо?

— Защото съм свикнала с теб — изведнъж, не знам защо, изтърсих аз. Ами ако му кажа, че го обичам, а той си тръгне. Изведнъж се изплаших.

— Ами… аз също съм свикнал с теб. И с детенцето — изведнъж в гласа му се прокрадна болезнена нотка. Костя се стресна и погледна към спящия си син. Към нашия син. — Но си мислех, че ще отвикна. Нали хората оставят цигарите.

— Да бе — усмихнах се аз — аналогията ти си я бива.

— Ходих и при майка ти, защото ми казаха, че живееш при нея. Беше ужасно, но отидох, за да видя детето. Изведнъж реших, че е страшно важно да разбера на кого е. Ами ако е мой, тогава… и аз не знам… ще се грижа за него и всичко останало…

— Разбирам, разбирам.

— Но теб те нямаше — Костя махна с ръка. — Нямаше те.

И ми стана толкова мъчно, толкова обидно, че се нахвърлих върху майка ти и започнах да я упреквам.

— Знам — кимнах аз. — Тя ми каза.

— Казала ти е? Ще трябва да й се извиня. Там с невероятна яснота разбрах, че съм отишъл, за да видя теб. ТЕБ. И много се изплаших.

— Защо? — натъжих се аз?

— Защото изобщо не искам да те обичам. Но… става така, че те обичам. И макар че ми изневери, тази година без тебе, беше ужасна. Бях толкова самотен, че думите ти за това, че изневярата е решение, взето от двама души, ми се видяха резонни. И че аз също съм виновен по някакъв начин.

— Не, не! Само аз съм виновна — занареждах аз, защото това, което каза, беше повече от достатъчно. Не можех да повярвам, че го чувам от неговите уста.

— Престани. И аз съм пълен глупак. Там лежи и спи синът ми — той отривисто посочи към Костик. — А на мен ми е все едно кой е биологичният му баща. Мислех, че това е важно и че ще го разбера, щом го погледна. Само че нищо не разбрах.

— То е, защото спи.

— Няма значение. Чаках го много години и няколко месеца. Ужасно е, че не съм го виждал толкова време — сърдито мърмореше мъжът ми, а аз тайно си бършех сълзите, защото разбирах — той е дошъл, за да остане. За да ни прибере и отново да бъдем заедно.

— Какво ти става? Плачеш ли? Ох, Господи, пак ли плачеш? Ох, колко се изморих от тоя плач, още докато беше бременна.

— Има само един начин това да спре — усмихнах се аз.

Костя нерешително пристъпи от крак на крак, след това кимна, доближи се до мен и ме целуна. Аз останах, притисната към него, усещах аромата на тоалетна вода „Фаренхайт" и разбирах, че тази миризма, излъчвана от кожата на точно този мъж, е единственото, което не ми достигаше за пълно щастие. Стори ми се, че стояхме така цяла вечност. Но вечността свърши, защото на кухненското диванче се размърда синът ми. Тоест, нашият син. Той отвори прекрасните си спокойни, същите като на баща му, очички и веднага се разрева. Има си хас. Някакъв чужд (в неговите очи) мъж е стиснал в обятията си неговата любима мама и я целува. До настоящия момент този разкош беше позволен само на него.

— Ох, извинявай, Костик се събуди. Ей сега идвам — аз се засуетих и взех съкровището си на ръце. А мъжът ми застина с отворена уста.

— Кой? Кой се събуди?

— Костик. Ти какво, не знаеше ли? — останах изумена аз. Константин Прудников взе сина си от ръцете ми и дълго гледа очите и чертите му, като трудно прикриваше възхищението си, макар че Костик-младши ревеше като заклан. След това рязко ми подаде сина ни, закри лице с ръце и изръмжа: — Аз съм глупак!

— Така е — съгласих се аз. — Защото не познавам никой по-умен и по-прозорлив от теб. И след като самият ти смяташ, че си глупак, значи е така.

ЕПИЛОГ

Казват, че да изживееш един живот, не е като да прекосиш поле. Напълно съм съгласна. Аз не успявам да водя безгрешен живот. Непрекъснато допускам грешки, които съм могла да избегна и попадам в ситуации, които трудно могат да бъдат определени като еднозначни. Костик може и да е прав, като ме нарича „ходещо недоразумение", но независимо от това не може без мене. Той ми го каза и оттогава не е спрял да ми го повтаря. А аз — аз намерих своя прекрасен принц. След толкова съмнения и перипетии пак стигнах до извода, че Константин Прудников е истински Прекрасен Принц. Макар че не, Константин Прудников е истински крал, защото званието „Принц" вече се пада по право на по-младия Прудников — Константин Константинович. Нашият малък принц, който според твърденията на свекърва ми е точно копие на баща си Костик, когато е бил малък. Тя е права. Невероятно как успях да родя абсолютно същото тъмнооко, мърморещо, надменно, кльощаво и изключително умно дете? Оказа се, че всичко в живота може да се случва с абсолютна точност, но наобратно. Че очевидното може да бъде неправилно, а глупавото — мъдро. Глупашката ми постъпка, когато неясно защо си признах пред Костя за изневярата, беше — или поне изглеждаше, като най-идиотската постъпка на света. Но ви давам честната си дума, че животът без лъжа се оказа изключително лек и приятен, че направо се плаша, като си помисля, че можех да си премълча. Да си премълча и да се окажа с разпадащ се брак в отвратително жилище, където не можеше да оцелее и хлебарка. А сега двамата с мъжа ми се сдобихме с малко уютно двустайно апартаментче, близо до спирката на метрото „Пражка". Оказа се, че през изтеклата година, след краха на пирамидите с покупките на зелено, цените на жилищата са паднали толкова много, че най-накрая и ние след толкова години митарства по чужди квартири имахме пари за собствен дом. Дори не се наложи да теглим кредити. Което само по себе си е чудо. И това не беше единственото чудо, което ни се случи, след като Константин-старши (сега непрекъснато ми се налага да правя тия уточнения „младши", „старши", но дори ми е приятно) триумфално влезе в жилището на Дудикова. Най-удивително беше това, което ни се случи, след като най-накрая заминахме на почивка в Египет.

— Идеята изобщо не е лоша — съгласи се той. — Един втори меден месец няма да ни е излишен. Дали да не вземем и детето?

— Само това не! — противопоставих се аз. Разбирам, че не си го виждал и си готов с часове да го друсаш на коленете си… но аз се грижа за това момченце цяла година и честно да ти кажа, вече ми писна от воплите му. Все някак ще издържи десет дни без майка си.

— И без баща си? — повдигна вежда Костя.

— И без баща си. Всъщност, тепърва ще трябва да свиква с баща си.

— Бъди сигурна, че след по-малко от година двамата с него ще сме най-добри приятели — увери ме съпругът ми.

Какво пък, ще видим. А засега подло изоставихме синчето си и потеглихме към Шарм ел Шейх, където силното слънце ни изгори раменете и ни обели носовете. Червено море ни намигаше от дълбините си с разноцветни риби, а огромното легло в апартамента ни за младоженци ни позволи да наваксаме пропуснатото през изтеклата година. Никой не ни обезпокои, което не беше учудващо, защото така и не казахме на никого къде отиваме. Но истинското ни щастие, истинското ни утро след хепиенда започна, когато един приказлив арабин на развален руски ни каза, че както „който не е видял Москва, не знае какво е красота", така и „който не се качи на планината на Мойсей, напразно е дошъл в Египет". С други думи, чухме красивата (и както се изясни по-късно, много популярна) легенда за това, че Господ прощава греховете на всички християни, които посрещнат изгрева на планината Синай.

— Аз имам много грехове! — възкликнах аз. — Трябва спешно да се кача в планината.

— И аз имам някой и друг — с въздишка се съгласи Константин. Трябва да ви призная, че това си беше истинска картина на Репин „Сандвич с масло". Огромната тълпа от желаещи да си пречистят съвестта по такъв нетрадиционен начин напълни два автобуса в тъмна нощ. След това ни подгониха като стадо в тъмнината — само на светлината на мъждиви фенери, докато не стигнахме до свещения древен калдъръм на манастира „Света Екатерина". Мисълта, че по тези земи са бродили библейски персонажи и че някъде в тъмата зад величествените каменни стени расте вечният трънен храст, беше омагьосваща.

— А къде е планината? — попита Константин.

— Там — леко махна нагоре нашият екскурзовод.

И тръгнахме. Не помня на каква надморска височина беше. Костик знае. Мога само да кажа, че беше много по-високо, отколкото трябва за нормален жив човек със сандали на висок ток. Бяха ни предупредили да се облечем удобно, но аз не обърнах особено внимание. Когато, ридаейки вътрешно, попитах няма ли друг начин да стигна до върха, любезно ми предложиха да се кача на камила.

— Разбира се — радостно потрих ръце аз.

Само че се бях объркала. Оказа се, че трябва да седя на височина три метра между гърбиците на животното, което се движи по ръба на пропастта и всеки момент можеше да рухне в бездната. Излетях от гърба на камилата почти в несвяст. След което стиснах зъби и потеглих нагоре, без да обръщам внимание на протритите си до кръв крака и скъсаните каишки на скъпите си красиви сандали.

В пълен ступор стигнахме по издялканите от монасите стъпала до върха (където всичко беше ужасно мръсно) и клюмайки сънено с нос, зачакахме опрощението на греховете си. Имаше страшно много желаещи и затова беше възтесничко.

— Погледни — прошепна Костя изведнъж и ме бутна по рамото.

На юг се съмва изведнъж. В момента, в който първите лъчи на слънцето осветиха хоризонта, разбрахме, че се намираме на най-красивото и невероятно място. Бяхме на върха на света. Хората замръзнаха в ням възторг, наблюдавайки ширналите се пред нас планини, синьото море и огненото кълбо на слънцето, оцветило всичко наоколо в багрите на неописуема красота.

— Боже! Това е най-прекрасното нещо, което човек може да преживее — въздъхнах аз и си помислих, че за такова нещо си заслужаваше да си протрия и ръцете до кръв. В края на краищата имах много големи грехове…

— Обичам те — прошепна Костя в ухото ми и ме притисна към себе си. След това, докато слизахме надолу, така и не се разделихме. Вървяхме до манастира прегърнати.

— Младоженци ли сте? — попита ни на английски някакъв старец в черно монашеско расо.

— Нещо такова — отговори му Константин.

Мисля, че точно на това му се казва Божи промисъл. Някъде на другия край на света някакъв старец на чужд език ни попита:

— Венчани ли сте в църква?

— Още не — усмихна се Костя. — Но много искаме.

— Искате ли да ви венчаем тук? Не е скъпо и ще ви остане спомен за цял живот — предложи старецът.

Ние примряхме. На мен от възторг, така да се каже, ми спря дъхът. И само след два часа, веднага след службата, същият този старец, който се оказа свещеник в присъствието на двама, потресени от отговорността, която поемат, членове на нашата група ни венча зад стените на древния и свещен православен храм „Света Екатерина".

— Невероятно — прошепнах аз, когато взе халките и после пак ни ги сложи, вече осветени от молитвата му. Трябва ли да ви казвам, че след това изобщо не се съмнявах, че двамата с Костя ни чака дълъг и щастлив живот.

Между другото, и при Динка Дудикова всичко е наред. Тя успя да се закрепи отново на почетната си длъжност на главен счетоводител в медицинския център. И пак можем да се срещаме в нашето кафене и да обсъждаме всевъзможни клюки.

Ето например една от последните. Жената на Денис го е напуснала и той ходи окаян из клиниката и досажда на момичетата, като ги кани да прекарат заедно вечерта. Само че благодарение на усилията на Динка домашните му забавления със садистичен уклон са известни на всички… Макар че кой знае, може и да си намери някоя мазохистка. И да си заживеят щастливо. На мен лично ми е трудно да си представя, че има жени, които се възбуждат от вида на юмрук, насочен към носа им.

Скоро ми се обади Аллочка и ми каза, че НН пак е изплувал на повърхността, и то как! Като единствен туроператор за суперлуксозна верига хотели в Тунис. Така че, ако искам, за него ще бъде удоволствие… В общи линии всичко си идваше по местата.

Не ме интересува особено какво ще стане в бъдеще. Честно казано, се чувствам толкова добре в настоящето си, че по-добре не може и да бъде. Или пък може? Всичко стана много по-лесно, след като Костя научи за ролята на Динка около раждането на нашия син и започна да я обожава и да я кани у нас по всяко време на денонощието. Тъй като вече си имаме собствено жилище, сега често в нашата кухня се събира компания в тесен кръг (Аз + Динка + Аллочка + нечии допълнителни приятелки), за да хвърлим картите и да видим какво ни чака зад ъгъла. Разбира се, това е само за забавление, но понякога… понякога ми се струва, че наистина виждаме бъдещето, което някой ни демонстрира не за друго, а за да успеем да се подготвим.

Наскоро на Динка й предсказаха, че я очакват глобални житейски промени. И то в личния живот. Защото… й предстои да роди дете (картата „Щъркел носи малко в гнездото си"). За такова нещо, наистина е по-добре човек да бъде подготвен предварително. Можете ли да си представите каква майка ще бъде Динка?! Аз не мога. Но може би точно това е и най-интересното. Това, което ни очаква в бъдеще.

1

Владимир Познер, съветски, руски и американски телевизионен водещ и журналист. — бел. прев.

2

Татяна Буланова — руска естрадна певица и актриса — бел. прев.

3

Тамада — от грузински, разпоредите/i на тържество, който се грижи за тостовете и за протичането на празника — бел. прев.

4

Александър Абдулов, Олег Меншчиков, Фьодор Бондарчук — известни руски актьори — бел. прев.

5

Верка Сердючка, артистичен псевдоним на украински певец и актьор, спечелила „Евровизия“ — бел. прев.

6

МГУ (Московский государственньй университет) — Московски държавен университет — бел. прев.

7

Цитат от романа на Ф.М. Достоевски „Престъпление и наказание“ — бел. прев.

8

„Славянски шкаф“ — парола от руския филм „Подвигът на разузнавача" — бел. прев.

9

Михаил Борисович Ходорковски — руски олигарх, осъден и лежал в затвора — бел. прев.

10

Океана Робски — руска писателка и сценаристка — бел. прев.

11

Рубльовка, неофициално наименование на местност на запад от Москва, около Рубльовско-Успенското шосе, район, в който живеят най-богатите хора в Москва — бел. прев.

12

Известни „пирамиди“, завлекли милиони рубли от най-различни вложители — бел. прев.

13

Юан — официалната китайска валута — бел. прев.

14

Папиемаше (на френски: Papier-mâché, буквално сдъвкана хартия със значение на смачкана хартия поради начина, по който изглежда) е техника, която позволява с леснодостъпни и евтини материали да се изработят различни предмети. — бел. прев.

15

ПП — прекрасен принц — бел. прев.

16

Petite — ниска (фр.) — бел. прев.

17

Хумористичен роман от английския писател Дж. К. Джером — бел. прев.

18

Калмики — народност в русия, сродна с монголците. Обитават република Калмикия, в Югоизточната част на Източно-Европейската равнина. — бел. ред.

19

МММ — известна руска финансова пирамида, организирана от Сергей Мавроди, завлякла милиарди от 1989 до 1994 г. — бел. прев.

20

Руско токшоу с Андрей Малахов, сега заменено от „Нека говорят“ — бел. прев.

21

РБК — РосБизнесКонсултинг — водеща руска компания в сферата на медиите и информационните технологии. — бел. прев.

22

Става въпрос за едноименното произведение на А.С. Пушкин — бел. прев.

23

Става въпрос за „Алиса в Страната на чудесата“ и „Алиса в Огледалния свят“ — бел. прев.

24

Герои от „Алиса в Страната на чудесата“ и „Алиса в Огледалния свят“ — бел. прев.

25

Йоанна Хмелевска — полска писателка, авторка на иронични криминални романи — бел. прев.

26

Добре съм (англ.) — бел. прев.

27

Рок група от Владивосток, основана през 1983 г. с лидер Иля Лагутенко — бел. прев.

28

Става дума за повестта на Алексей Толстой „Златното ключе или приключенията на Буратино“ — бел. прев.

29

Селища в Подмосковието — бел. прев.

30

Специални плъстени руски ботуши — бел. прев.

31

Бивше село, после става градче, което влиза в границите на Москва през 1960 г. Сега е част от Западния административен окръг — бел. прев.

32

Московският държавен технически университет „Н.Е. Бауман” — бел. прев.

33

Става дума за романа на Илф и Петров „Златния телец“ — бел. прев.

34

Right Way Ecology (англ.) — Екология по правилния начин — бел. прев.

Content

Татяна Веденска — Изневяра в рамките на приличието

ПЪРВА ЧАСТ
ЛЕКАРСТВО СРЕЩУ СКУКАТА

ГЛАВА 1 За моите мечти

ГЛАВА 2 За приказките, които си разказваме само

ГЛАВА 3 За изкуството да бъдеш невидим

ГЛАВА 4 Индулгенцията

ГЛАВА 5 Маскарад

ГЛАВА 6 О, ПП!

ВТОРА ЧАСТ
ПО ЗАКОНИТЕ НА КАРМАТА

ГЛАВА 1 Колко е добре човек да има познати на правилните места

ГЛАВА 2 Нищо не се знае

ГЛАВА 3 Всеки да седне на мястото от билета си

ГЛАВА 4 За разни дреболии

ГЛАВА 5 За дежавюто

ГЛАВА 6 Да изясним нещата докрай

ТРЕТА ЧАСТ
ПРОСТИ РАДОСТИ

ГЛАВА 1 Ако изнасилването е неизбежно, отпуснете се и се опитайте да се насладите

ГЛАВА 2 В която продължавам да се отпускам и наслаждавам

ГЛАВА 3 Животът е чудо (почти като при Кустурица)

ГЛАВА 4 Ход с коня (или по-скоро с гъската)

ГЛАВА 5 Планетата Петльово

ГЛАВА 6 Мейд ин Дудикова (Внимание, зло куче!)

ГЛАВА 7 За умствените способности

ЕПИЛОГ

1