Джефри Дивър

Обект № 522

(книга 8 от "Линкълн Райм")

На една скъпа приятелка,

писменото слово

Първа част

ТОЛКОВА ОБЩИ НЕЩА

ВТОРНИК, 12 МАЙ

Повечето нарушения срещу правото на лична тайна ще бъдат направени не от сензационни разкрития за личния живот, а от публикуването на множество малки подробности… Както при пчелите убийци — ако една е просто досадна, цял рояк може да бъде смъртоносен.

Робърт О'Хароу, Мл.,„Няма къде да се скриеш"

1

Усещаше, че нещо не е наред, но не можеше да определи какво.

Като слаба, но постоянна болка някъде в тялото.

Като непознат мъж на улицата пред апартамента ти… Дали е същият, който те гледаше в метрото?

Като тъмна точка, движеща се към леглото ти, която изведнъж изчезва някъде. Отровен паяк?

Но после посетителят, седнал на дивана в хола й, я погледна, усмихна се и тревогата на Алис Сандърсън отмина — ако изобщо можеше да се определи като тревога. Да, Артър беше умен и добре сложен, но тази прекрасна усмивка бе много по-важна.

— Чаша вино? — попита тя и влезе в кухничката.

— Добре. Каквото ще пиеш ти.

— Забавно, а? Да изкръшкаме така от работа. А иначе сме зрели хора. Харесва ми.

— Живей опасно — пошегува се той.

През прозореца се виждаха долепени една до друга къщи с каменни фасади или боядисани така, че да наподобяват естествен пясъчник. Отзад силуетите на манхатънските небостъргачи се очертаваха в леката мараня на този приятен пролетен ден. Въздухът — сравнително свеж за града — донасяше аромат на чесън и риган от близкия италиански ресторант. Това беше любимата им храна — едно от многото общи неща, които бяха открили досега от първата си среща преди няколко седмици на една дегустация на вино в Сохо. През онзи ден в края на април Алис заедно с още четирийсетина души слушаше лекция за европейските вина, когато някой попита за един вид испанско червено вино.

Тя се засмя тихо. Случайно вкъщи имаше цял кашон (е, вече не цял) точно от това вино. Производство на известна изба. Може би не най-доброто, правено някога в Риоха, но за нея то имаше особен аромат — на нежни спомени. С един френски любовник бяха изпили доста от него по време на едноседмична ваканция в Испания — идеалната връзка за млада жена, наскоро скъсала с приятеля си. Страстна, емоционална и, разбира се, обречена, което правеше всичко още по-хубаво.

Алис погледна да види кой е попитал за виното — беше невзрачен мъж с елегантен костюм. След няколко чашки от дегустацията тя събра смелост и крепейки чинийката си с вкусни хапки, се приближи до него и го попита защо се интересува точно от този вид вино.

Той обясни, че преди няколко години ходил в Испания с бившата си приятелка. Виното много му харесало. Седнаха на една маса и си поприказваха. Оказа се, че Артър харесва същата храна като нея, обича същите спортове. И двамата тичаха за здраве и прекарваха по един час всяка сутрин в скъпи зали за фитнес.

— Обаче — заяви той — нося най-евтините шорти и фланелки „Джей Си Пени", които мога да намеря. Не си падам по дизайнерските парцалки…

Явно осъзна, че може да е прозвучало обидно, и се изчерви.

Алис обаче се засмя. Тя имаше същото отношение към дрехите за тренировка (пазаруваше в „Таргет", когато посещаваше родителите си в Ню Джърси). Все пак преодоля желанието си да му каже, опасяваше се да не прозвучи прекалено нагласено. Продължиха с обичайната игра При всяка свалка в големия град — какво общо имаме? Разговаряха за ресторанти, обсъдиха няколко епизода от последния телесериал и се оплакаха от психолозите си.

Уговориха се да излязат заедно, последва и друга среща. Арт беше забавен и възпитан. Малко скован, понякога срамежлив, затворен, което тя отдаде на наскорошното така наречено от него „измъкване от ада" — дългогодишна връзка с модна дизайнерка, а също и на жестоката му работна натовареност — беше манхатънски бизнесмен. Имаше твърде малко свободно време.

Дали щеше да излезе нещо?

Все още не бяха гаджета. Но имаше много по-лоша компания, в която можеше да прекарва времето си. При последната им среща се бяха целунали и тогава Алис почувства онзи трепет, който означаваше… О, да — привличане. Тази вечер можеше да си проличи колко. Или пък не. Тя забеляза, че Артър тайно (така си мислеше той) оглежда тясното розово боди, което бе купила в „Бергдорф" специално за случая. Освен това беше подготвила спалнята, в случай че от целувките се стигне до нещо повече.

Изведнъж безпокойството, смътният страх от въображаемия паяк се завърна.

Но какво я притесняваше?

Алис предположи, че се дължи на неприятното изживяване от посещението на куриера, който по-рано същия ден бе оставил една пратка. Беше с бръсната глава, рунтави вежди, силен източноевропейски акцент и вонеше на цигари. Докато Алис подписваше разписката, той я огледа от главата до петите — очевидно похотливо — после помоли за чаша вода. Тя неохотно отиде да му донесе, а когато се върна, го завари по средата на хола, да зяпа уредбата й.

Каза му, че чака гости, и той си тръгна намръщен, сякаш се сърдеше на отношението й. Алис погледна през прозореца и забеляза, че мъжът се забави цели десет минути, преди да се качи в спрения на платното микробус и да се махне.

Какво е правил толкова време в сградата? Дали е проверявал…

— Ехо. Базата до Алис…

— Извинявай.

Тя се засмя, приближи се до дивана и седна при Артър, като докосна с коляното си неговото. Бързо забрави куриера. Чукнаха се. Имаха толкова общо в най-важните страни на живота: политика (даряваха на практика еднакви суми за демократите и участваха в благотворителните кампании на Националното радио), филми, храна, пътешествия. И двамата бяха неосъзнати протестанти.

Когато коленете им отново се докоснаха, той потърка нейното. После се усмихна и попита:

— Ами онази картина, която купи? На Прескът? Получи ли я?

Когато тя кимна, очите му заблестяха.

— Да. Вече имам платно на Харви Прескът.

Алис Сандърсън не беше богата жена по манхатънските стандарти, но бе инвестирала разумно и преследваше голямата си страст. Живо се интересуваше от Прескът, орегонски художник, който рисуваше фотореалистични семейни портрети — не на истински хора, а си ги измисляше. Някои бяха традиционни, други — не: с един родител, междурасови, хомосексуални. На пазара нямаше негова картина, която да се продава на цена, достъпна за нея, но въпреки това редовно получаваше каталози от галерии, които понякога продаваха негови творби. Миналия месец бе научила, че едно от ранните му платна може би ще бъде обявено за продажба за 150 000 долара. И наистина, собственикът реши да продаде картината и Алис извади парите от инвестиционната си сметка.

Това беше днешната пратка. Но сега тревогата заради куриера отново помрачи радостта й от получаването на картината. Спомни си миризмата му, похотливия му поглед. Алис стана и като се престори, че иска да дръпне завесите, погледна навън. Нямаше микробуси, нямаше гологлави типове, които да наблюдават апартамента й. Изкуши се да затвори и да заключи прозореца, но й се стори твърде параноично, пък и щеше да се наложи да обяснява.

Върна се при Артър, огледа стените и му каза, че не знае къде да закачи картината в малкия апартамент. За малко даде воля на фантазията си: представи си как Артър остава една съботна нощ, а в неделя след закуска й помага да намери идеалното място за картината.

С изпълнен с удоволствие и гордост глас попита:

— Искаш ли да я видиш?

— И още как.

Станаха и Алис тръгна към спалнята. Стори й се, че чува стъпки в коридора навън. По това време на деня всички други наематели би трябвало да са на работа.

Дали беше куриерът?

Добре, че не беше сама.

Стигнаха до вратата на спалнята.

Точно в този момент паякът изпълзя.

Внезапно Алис си даде сметка какво я тревожеше и то нямаше нищо общо с куриера. Не, беше свързано с Артър. Вчера, когато си говореха, той я попита кога ще пристигне картината на Прескът.

Тя му каза, че е купила картина, но никога не беше споменавала името на художника. Алис спря пред вратата на спалнята. Дланите й се изпотиха. Ако знаеше за картината, без тя да му е казала, значи можеше да е научил и други подробности за живота и ами ако всички тези приказки за общите неща помежду им са били лъжи? Ако предварително е знаел за любовта й към испанското вино? Ако е бил на дегустацията само за да може да се сближи с нея? Всички ресторанти, които и двамата познаваха, пътуванията, филмите…

Боже мили, тя бе пуснала в спалнята си мъж, когото познаваше само от няколко седмици. Беше беззащитна…

Алис се задъхваше… Затрепери.

— О, картината… — прошепна той, загледан в другия край на стаята. — Прекрасна е.

Чувайки спокойния му, приятен глас, тя се присмя на себе си: „Луда ли си?" Сигурно е споменала името на Прескът пред Артър. Опита се да се отърси от страха. „Успокой се — помисли си. — Твърде дълго живееш сама. Спомни си усмивките му, шегите му. Той мисли като теб. Успокой се."

Алис се усмихна. Вгледа се в платното, в пастелните цветове, в шестте лица около масата: някои — весели, други — замислени, трети — тревожни.

— Невероятно — промълви той.

— Композицията е прекрасна, но най-майсторски е изобразил израженията им. Какво мислиш?

Тя се обърна към него. Усмивката й помръкна.

— Какво е това, Артър? Какво правиш?

Той бе сложил бежови платнени ръкавици и бръкна в джоба си. Очите му под рунтавите вежди сякаш се бяха превърнали в твърди черни мъниста, лицето му изглеждаше неузнаваемо.

Втора част

ТРАНЗАКЦИИТЕ

НЕДЕЛЯ, 22 МАЙ

Според един стар виц, разфасовано на части, тялото ни струва 4,50 долара. Цифровата ни самоличност е далеч по-ценна.

Робърт О’Хароу, Мл.,„Няма къде да се скриеш"

2

Следата ги беше отвела от Скотсдейл през Сан Антонио до една обслужваща станция на междущатско шосе № 95 в Делауер, пълна с шофьори на камиони и пътуващи семейства. Накрая изненадващо изчезна в потайностите на Лондон.

Кой беше беглецът, преминал по този сложен път? Професионален убиец, когото Линкълн Райм преследваше от известно време. Беше му попречил да извърши ужасно престъпление, но той бе успял да се изплъзне на полицията за броени минути, беше се „разходил — както мрачно се изрази Райм — из проклетия град като турист, който трябва да се връща на работа в понеделник сутринта".

Следата изчезна като прах, отнесен от вятъра, и никой в полицията или ФБР нямаше представа къде се крие престъпникът и какво замисля. Няколко седмици по-рано Райм бе научил от свои познати в Аризона, че същият човек е заподозрян за убийството на американски войник в Скотсдейл. Следите сочеха на изток — към Тексас и Делауер.

Името на убиеца, което можеше да е истинското или фалшиво, бе Ричард Логан. Вероятно беше от Западните Щати или Канада. След усилено издирване полицията откри няколко Ричард-Логановци, но никой от тях не отговаряше на профила на убиеца.

После по стечение на обстоятелствата (Линкълн Райм никога не използваше думата „късмет") беше научил от Интерпол, европейската полицейска информационна служба, че някой в Англия е наел американски професионален убиец. Той извършил убийство в Аризона, за да се добере до военна карта за самоличност и информация, срещнал се със съучастници в Тексас и получил авансово плащане на една сервизна станция покрай Източното крайбрежие. Излетял за „Хийтроу" и се загубил някъде във Великобритания, но точно къде, не се знаеше.

Мишената на „добре финансираната и организирана на високо ниво акция" на Ричард Логан (Райм можеше само да се смее на това изтъркано описание в сводката от Интерпол) бе протестантски свещеник, който ръководел бежански лагер в Африка и там се натъкнал на мащабна схема за продажба на крадени лекарства срещу СПИН, парите, от която се използваха за закупуване на оръжие. При преместването му на сигурно място в Лондон той беше оцелял при три опита за покушение: в Нигерия, Либерия и дори в транзитния салон на миланското летище, където италианските полицаи, въоръжени с къси автомати, проверяват почти всичко и не пропускат почти нищо.

Сега преподобният Самюел Гуудлайт (по-подходящо име за свещенослужител Райм трудно можеше да измисли[1]) се намираше в охранявана квартира в Лондон под зорките очи на „Скотланд Ярд" и помагаше на британските и международните разузнавателни служби да разнищят схемата на плана „Лекарства срещу оръжие".

Чрез закодирани сателитни телефонни разговори и електронни писма между няколко континента Райм и инспектор Лонгхърст от лондонската полиция бяха заложили клопка на престъпника. Планът, съперничещ на безупречните замисли на самия Логан, включваше двойници и зависеше от помощта на бивш крупен търговец на оръжие от Южна Африка, който осигури цяла мрежа от опитни информатори. Дани Крюгер беше натрупал стотици хиляди долари от бизнес с оръжия последователно и спокойно като всеки друг търговец, продаващ климатици или сиропи за кашлица. Едно пътуване до Дарфур миналата година обаче го беше разтърсило, давайки му възможност да види какви кръвопролития причиняват неговите играчки. Веднага се беше отказал от търговията с оръжие и се бе преместил в Лондон. В екипа участваха още служители от МИ-5, лондонското представителство на ФБР и агент от френския аналог на ЦРУ — Главната дирекция за външна сигурност.

Не знаеха дори в кой край на Великобритания се крие Логан, но Дани Крюгер бе чул, че убиецът планира удара си в близките няколко дни. Южноафриканецът все още имаше много контакти в международния престъпен свят и беше пуснал слухове за „тайно" място, където Гуудлайт се срещал с представителите на полицията. Сградата имаше открит двор, идеален за целите на убиеца, когато дойде да застреля свещеника.

Даваше и идеална възможност на полицаите да забележат и заловят Логан. Мястото беше под постоянно наблюдение; полицаи и агенти от МИ-5 и ФБР дежуряха денонощно.

Логан обаче изчезна и оттогава нямаше следа от него.

Сега Райм седеше в червената си моторизирана инвалидна количка на първия етаж в дома си срещу Сентрал Парк — холът вече не беше спокойно помещение за отдих, обзаведено във викториански стил, а добре екипирана лаборатория по криминология, с каквато много от полицейските служби в по-малките градчета не можеха да се похвалят. Райм се занимаваше с нещо, което често правеше през последните няколко дни — гледаше втренчено телефона, чийто втори бутон за бързо набиране бе програмиран на един номер в Англия, завършващ на 1212. По традиция повечето клонове на лондонската полиция имаха номера, завършващи на тези цифри, спомен за първия телефонен номер на „Скотланд Ярд" — „Уайтхол" 1212.

— Телефонът работи, нали? — попита Райм.

— Има ли причина да не работи? — каза болногледачът Том с равен глас, равносилен на отегчена въздишка.

— Ами, де да знам? Претоварена линия. Токов удар. Много неща могат да се скапят.

— Защо не пробваш тогава? За да си сигурен.

— Команда — изрече Райм, за да активира гласоразпознавателната контролна програма на компютърната система, заместваща голяма част от физическите му функции.

Линкълн Райм бе парализиран — след нещастен случай преди години при оглед на местопрестъпление, когато бе счупил врата си при четвъртия шиен прешлен. Сега можеше да движи само ограничен брой мускули на тялото си под мястото на травмата.

— Набиране — заповяда той на машината.

От високоговорителя се чу звук от набиране, после — монотонно бип… бип… бип… Това подразни Райм повече, отколкото би се ядосал, ако телефонът не работеше. Защо не се обаждаше Лонгхърст?

— Команда. Прекъсване — гневно нареди той.

— Явно работи — отбеляза Том, като постави чаша кафе в държателя на инвалидната количка.

Райм смукна от горчивата течност през сламката, стърчаща от чашата. Погледна към бутилката осемнайсетгодишно уиски „Гленморанги" на една полица — толкова близо, но недостъпна.

— Още няма обяд — напомни му болногледачът.

— Знам. Виждам, че е рано. Не искам… Просто… — От сутринта чакаше повод да повдигне темата. — Доколкото си спомням, снощи ме отряза доста рано. Само две чашки. На практика все едно нищо.

— Три.

— Ако събереш съдържанието им в милилитри, бяха колкото две, при това малки, това имах предвид.

Дребнавото заяждане, също като алкохола, може да има опияняващ ефект.

— Никакво уиски сутрин.

— Прояснява мислите ми.

— Не, не ги прояснява.

— Прояснява ги. И ми помага да мисля творчески.

— Това също не е вярно.

Том носеше безупречно изгладени риза, панталони и вратовръзка. Напоследък дрехите му се мачкаха по-малко, отколкото преди. Грижите за пациент с парализа на цялото тяло обикновено са свързани с много физически труд. Новата инвалидна количка на Райм обаче, „Инвакеър TDX" — „незаменимо усещане за движение", както я рекламираха — можеше да се разгъва като легло и значително бе улеснила работата на Том. Количката дори можеше да се изкачва по ниски стъпала и да се движи със скоростта на бягащ за здраве човек на средна възраст.

— Мисълта ми беше, че ми се пие. Това е. Искам уиски. Сега какво ще кажеш?

— Не.

Райм се намръщи и отново се втренчи в телефона.

— Ако този негодник се измъкне… — Замълча за момент. — Няма ли да постъпиш, както правят всички?

— Какво имаш предвид, Линкълн?

Стройният младеж работеше при Райм от много години. На няколко пъти беше уволняван, бе напускал и по свое желание, но пак се връщаше. Потвърждение за упоритостта (или извратеността) и на двамата.

— Казах: „Ако този негодник се измъкне." Очаква се да ме успокоиш: „О, няма. Не се безпокой." Повечето хора постъпват така. Опитват се да те успокоят, макар че не разбират за какво става дума.

— Само че аз не казах нищо. Нима ще спорим за нещо, което съм можел да кажа? Не говориш ли като съпруга, която се сърди на мъжа си, защото е срещнала красива жена на улицата и си е помислила, че той е щял да я загледа, ако е бил там?

— Не знам как ти звучи — разсеяно отвърна Райм, който отново премисляше плана за залавяне на Логан във Великобритания.

Имаше ли пропуски? Добра ли беше охраната? Можеха ли да са сигурни, че няма да изтече информация, която да достигне до убиеца?

Телефонът иззвъня и номерът се изписа на монитора до Райм. За негово разочарование обаждането не беше от Лондон, а от по-близо — от Голяма сграда, както местните ченгета наричаха главното полицейско управление на „Полис Плаза" 1 в Манхатън.

— Команда. Вдигни телефона. — Изщракване. После: — Какво има?

— Нещо си кисел днес.

— От Англия не се обаждат.

— Че защо да ти се обаждат? Не са длъжни да ти се отчитат на всеки час.

— Логан е изчезнал. Може да удари всеки момент.

— Като при чакането на бебе е — отбеляза Селито.

— Щом казваш. Говори бързо. Не искам да държа линията заета.

— При толкова съвременна техника нямаш ли възможност да приемаш по повече от едно обаждане?

— Лон.

— Добре. Има нещо, което трябва да знаеш. Преди седмица, в четвъртък, е било извършено убийство с цел грабеж. Жертвата е жена, която е живеела във Вилидж. Алис Сандърсън. Извършителят я е убил с нож и е откраднал някаква картина. Хванахме го.

Защо го занимаваше с това? Обикновено убийство, виновникът беше заловен…

— Проблем с уликите?

— Не.

— Изгарям от любопитство да разбера защо ми се обаждаш.

— Преди половин час разследващият детектив е имал обаждане…

— По-накратко, Лон. По-накратко.

Райм гледаше бялата дъска, на която бе очертана схемата за залавяне на убиеца в Англия. Планът беше сложен.

И уязвим.

Селито го изкара от размислите:

— Слушай. Съжалявам, Линк, но трябва да ти кажа. Извършителят е братовчед ти Артър Райм. Предумишлено убийство. Чакат го двайсет и пет години и според прокурора присъдата е сигурна.

3

— Откога не сме се виждали…

Джуди Райм седеше в лабораторията. Със сключени ръце, бледа, тя упорито избягваше да гледа другаде освен в очите на криминолога.

Две реакции към физическото му състояние вбесяваха Райм: когато посетителите всячески се мъчеха да се държат, сякаш недъгът му не съществуваше, и когато го смятаха за повод да се представят като негови най-добри приятели, шегуваха се и говореха цинизми, като че ли бяха стари военни другари. Джуди попадаше в първата група, внимателно претегляше думите си, преди да ги изкаже деликатно пред Райм. Все пак тя беше роднина, така да се каже, и той запази търпение, като се опитваше да не поглежда към телефона.

— Да, отдавна — съгласи се той.

Том се занимаваше с подробностите около посрещането на гости — нещо, за което Райм никога не се сещаше. Беше донесъл на Джуди кафе, което сега стоеше недокоснато на масичката пред нея, като театрален реквизит. Райм още веднъж погледна към уискито, но болногледачът се престори, че не забелязва това.

Привлекателната тъмнокоса жена изглеждаше в по-добро здраве и с по-хубава фигура, отколкото при последната им среща — около две години преди нещастния случай с него. Джуди се престраши да погледне лицето на криминолога.

— Съжалявам, че не намерихме време да дойдем. Наистина. Искахме, но не можахме.

Говореше не за роднинско посещение преди инцидента, а за визита на съчувствие след нещастието. Оцелелите от катастрофа умеят да долавят премълчаните думи във всеки разговор, сякаш ги виждат написани.

— Получи ли цветята?

Веднага след злополуката Райм постоянно беше като замаян: от медикаментите, от физическата травма, от психологическата борба с немислимото — фактът, че никога вече няма да е способен да ходи. Не си спомняше да е виждал някакви цветя от тях, но беше сигурен, че са изпратили. Бе получил букети от много хора. Да изпратиш цветя е най-лесното, трудното е да дойдеш лично.

— Да. Благодаря.

Мълчание. Джуди неволно хвърли мълниеносен поглед към краката му. Хората си мислят, че щом не можеш да ходиш, би трябвало нещо да не е наред с крайниците ти. Не, изглеждаха съвсем нормално. Проблемът беше, че не можеше да ги командва.

— Добре изглеждаш — отбеляза тя.

Райм не знаеше дали е истина или не. Не се беше замислял.

— Чух също, че си се развел.

— Да.

— Съжалявам.

„Защо?" — почуди се той. Но това беше цинична мисъл и той само кимна в знак, че приема съчувствието й.

— Какво прави Блейн?

— Живее в Лонг Айлънд. Омъжи се пак. Не поддържаме връзка. Когато няма деца, обикновено така става.

— Беше много приятно онзи път в Бостън, когато ни дойдохте на гости за почивните дни.

Тя се усмихна пресилено. Усмивката сякаш бе нарисувана на лицето й, като маска.

— Хубаво беше, да.

Уикендът в Ню Ингланд. Пазаруване, екскурзия до нос Код, пикник на брега. Райм си спомни колко прекрасно му се беше видяло мястото. При вида на зеленясалите скали на брега му бе хрумнала идеята да направи каталог на водораслите в района на Ню Йорк за полицейската лаборатория по криминология. Цяла седмица обикаля града да събира проби.

По време на пътуването към къщата на Артър и Джуди с Блейн не се бяха скарали нито веднъж. Дори на връщане, когато се отбиха в един мотел в Кънектикът, беше хубаво. Спомни си, че се любиха на задната веранда, а отвън проникваше аромат на орлов нокът.

Това посещение беше последната му лична среща с братовчед му. Бяха разговаряли веднъж за кратко по телефона. После се случи нещастието и край.

— Артър май съвсем се беше изгубил. — Джуди се изсмя сконфузено. — Знаеш ли, че се премести в Ню Джърси?

— Сериозно?

— Преподаваше в Принстън. Но напусна.

— Защо?

— Беше асистент и решиха да не му предложат щатно преподавателско място. Арт твърди, че е било по политически причини. Знаеш как е в колежите.

Хенри Райм, бащата на Арт, беше изтъкнат професор по физика в Чикагския университет — научната кариера бе наследствено поприще за този клон на рода Райм. Като ученици Артър и Линкълн спореха за предимствата на научната и преподавателската дейност в университетите пред работата в частния сектор.

— Като учен човек може да даде сериозен принос за обществото — заяви веднъж Арт, когато двете момчета, малко нелегално, пийваха бира, и успя да запази сериозно изражение, когато Линкълн добави обичайната реплика в такива случаи:

— Да, пък има и хубави асистентки.

Райм не се учуди, когато Арт кандидатства за преподавателско място.

— Можеше да продължи като асистент, но напусна. Много беше ядосан. Мислеше, че веднага ще си намери друга работа, но не успя. Известно време беше безработен. Накрая започна в една частна фирма. Производител на медицинска екипировка.

Джуди отново отмести за миг погледа си от очите му — този път към инвалидната количка. Изчерви се, сякаш направи нещо срамно.

— Не беше работата на мечтите му и не го удовлетворяваше. Сигурна съм, че е искал да те види. Но сигурно се е срамувал, че не се справя добре в живота. След като ти си толкова известен и така нататък…

Накрая отпи глътка кафе.

— Двамата имате толкова общи неща. Като братя сте. Спомням си онзи уикенд в Бостън, какви неща разправяше. Стояхме до късно и се забавлявахме. Неща, които не съм знаела за него. Свекърът ми Хенри — когато беше жив… той също много говореше за тебе.

— Наистина ли? С него доста си пишехме. Дори получих негово писмо два дни преди да почине.

Райм пазеше десетки спомени за чичо си, но един от тях особено се открояваше в паметта му. Високият, пооплешивял, червендалест мъж се накланя назад със стола си и избухва в гръмогласен смях за ужас на всеки от десетината членове на фамилията около коледната маса — смях, смущаващ всички освен самия Хенри Райм, търпеливата му съпруга и малкия Линкълн, който се смее заедно с него. Райм много обичаше чичо си и често ходеше на гости на Арт и семейството му, които живееха на петдесетина километра от дома на баща му, на брега на езерото Мичиган, в Еванстън, щата Илинойс.

Сега обаче Райм не беше в настроение за носталгични спомени и изпита облекчение, когато чу отварянето на входната врата и седем решителни стъпки — от прага до началото на килима — по които веднага позна новодошлия. След секунда в лабораторията влезе висока, стройна чернокоса жена с дънки, черна фланелка и тъмночервена блуза. На хълбока й изпод фланелката се показваше правоъгълната ръкохватка на черен пистолет „Глок".

Когато Амелия Сакс се усмихна и го целуна по устата, с периферното си зрение Райм забеляза реакцията на Джуди. Изражението й беше красноречиво и криминологът се почуди какво толкова я шокира: дали че е забравила да се поинтересува от любовния му живот сега, или защото не допускаше, че инвалид като него може да има любовна връзка — още по-малко с такава красавица като Сакс, която, преди да постъпи в полицията, бе работила като фотомодел.

Райм ги запозна. Сакс загрижено изслуша за арестуването на Артър Райм и попита Джуди как се справя. После:

— Имате ли деца?

Райм осъзна, че макар да забеляза пропуска на Джуди, самият той също бе проявил небрежност, като не се сети да попита за сина им, чието име беше забравил. Освен това се оказа, че семейството се е увеличило. Освен Артър Младши, вече ученик в гимназията, имаше още две деца.

— Хенри е на девет, а дъщеря ни Медоу — на шест.

— Медоу? — кой знае защо се изненада Сакс.

Джуди смутено се засмя:

— Освен това живеем в Джърси. Но няма нищо общо с телевизионното шоу. Не го бях гледала, преди тя да се роди.

Телевизионно шоу?

Джуди наруши краткото мълчание:

— Сигурно се чудиш защо се обадих на онзи полицай, за да потърся номера ти. Но преди това трябва да ти кажа, че Арт не знае за посещението ми тук.

— Не знае ли?

— Честно казано, аз също нямаше да се сетя. Бях страшно разстроена, не можех да спя, не можех да мисля разумно. Преди няколко дни обаче бях на свиждане на Арт в затвора и той каза: „Знам какво си мислиш, но не се обаждай на Линкълн. Това е някаква грешка. Сами ще се справим. Обещай ми, че няма да му се обаждаш." Не искаше да те притесняваме излишно… Нали го знаеш Арт. Толкова е добър, винаги мисли за другите.

Райм кимна.

— Колкото повече мислех обаче, толкова по-разумно ми се виждаше да го направя. Не искам да ходатайстваш или да правиш нещо нередно. Просто си помислих, че можеш да разпиташ тук-там, да кажеш мнението си.

Райм си представяше как ще посрещнат това в Голяма сграда. Като консултант криминолог работата му беше да разкрива истината, но големите шефове в полицията определено предпочитаха да помага за осъждането, а не за оправдаването на заподозрени.

— Прегледах някои от твоите изрезки…

— Какви изрезки?

— Арт води фамилен албум с изрезки от вестници. Има статии за твои разследвания. Няколко десетки. Постигнал си удивителни неща.

— О, аз само служа на обществото.

Най-сетне Джуди показа някаква непринудена емоция — усмихна се.

— Арт казва, че никога не би повярвал в скромността ти.

— Наистина ли?

— Да, защото самият ти никога не си вярвал в нея.

Сакс се изсмя.

Райм също се засмя, като се надяваше смехът му да прозвучи искрено. Изражението му изведнъж стана сериозно.

— Не знам колко ще успея да помогна. Разкажи какво е станало.

— Беше преди една седмица, в четвъртък. В четвъртък Арт винаги си тръгва рано от работа. Преди да се прибере вкъщи, прави дълъг крос в един парк. Обожава да тича.

Райм си спомняше десетки пъти, когато двете момчета, родени с разлика от няколко месеца, се бяха надбягвали по тротоарите или през жълтозелените нивя около родното им градче в Средния запад, как скакалците се разбягваха пред тях, как, когато спираха да си поемат дъх, по запотената им кожа накацваха мухи. Арт винаги изглеждаше в по-добра физическа форма, но Линкълн бе влязъл в скаутския отряд на училището. Братовчед му нямаше голямо желание да се запише.

Райм пропъди спомените и се съсредоточи върху разказа на Джуди:

— Тръгнал от работа в три и половина и отишъл да тича. Прибра се вкъщи около седем — седем и половина. Изглеждаше съвсем нормално, не се държеше необичайно. Изкъпа се. Вечеряхме. На другия ден обаче дойдоха полицаи, двама от Ню Йорк и един от Ню Джърси. Разпитваха го и претърсиха колата му. Намериха следи от кръв, не знам… — В гласа й прозвуча следа от шока, който беше изпитала онази мъчителна утрин. — Претърсиха къщата и взеха някои неща. После се върнаха и го арестуваха. За убийство. — Тя с мъка изрече думата.

— Какво точно твърдят, че е извършил? — попита Сакс.

— Твърдят, че е убил някаква жена и е откраднал някаква картина от дома й. — Джуди изпухтя презрително. — Откраднал картина. За какъв дявол? И убийство… Артър никога не е наранявал никого. Не е способен на такова нещо.

— Ами кръвта? Направиха ли изследване на ДНК?

— Да, направиха. И явно има съвпадение. Но при тези тестове стават грешки, нали?

— Понякога — отговори Райм, като си помисли: „Рядко, много рядко…"

— Или пък може истинският убиец да е оставил кръвта.

— Ами картината… Артър проявявал ли е интерес към нея?

Джуди се заигра с черно-белите пластмасови гривни на китката си.

— Работата е там, че навремето имахме картина от същия художник. Той я харесваше. Но когато остана без работа, се наложи да я продаде.

— Къде намериха картината?

— Не са я намерили.

— Откъде тогава знаят, че е била открадната?

— Имат свидетел. Видял някакъв мъж да я изнася от апартамента на жената около часа на убийството. Ох, това е някаква ужасна грешка. Съвпадения… Това трябва да е, странна последователност от съвпадения. — прегракнало изрече тя.

— Познавали ли са се?

— Отначало Артър каза, че не я е познавал, но после се сети, че може и да са се срещали. В една картинна галерия, която посещава от време на време. Не си спомня обаче да са се заговаряли.

Джуди спря поглед върху бялата дъска със схематичния план за залавяне на Логан в Англия.

Райм си спомни друга случка с Артър.

Ще се надбягваме до онова дърво… Не, глупчо… онзи явор там. Печели, който пръв пипне ствола! На три. Едно… две… старт!

Не каза три!

— Има още нещо, нали, Джуди? Разкажи ни — намеси се Сакс.

Беше видяла нещо в очите на жената, предположи Райм.

— Просто съм притеснена. Също и за децата. За тях е истински кошмар. Съседите ни гледат като терористи.

— Съжалявам, че трябва да съм толкова настоятелна, но е много важно да знаем всички факти. Моля те.

Джуди отново се изчерви и притисна с ръце коленете си. Райм и Сакс имаха приятелка, която работеше в Калифорнийското бюро за разследване — Кейтрин Данс. Тя беше специалист по кинесика — науката за разчитане на мимиките и жестовете. Райм смяташе тези умения за второстепенни спрямо криминалистиката, но уважаваше Данс и бе научил някои неща от специалността й. Сега виждаше, че Джуди Райм е силно стресирана.

— Разкажи ни — подкани я Сакс.

— Ами, просто полицията намери някои други доказателства. Е, не точно доказателства. Не категорични улики. Но… изкараха, че Артър е имал връзка с жената.

— Какво мислиш за това? — попита Сакс.

— Не мисля, че е вярно.

Райм забеляза по-мекия начин на изразяване. Отрицанието не беше категорично, както за убийството и кражбата. Тя отчаяно се надяваше отговорът да е „не", но сигурно бе достигнала до същото заключение, до което и Райм: ако жената е била любовница на Артър, това беше в негова полза. По-вероятно е да ограбиш непозната, отколкото любовницата си. Въпреки това като съпруга и майка тя се молеше отговорът да е отрицателен.

Джуди вдигна очи и по-смело погледна Райм, количката и другите апарати, от които зависеше животът му.

— Каквото и да е ставало, той не е убил тази жена. Не е възможно да го е направил. Чувствам го с душата си… Можете ли да направите нещо?

Райм и Сакс се спогледаха.

— Съжалявам, Джуди — отговори той. — В момента работим по важен случай. Много сме близко до залавянето на опасен престъпник. Не можем да го оставим.

— Не очаквам такова нещо. Просто… нещо. Не знам какво друго да направя.

Устните й затрепериха.

— Ще проведем няколко разговора, ще разучим каквото можем. Не мога да ти дам информацията, която не е достъпна на адвоката ти, но мога да ти кажа честно какво мисля за шансовете на прокурора да издейства присъда.

— О, благодаря ти, Линкълн.

— Кой е адвокатът му?

Тя им каза името и телефонния номер. Адвокатът беше известен и скъпо платен, Райм го познаваше. Имаше обаче повече опит в дела за финансови престъпления, отколкото за убийства.

Сакс попита кой е обвинителят.

— Бърнард Гросман. Мога да ви дам номера му.

— Няма нужда — отвърна младата полицайка. — Имам го. Работили сме заедно. Разумен човек е. Предполагам, че е предложил на съпруга ти споразумение.

— Да, и адвокатът ни искаше да приеме. Арт обаче отказа. Настоява, че е станала грешка, че всичко ще се изясни. Но невинаги става така, нали? Понякога хората отиват в затвора, дори да са невинни, нали?

„Да, случва се" — помисли си Райм, но каза само:

— Е, ще проведа няколко телефонни разговора.

Тя стана.

— Не мога да ти опиша колко съжалявам, че допуснахме така да загубим връзка. Непростимо.

За негова изненада Джуди Райм се приближи до количката, наведе се и отърка бузата си в неговата. Райм подуши миризмата на пот и две други миризми, може би на дезодорант и на лак за коса. Не долови парфюм. Джуди не изглеждаше да е от жените, които използват парфюми.

— Благодаря, Линкълн. — Тя тръгна към вратата, но спря. Обърна се към двамата и добави: — Каквото и да откриете за Артър и жената, не ме е грижа. Важно е само да не отиде в затвора.

— Ще направя каквото мога. Ще ти се обадя, ако открием нещо конкретно.

Сакс я изпрати до външната врата.

Когато се върна, Райм каза:

— Нека първо да поговорим с адвоката.

— Съжалявам, Райм. — След като той се намръщи, тя добави: — Имам предвид, че сигурно ти е трудно.

— Защо?

— Ами, толкова близък роднина да е обвинен за убийство.

Райм сви рамене, един от малкото жестове, които бе способен да прави.

— Тед Бънди също е бил нечий син. Може би и братовчед.

— Все пак…

Сакс вдигна слушалката. Набра номера на адвоката, но се включи телефонният му секретар и тя остави съобщение. Райм се запита за коя дупка на игрището за голф играе в момента.

След това Сакс се свърза с прокурор Гросман, който не се наслаждаваше на почивния ден, а беше в кабинета си в центъра. Не беше направил връзката между името на заподозрения и криминолога.

— Съжалявам, Линкълн — каза искрено, — но случаят изглежда ясен. Не пипам на сляпо. Щях да ти кажа, ако имаше непълноти, но няма. Съдебните заседатели ще го обявят за виновен. Ако го убедиш да приеме споразумението, ще му направиш огромна услуга. Склонен съм да се съглася на дванайсет години.

„Дванайсет години без право на предсрочно освобождаване. Това би убило Артър" — замисли се Райм.

— Благодаря — каза Сакс.

Прокурорът добави, че на другия ден започва трудно дело, затова няма повече време за разговори. Обеща да се обади през седмицата, ако искат.

Все пак им каза името на детектива, водещ разследването — Боби Лагранж.

— Познавам го — отбеляза Сакс.

Телефонира му на домашния телефон и отново попадна на телефонния секретар. Набра номера на мобилния му телефон и той вдигна веднага:

— Лагранж.

Свистенето на вятър и плискането на вълни, които се чуваха от слушалката, обясняваха с какво се занимава детективът в този топъл, слънчев ден.

Сакс се представи.

— О, да. Как я караш, Амелия? Очаквам да ми се обади един информатор. Всеки момент чакаме нещо голямо да се случи в Ред Хук.

Значи не беше на яхтата си.

— Може да се наложи да затворя бързо — добави той.

— Ясно. На високоговорител сме.

— Здравейте, детективе. Аз съм Линкълн Райм.

Колебание.

— А, да.

Гласът на Линкълн Райм бързо привличаше вниманието на хората. Той обясни за братовчед си.

— Чакай… „Райм". Името ми се стори странно. Искам да кажа необичайно. Но не направих връзката. Пък и той не е споменавал нищо за вас. В нито един от разпитите. Вашият братовчед… Леле, съжалявам!

— Детективе, не искам да преча на разследването, но обещах да разбера какво става. Току-що говорих с прокурора.

— Трябва да кажа, че арестуването беше съвсем основателно. От пет години работя в отдел „Убийства" и освен когато някой униформен стане свидетел на улично убийство, това е най-ясният случай, който съм имал.

— Какво е станало? Жената на Арт ми разказа най-основното.

С монотонен глас полицаят съобщи подробностите за престъплението:

— Братовчед ви си тръгнал рано от работа. Отишъл в апартамента на Алис Сандърсън във Вилидж. Тя също свършила работа рано. Не знаем колко е стоял там, но някъде около шест часа тя била наръгана с нож, а една картина — открадната.

— Рядка, доколкото разбрах.

— Да, но не като Ван Гот.

— Кой е художникът?

— Някой си Прескът. Умрял е немного отдавна.

— Значи цената на картините му расте?

— Предполагам. Но тази все още е струвала около сто и петдесет бона, плюс-минус. А, освен това открихме някои интересни неща в пощата на братовчед ви. Листовки за Прескът, които е получавал от няколко галерии. Стори ни се подозрително.

— Разкажете ми за дванайсети май.

— Около шест часа един свидетел чул писъци, а след няколко минути видял непознат мъж да изнася картина и да се качва на светлосин мерцедес, паркиран на улицата. Потеглил бързо. Свидетелят записал първите три букви от номера. Не беше видял от кой щат е регистрацията, но проверихме всичко в района на Ню Йорк. Стеснихме кръга на търсенето и разпитахме собствениците. Един от тях беше братовчед ви. С партньора ми отидохме в Джърси да говорим с него. Водехме един колега от щатската полиция за протокола, нали знаете? Видяхме нещо, приличащо на кръв, по задната врата и на задната седалка. Под седалката имаше изцапана с кръв кърпа. Беше същият модел като други две от апартамента на жертвата.

— И ДНК-тестът беше положителен, така ли?

— На кръвта, да.

— Свидетелят разпозна ли го на очна ставка?

— Обадил се от уличен телефон и не казал името си. Не искал да се замесва. Нямахме обаче нужда от свидетел. Момчетата от „Криминология" имаха успешен ден. Снеха отпечатък от обувка в антрето на жертвата — от същите обувки като на братовчед ви. Освен това намериха добри микроследи.

— Типови улики?

— Да, типови. Частици от пяна за бръснене, парченца чиле, изкуствена тор от гаража му. Съвпадат с откритите в дома на жертвата.

„Не, не съвпадат" — помисли си Райм. Уликите се разделят на няколко групи. „Конкретизираните" следи могат да са оставени само от един източник, такива са ДНК и пръстовите отпечатъци. „Типовите" улики имат общи характеристики с подобен вид материали, но не е задължително да идват от един и същи източник. Например влакната от килим. При ДНК-тест на кръв от мястото на убийството определено може да се получи „съвпадение" с кръвта на престъпника. Но влакна от килим, намерени на местопрестъплението, могат само да се „асоциират" с влакна, събрани от къщата на заподозрения, което позволява на съдебните заседатели да предположат, че той е бил на мястото на убийството.

— Как разбрахте дали са се познавали? — попита Сакс.

— Той твърдеше, че не се познават, но намерихме две бележки, писани от нея. Една в офиса й, другата — в къщата. Едната беше: „Арт — да пийнем нещо." Другата — „Артър". Само толкова. А, освен това името му беше в бележника й с телефони.

— Неговият номер ли? — намръщи се Райм.

— Не. Предплатена карта за мобилен. Няма възможност да вземем разпечатка за разговорите.

— Значи предполагате, че са били повече от приятели, така ли?

— Мина ни през ума. Защо иначе ще говори с предплатена карта, вместо да й даде служебния си номер? — Детективът се изсмя. — На нея явно й е било все едно. Ще се изненадате какви неща приемат хората, без да задават много въпроси.

„Няма какво толкова да ме изненада" — помисли си Райм.

— Ами телефона?

— Не го намерихме.

— Мислите, че я е убил, защото е настоявала да напусне жена си, така ли?

— Това ще бъде тезата на обвинителя. Или нещо подобно.

Райм се замисли какво знае за братовчед си, когото не беше виждал от повече от десет години, и за онова, което току-що беше чул. Не можеше нито да потвърди, нито да отрече чутото.

— Някой друг има ли мотив? — поинтересува се Сакс.

— Не. Близките на жертвата казват, че излизала от време на време с мъже, но нищо сериозно. Не знаят имена. Няма нищо сензационно. Дори ми хрумна, че може жена му — Джуди, да го е направила, но тя има алиби.

— Ами Артър?

— Не. Твърди, че е ходил да тича, но няма кой да потвърди, че го е видял. В щатския парк „Клинтън". Голямо място. И доста пусто.

— Интересно как се е държал по време на разпита — отбеляза Сакс.

Лагранж се засмя:

— Интересно, че повдигате въпроса. Това е най-странното в цялото разследване. Изглеждаше като замаян. Втрещи се, когато ни видя. Арестувал съм доста хора, някои — професионалисти. Хора с опит, имам предвид. Но никой не се е преструвал на невинен толкова успешно и с такава лекота. Голям актьор. Спомняте ли си да е имал такива заложби, детектив Райм?

Райм не отговори. Вместо това попита:

— Какво стана с картината?

Кратко мълчание.

— Това е другото. Още не сме я намерили. Не беше в къщата му, но хората ни намериха пръст по задната седалка на колата и в гаража. Съвпада с проби от парка, където е ходил да тича. Предполагаме, че я е заровил някъде.

— Един въпрос, детективе — каза Райм и замълча.

От другата страна на линията последва пауза, чуха се приглушени думи на фона на вятъра.

— Казвайте.

— Може ли да видя документацията?

— Документацията? — Не беше въпрос, по-скоро признак на колебание. — Случаят е ясен. Водим всичко според правилата.

— Не се съмняваме — побърза да уточни Сакс. — Но доколкото разбрахме, той е отказал да приеме споразумение.

— О, искате да го убедите да приеме? Да, разбирам. Така е най-добре за него. Е, при мен има само копия. Цялата документация е при прокурора. Но мога да ви изпратя докладите. След ден-два, става ли?

Райм поклати глава. Сакс каза:

— Ако говорите с хората в архива и няма проблеми, мога лично да отида да ги взема.

Вятърът отново засвири от микрофона, после внезапно спря. Лагранж се беше прибрал на завет.

— Да, добре. Ще им се обадя още сега.

— Благодаря.

— Няма защо. Късмет.

След като затвориха, Райм се усмихна:

— Беше добра идея. Да споменеш за споразумението.

— Трябва да познаваш събеседника си.

Сакс преметна чантичката си през рамо и тръгна към вратата.

4

Сакс се върна от „Полис Плаза" много по-бързо, отколкото ако беше използвала градския транспорт — или ако спираше на светофарите. Райм знаеше, че е карала с включена сигнална лампа на предното табло на червения си шевролет „Камаро SS", модел 1969, който беше боядисала в този цвят преди няколко години, за да е в тон с неговата инвалидна количка. Също като тийнейджърка, тя все още търсеше повод да пришпори мощната кола и да остави следи от гуми по асфалта.

— Преснимах всичко — каза тя, след като влезе с голяма папка в ръце. Присви болезнено очи, когато я остави на масата.

— Добре ли си?

Амелия Сакс страдаше от артрит. Гълташе глюкозамин, хондроитин, Адвил и Напрозин като бонбони, но рядко издаваше колко я боли от страх, че шефовете ще я закотвят зад някое бюро. Дори когато бяха сами с Райм, тя омаловажаваше страданието си. Сега обаче призна:

— Днес боли повече от обикновено.

— Искаш ли да седнеш?

Тя поклати глава.

— Добре. Какво имаме?

— Доклад от разследването, списък на уликите и копия на снимките. Няма видеоматериали. При прокурора са.

— Да запишем всичко на дъската. Искам да видя местопрестъплението и къщата на Артър.

Тя отиде при едно бяло табло — едно от десетината в стаята — преписа информацията от материалите в папката.

УБИЙСТВОТО НА АЛИС САНДЪРСЪН

АПАРТАМЕНТЪТ НА АЛИС САНДЪРСЪН:

* Следи от пяна за бръснене „Едж Адвансд Джел" с алое;

* Трохи от чиле „Прингълс", без мазнина, с аромат барбекю;

* Нож „Чикаго Кътлъри";

* Изкуствен тор „Тру-гроу"

* Отпечатък от обувка „Олтън", модел „Изи-уок", номер 44;

* Люспа от гумена ръкавица;

* Името Арт и номер на предплатена телефонна сметка, записани в бележника на жертвата;

* Две бележки: „Арт — да пийнем по нещо" (в офиса) и „Артър" (в къщата);

* Свидетел видял светлосин мерцедес; номерът започва с NLP.

КОЛАТА НА АРТЪР РАЙМ:

* Светлосин седан „Мерцедес" С-клас от 2004, с регистрационен номер Ню Джърси NLP 745, на името на Артър Райм;

* Кръв по вратата и пода при задната седалка (ДНК съвпада с проба от жертвата);

* Окървавена кърпа; комплект със същия десен, намерен в апартамента на жертвата (ДНК — на жертвата);

* Пръст със съдържание, подобно на пръстта в щатския парк „Клинтън".

КЪЩАТА НА АРТЪР РАЙМ:

* Пяна за бръснене „Едж Адвансд Джел" с алое като намерената на местопрестъплението;

* Чиле „Прингълс" с аромат на барбекю, без мазнина;

* Лопата, с полепнали частици пръст, подобна на пръстта в парк „Клинтън" (в гаража);

* Ножове „Чикаго Кътлъри", подобни на намерения;

* Обувки „Олтън", модел „Изи-уок", номер 44; грайфери, подобни на отпечатъка от местопрестъплението;

* Проспекти от галерия „Уилкокс" в Бостън и „Андерсън-Билингс файн Артс" в Кармъл с информация за изложби на Харви Прескът;

* Кутия с гумени ръкавици „Сейф-ханд" с химически състав, подобен на намерените частици на местопрестъплението (в гаража).

— Леле, доста силни доказателства, Райм — отбеляза Сакс, като се отдръпна назад и постави ръце на кръста си.

— Предплатен мобилен номер… И тези бележки с името „Арт". Но никъде няма адрес, служебен или домашен. Това наистина намирисва на любовна афера… Има ли други подробности?

— Не. Остават само снимките.

— Закачи ги.

Райм заразглежда написаното на дъската. Съжаляваше, че не е провел лично огледа на местопрестъплението — тоест чрез Амелия Сакс, както често правеха: с радиостанция или видеокамера, която тя носеше, докато търсеше веществени доказателства. Криминолозите изглежда си бяха свършили добре работата, но имаше пропуски. Нямаше снимки от другите помещения в апартамента освен от стаята на убийството. А пък ножът… Райм видя снимката на кървавото оръжие под леглото. Един полицай държеше покривката повдигната, за да открие по-добра видимост за фотоапарата. Дали ножът е бил закрит под плата (което би означавало, че престъпникът е пропуснал да го вземе в бързината), или се е виждал, което би навело на предположението, че е подхвърлен?

Огледа снимката на смачкани хартии на пода, явно от опаковката на картината на Прескът.

— Нещо не е наред — прошепна Райм.

Сакс, която стоеше пред дъската с ръце на кръста, го погледна.

— Картината — продължи той.

— Какво за нея?

— Лагранж спомена два мотива. Първо, Артър е откраднал картината за заблуда на полицията, защото е убил Алис, за да не му се бърка в личния живот.

— Да.

— Само че за да направи така, че едно убийството да изглежда случайно, извършено при грабеж, разумният убиец не би откраднал нещо, което може да бъде свързано с него. Спомни си, че Артър е имал картина на Прескът. Галериите са му изпращали проспекти за негови изложби.

— Така е, Райм. Няма логика.

— А пък ако толкова много е искал картината, но не е можел да си я купи… Е, в този случай би било много по-безопасно да влезе и да я открадне през деня, когато собственичката е на работа, а не да я убива. — Райм се замисли и за поведението на братовчед си, макар че обикновено не обръщаше внимание на това, когато преценяваше нечия вина. — Може би не се е преструвал на невинен. Може би наистина е невинен… Доста силни доказателства, казваш. Не. Твърде силни.

Помисли си: „Нека само да предположим, че не го е извършил." Ако беше така, последствията бяха сериозни. Защото това не беше просто полицейска грешка; уликите бяха твърде добри — включително недвусмислената връзка между кръвта в колата му и жертвата. Не, ако Арт бе невинен, някой доста се беше потрудил да го натопи.

— Мисля, че са го натопили.

— Защо?

— Какви са мотивите? На този етап не ме интересува. Основният въпрос е как. Ако отговорим на него, това може да ни покаже кой. Между другото можем да узнаем и защо, но това не е най-важното. И така, започваме с предположението, че някой, господин Хикс, е убил Алис Сандърсън и е откраднал картината, след което е нагласил нещата така, че да заподозрат Артър. Добре, Сакс, как би могъл да го направи?

Тя присви очи — пак артритът — и седна. Замисли се и каза:

— Господин Хикс е следил Артър и Алис. Видял е, че се интересуват от изкуство, засякъл ги е заедно в галерията и е научил имената им.

— Господин Хикс знае, че тя има картина на Прескът. Той също иска да притежава такава, но няма пари да си я купи.

— Точно така. — Сакс кимна към таблицата на уликите. — После прониква в къщата на Артър, вижда, че има „Прингълс", пяна за бръснене „Едж", тор „Тру-гроу" и ножове „Чикаго Кътлъри". Открадва от тях, за да ги подхвърли като улики. Знае какви обувки носи Артър, оставя отпечатъка и нацапва лопатата с пръст от парка… Да помислим какво е станало на дванайсети май. Господин Хикс знае, че в четвъртък Артър винаги си тръгва рано от работа и отива да тича в безлюдния парк — значи няма алиби. Отива в апартамента на жертвата, убива я, открадва картината и се обажда от уличен телефон, за да подаде сигнал, че е чул писъци и е видял някой да изнася картина и да се качва на кола, приличаща на Артъровата, като казва буквите от номера. После отива в къщата на Артър в Ню Джърси и оставя следите от кръв, пръстта, кърпата и лопатата.

Телефонът иззвъня. Беше адвокатът на Артър. Напрегнато повтори всичко, което по-рано бяха чули от прокурора. Не каза нищо, което би могло да им помогне, и на няколко пъти ги призова да убедят Артър да приеме споразумението с обвинението.

— Обречен е. Направете му услуга. Мога да му издействам петнайсет години.

— Това ще го съсипе — възрази Райм.

— Едва ли ще го съсипе повече от доживотна присъда.

Райм се сбогува хладно и затвори. Отново загледа таблото с уликите.

Изведнъж му хрумна нещо.

— Какво има, Райм? — попита Сакс, която беше забелязала, че е вдигнал очи към тавана.

— Мислиш ли, че го е правил и преди?

— Кой, какво?

— Ако приемем, че целта му — мотивът — е била да открадне картината, тогава това едва ли е първият му удар. Не е като да задигнеш платно на Реноар за десет милиона и да се уредиш веднъж завинаги. Тази работа намирисва на серийно престъпление. Този човек е измислил хитър начин да се изплъзва ненаказан. И ще продължи така, докато някой не го спре.

— Да, звучи логично. Значи трябва да търсим други кражби на картини.

— Не. Защо само картини? Може да е всичко. Има обаче един общ елемент.

Амелия се намръщи, после се досети:

— Убийство.

— Точно така. Понеже хвърля вината върху другиго, престъпникът трябва да убива жертвите, защото иначе ще го разпознаят. Обади се на някого от отдел „Убийства". У дома, ако трябва. Търсим същия сценарий: придружаващо престъпление, може би кражба, убийство и ясни уличаващи доказателства.

— И може би ДНК-улики, които може да са подхвърлени.

— Добре — възкликна Райм, въодушевен от мисълта, че може да са попаднали на следа. — Ако се придържа към тази формула, трябва да има анонимен очевидец, който да е подал сигнала за престъплението с информация за заподозрения.

Сакс отиде при бюрото в ъгъла на стаята и телефонира.

Той изви главата си назад, облегна я на инвалидната количка и загледа партньорката си. Забеляза следи от засъхнала кръв около нокътя на палеца й. Под червената й коса точно над ухото й имаше едва видима раничка. Сакс често го правеше: чешеше главата си до кръв, човъркаше кожичките около ноктите си, причиняваше си леки телесни поражения — както по навик, така и под влиянието на стреса, който я зареждаше.

Кимаше, докато говореше по телефона, погледът й стана по-съсредоточен, започна да записва. Неговото сърце (което не можеше да почувства пряко) също се беше разтуптяло. Тя бе научила нещо важно. Химикалката й спря. Тя я захвърли и извади друга — мълниеносно, както вадеше пистолета си на състезанията по стрелба.

След десет минути затвори.

— Слушай, Райм. — Седна до него на един плетен стол.

— Говорих с Кремъклията.

— О, добър избор.

Джоузеф Флинтик, на когото колегите съзнателно или не бяха лепнали прякор, свързан със старите огнестрелни оръжия, работеше в отдел „Убийства", когато Райм започваше кариерата си. Сприхавият старец помнеше подробности за почти всички убийства, извършени в Ню Йорк (и за много от околността) по време на дългата му служба. На възраст, на която би трябвало да играе с внуците си, Кремъклията работеше в неделя. Райм не се изненада.

— Разказах му какво знаем и той веднага ми цитира две престъпления, които вероятно се вписват в схемата. Едното е кражба на ценни монети на стойност около петдесет бона. Другото е изнасилване.

— Изнасилване ли?

Това добавяше по-сложен и много по-обезпокоителен елемент в разследването.

— Да. И в двата случая анонимен свидетел подал сигнал в полицията и дал информация, която се оказала важна за разкриване на престъпника — като очевидеца, който се обадил с описание на колата на братовчед ти.

— И двамата свидетели, разбира се, са били мъже.

— Точно така. Властите обявили награда, но никой от двамата не се явил.

— Ами уликите?

— Флинтик не си спомняше подробности, но каза, че микроследите и косвените доказателства били железни. Също като при братовчед ти. Пет-шест вида свързани типови улики на местопрестъплението и в къщите на извършителите. И в двата случая намерили кръв от жертвата върху кърпа или дреха в жилището на заподозрения.

— И сигурно при изнасилването не са намерили следи от телесни течности.

Повечето изнасилвачи получават присъда, защото оставят следи от някоя от трите течности: сперма, слюнка или пот.

— Не. Не.

— Ами анонимните свидетели — казали само част от номера на колата, нали?

Тя погледна записките си.

— Да, как позна?

— Престъпникът е имал нужда от известно време. Ако беше казал целия номер, ченгетата веднага щяха да отидат в дома на заподозрения и убиецът нямаше да може да подхвърли уликите. — Убиецът предвиждаше всичко. — Заподозрените са отричали всичко, нали?

— Да. Абсолютно всичко. Заложили са, че съдебните заседатели ще им повярват, и са загубили.

— Не, не, не, прекалено много съвпадения — измърмори Райм. — Искам да видя…

— Помолих един колега да вземе материалите за разследванията от архива.

Райм се засмя. Както много често ставаше, тя бе една крачка пред него. Той си спомни първата им среща преди няколко години: Сакс — разочарована от кариерата си като патрулиращ полицай; Райм — готов да се откаже от много повече от това. Колко път бяха извървели оттогава.

Той заговори в микрофона пред устата му:

— Команда. Набери Селито.

Беше възбуден. Чувстваше онзи трепет — тръпката от започващия лов. „Вдигни проклетия телефон" — помисли си гневно и за пръв път не мислеше за Англия.

— Здравей, Линк — прозвуча гласът със силен бруклински акцент на Селито. — Какво…

— Слушай. Има проблем.

— Малко съм зает.

В последно време бившият партньор на Райм, лейтенант детектив Лон Селито, не беше в добро настроение. Важно дело, подготвено с участието на голям оперативен екип, бе заплашено от провал. Миналата година Владимир Денко, бодигард на шефа на една руска банда от Брайтън Бийч, беше подведен под отговорност за рекет и убийство. Райм беше помогнал при анализа на уликите. За всеобщо удивление в петък делото срещу Денко и трима от съучастниците му бе прекратено, след като няколко свидетели бяха отказали да дадат показания или да се явят. Селито и колегите му от ФБР работеха през почивните дни, опитвайки се да намерят нови свидетели и информатори.

— Ще бъда кратък.

Райм обясни какво са открили за братовчед му и случаите с изнасилването и кражбата на монети.

— Два други случая? Много странно. Какво казва братовчед ти?

— Още не съм разговарял с него, но отричал всичко. Искам тази история да се изясни.

— Да се „изясни"? Какво, по дяволите, означава това?

— Мисля, че Артър не го е извършил.

— Той ти е братовчед. Разбира се, че ще го мислиш за невинен. Но какво конкретно имаш?

— Все още нищо. Затова ми трябва помощта ти. Имам нужда от хора.

— Затънал съм до гуша в кашата на Денко в Брайтън Бийч. За което, дължа да добавя, ти би трябвало да ни помагаш, а не да пийваш чай с проклетите британци.

— От това може да излезе нещо голямо, Лон. Два други случая, които смърдят на изфабрикувани улики. Обзалагам се, че има още. Знам колко си падаш по клишетата, Лон. „Разминавам се с възмездието" как ти звучи?

— Можеш да ми цитираш каквито искаш изречения, Линк. Зает съм.

— Това е израз, Лон. Изречението съдържа подлог и сказуемо.

— Каквото ще да е. Опитвам се да закърпя руската връзка. Никой в кметството или във федералната сграда не е доволен от това, което става.

— Имат искрените ми съболезнования. Издействай си да те прикрепят към друг случай.

— Това е убийство. Аз съм в „Организирана престъпност".

Отдел „Организирана престъпност" не разследваше убийства, но Райм само се изсмя на оправданието на Селито:

— Ти разследваш убийства, когато поискаш. Кога изобщо си се съобразявал с протоколни изисквания?

— Знаеш ли какво ще направя? — измърмори Селито. — Днес дежурен е един капитан. В централното управление. Джо Малой. Познаваш ли го?

— Не.

— Аз го познавам — намеси се Сакс. — Стабилен е.

— Здравей, Амелия. Оцеля ли от студения фронт днес?

Тя се изсмя. Райм изръмжа:

— Много смешно, Лон. Кой, по дяволите, е този тип?

— Умен мъж. Не прави компромиси. И няма чувство за хумор. Ще ти хареса.

— Много шегаджии станахте днес — измърмори криминологът.

— Той е боец. Дон Кихот. Жена му бе убита при опит за грабеж преди пет-шест години.

Сакс присви очи:

— Не знаех.

— Да, и той напълно се раздава в работата. Говори се, че някой ден ще получи ъглов кабинет на горния етаж. Може би дори в съседната сграда.

Имаше предвид сградата на кметството.

Селито продължи:

— Обади му се и го помоли да ти отпусне няколко души.

— Искам теб.

— Няма да стане, Линк. Командвам тази проклета акция. Кошмарно е. Но все пак ме дръж в течение и…

— Трябва да затварям, Лон… Команда, затвори.

— Ти му затвори телефона — изтъкна Сакс.

Райм само изръмжа и се обади на Малой. Щеше да побеснее, ако пак попадне на телефонен секретар.

Полицаят обаче вдигна на второто позвъняване. Още един висш полицейски служител, който работи в неделя. Е, Райм също го беше правил доста често и имаше един развод за свидетелство.

— Малой на телефона.

Райм се представи:

Кратко колебание. После:

— Е, Линкълн… Не си спомням да сме се срещали, но съм чувал за вас, разбира се.

— Тук съм с един от вашите детективи. Амелия Сакс. На високоговорител сме, Джо.

— Детектив Сакс, добър ден — сдържано поздрави Малой. — Какво мога да направя за вас двамата?

Райм разказа за случая и че според него уликите срещу Артър са подхвърлени.

— Братовчед ви? Съжалявам да го чуя — каза Малой, макар че не звучеше особено натъжен.

Опасяваше се, че Райм ще го помоли да се намеси в разследването с цел намаляване на обвиненията. Да, в най-добрия случай щеше да навреди на престижа му. В най-лошия можеше да се стигне до разследване на Вътрешния отдел и да излезе в медиите. От друга страна, на везните, разбира се, тежеше лошото впечатление, което щеше да направи, ако откаже услуга на човек, който е оказал толкова безценна помощ на полицията. На всичкото отгоре неподвижен. Политическата коректност бе основна грижа за градските чиновници.

Молбата на Райм обаче бе по-сложна. Той добави:

— Мисля, че има голяма вероятност същият престъпник да е извършил и други убийства.

Даде подробности за кражбата на монети и изнасилването.

Значи не едно, а три лица бяха арестувани по погрешка от колегите на Малой. Това означаваше, че три престъпления на практика оставаха неразкрити, а престъпникът все още беше на свобода. Това предвещаваше сериозни неприятности с медиите.

— Хъм, доста странно. Необичаен случай. Разбирам чувствата ви към братовчед ви…

— Единственото, което ме интересува, е да се разкрие истината, Джо — заяви Райм, без да се интересува дали думите му звучат помпозно.

— Е…

— Имам нужда само от двама полицаи, които да ни помагат. Отново да прегледат уликите от трите разследвания. Може би за някоя и друга полева задача.

— Аха, разбирам… Съжалявам, Линкълн. Нямам достатъчно хора. Не и за такова нещо. Но утре ще говоря със заместник-комисаря.

— Защо не му се обадим още сега?

Отново колебание.

— Не. Днес е зает.

С какво? Семейна закуска? Барбекю? Неделно матине с представление на „Младия Франкенщайн" или „Спамалот".

— Ще повдигна въпроса на утрешния брифинг. Ситуацията е малко необичайна. Не предприемайте нищо, докато не ви се обадя. Или някой друг не се свърже с вас.

— Разбира се.

Затвориха. Райм и Сакс помълчаха няколко минути.

Ситуацията е малко необичайна…

Райм погледна таблото, на което висеше трупът на едно мъртво разследване, пресечено още в зародиша си.

Сакс наруши мълчанието:

— Чудя се какво ли прави Рон.

— Защо не проверим?

На лицето на Райм се изписа усмивка — рядко срещано явление.

Тя извади мобилния си телефон, натисна копчето за бързо набиране и включи на микрофон.

След малко се чу младежки глас:

— Да, госпожо детектив?

Той от години се опитваше да накара младия патрулиращ полицай Рон Пуласки да я нарича Амелия, но той все не можеше да го направи.

— На микрофон сме, Пуласки — предупреди Райм.

— Да, сър.

Това „сър" дразнеше Райм, но точно сега не беше в настроение да поправя младежа.

— Как сте? — попита Пуласки.

— Има ли значение? Какво правиш в момента? Важно ли е?

— В момента ли?

— Мисля, че точно това попитах.

— Мия чинии. С Джени току-що закусвахме с брат ми и жена му. Ходихме на пазара за плодове и зеленчуци с децата. Много е забавно. Вие с детектив Сакс някога…

— Значи си вкъщи. И нямаш работа.

— Ами… чиниите.

— Зарежи ги. Идвай тук.

Райм беше цивилен и нямаше власт да заповядва на никого от полицейското управление, дори на регулировчиците.

Сакс обаче бе детектив трета степен и макар да не беше пряк началник на Пуласки, можеше официално да поиска младежът да бъде разпределен към тях.

— Имаме нужда от теб, Рон. Може би и утре.

Рон Пуласки често помагаше на Райм, Сакс и Селите. Райм се развесели, когато научи, че работата за известния криминалист е помогнала за издигането на младия полицай в службата. Беше сигурен, че прекият му началник ще се съгласи да им изпрати Пуласки за няколко дни — стига да не се обади на Малой или на друг в централното управление, за да научи, че всъщност няма никакво официално разследване.

Пуласки каза на Сакс името на началника си в участъка. После попита:

— Сър? Лейтенант Селите участва ли в разследването? Трябва ли да съгласувам с него?

— Не — отговориха в един глас Райм и Сакс.

След кратко мълчание Пуласки каза колебливо:

— Е, тогава тръгвам веднага. Само да избърша чашите. Джени мрази петна от засъхнали капки.

5

Неделите са най-хубави.

Защото в неделя мога да правя каквото искам.

Аз съм колекционер.

Събирам всичко, за което можете да се сетите. Ако ми харесва и мога да го прибера в раницата или в микробуса си, аз го вземам. Не съм складиращ плъх, на какъвто биха ме оприличили някои. Тези гризачи винаги оставят нещо на мястото на онова, което са взели. Когато аз намеря нещо, то е само мое. Никога не го изпускам. Никога.

Неделя е любимият ми ден. Защото е почивен ден за масите, за шестнайсетичните, които наричат този удивителен град свой дом. Мъже, жени, деца, адвокати, художници, велосипедисти, готвачи, крадци, домакини и любовници (колекционирам и дискове с филми), политици, спортисти и библиотекари… Удивително е с какви неща се занимават за развлечение.

Бродят като безгрижни антилопи из града и парковете на Ню Джърси, Лонг Айлънд и щата Ню Йорк.

Дивеч за търпеливия ловец.

Точно такъв съм аз сега, зарязал всички разсейващи неделни занимания — барбекю, кино, дори една покана за голф. О, и религията — винаги популярна сред антилопите, стига ходенето на черква да е последвано от вече споменатото барбекю или гонене на малките бели топки между деветте дупки.

Лов…

В момента си мисля за последната транзакция в мисловната ми колекция — транзакция 3895-0967-7524-3630, която вървеше идеално, точно по плана. До ножа, разбира се.

Алис 3895 с онази прелестна розова рокля, подчертаваща гърдите й, съблазнително прилепнала на ханша й (мисля си за нея още като за 95-66-91, но това е една малка шега). Красавица с парфюм от азиатски цветя.

Плановете ми за нея бяха свързани само донякъде с картината на Харви Прескът, която тя има късмет (лош късмет, както се оказа) да намери на приемлива цена. След като се уверих, че е получила доставката, можех да вкарам в употреба изолиращото тиксо и да прекарам няколко часа насаме с нея в спалнята. Тя обаче развали всичко. Точно когато се канех да я хвана, тя се обърна и нададе кошмарен писък. Не ми остана друго, освен да прережа гърлото й като домат, да взема красивата картина и да офейкам — през прозореца, така да се каже.

Не, не мога да спра да мисля за красивата Алис 3895 с тясната розова рокля, ухаеща на китайска чайна. Накратко, трябва ми жена.

Сега крача по тротоарите и оглеждам шестнайсетичните през черните си очила. Те обаче не ме виждат. Точно това е целта ми — обличам се така, че да не ме забелязват, а няма по-подходящо място да бъдеш невидим от Манхатън.

Свивам зад ъгъла, промъквам се по тесни улички, купувам нещо (само срещу пари в брой, разбира се), после изчезвам в един безлюден квартал, навремето индустриален, сега — жилищен, близо до Сохо. Тук е спокойно. Хубаво. Това е добре за транзакцията ми с Майра Уайнбърг, номер 9834-4452-6740-3418 — шестнайсетична, на която от доста време съм хвърлил око.

Майра 9834, отлично те познавам. Данните ми казаха всичко. (Ох, пак този сложен езиков въпрос: като има „данни", защо няма една „данна"? Според правописния речник има само множествено число. Ами ако е само една? Тогава би трябвало да е в единствено число. Само че всички казват „данни", затова и аз говоря така, каквото и да си мисля. Старая се да не направя грешка. Езикът е река — не може да се направлява и ако се опиташ да плуваш срещу течението, започват да те забелязват. А това, разбира се, е последното, което искам.)

И така, данните за Майра 9834: Живее на „Уейвърли Плайс" в Гринидж Вилидж, в сграда, която собственикът иска да разпродаде на отделни апартаменти, след като изгони наемателите. (Аз го знам, макар че те още не подозират, а съдейки по доходите и кредитната им информация, повечето са затънали до ушите.)

Красивата, екзотична, тъмнокоса Майра 9834 е завършила Нюйоркския университет и от няколко години работи в една рекламна агенция в Ню Йорк. Майка й е още жива, баща й е починал. Блъснат от кола на улицата, шофьорът избягал и делото срещу неизвестен извършител още стои отворено. Ченгетата не се занимават с такива дреболии.

В момента Майра 9834 няма гадже и явно има проблеми с връзките, защото неотдавна отпразнува трийсет и втория си рожден ден с единична порция свинско му-шу по рецепта от династията Хан на Четвърто Авеню (нелош избор) и доста скъпо бяло вино („Кеймъс Канъндръм" за 28 долара). Последва съботна екскурзия до Лонг Айлънд в компанията на роднини и познати, която завърши в Гардън Сити с порядъчно количество „Брунело" и солидна сметка в един ресторант, който се котира високо в „Нюзуик" — като компенсация за самотната вечер, предполагам.

Майра 9834 спи с фланелки „Виктория Сикрет" — факт, за който съдя по това, че притежава пет такива с твърде голям размер, за да ги носи навън. Става рано и закусва понички „Ентенман" (никога с ниско съдържание на мазнини, за което я уважавам) и кафе „Старбъкс", което приготвя сама. Рядко посещава кафене, което е жалко, защото много обичам да наблюдавам антилопата, на която съм хвърлил око, в естествената й среда, а в градската савана „Старбъкс" е най-подходящото място за тази цел. Около осем и двайсет излиза и отива на работа в Мидгаун — рекламна агенция „Мейпъл, Рийд и Съмърс", където е младши рекламен агент.

Напред-назад. Продължавам разходката си, закрил очите си с козирката на обикновена бейзболна шапка (87,3 процента от мъжете в този град носят такива). Винаги със сведен поглед. Ако си мислите, че сателитите не могат да заснемат лицето ви от седем километра над земната повърхност, жестоко се лъжете — в някой сървър някъде по света има стотици ваши снимки, направени от космоса, и да се надяваме, че когато камерата е работела, просто сте зяпали рекламния цепелин на „Гуудиър" или някое лице на близкия прозорец.

Колекционерската ми страст е насочена не само към тези факти от ежедневието, а и към умовете на шестнайсетичните, които са привлекли интереса ми, и Майра 9834 не прави изключение. След работа от време на време излиза да пийне нещо с приятели и съм забелязал, че много често черпи, твърде често според мен. Явно се надява да купи любовта им — нали, доктор Фил? Вероятно е имала акне през кошмарния пубертет, защото от време на време ходи на дерматолог, макар че сметките й са малки — вероятно само за консултация дали да не се подложи на дермабразия (напълно безсмислено, ако съдя от наблюденията си) или да се увери, че досадните пъпки не са се промъкнали отново като нинджи през нощта.

После, след три коктейла „Космополитан" с момичетата или посещение във фитнеса, тя се прибира вкъщи и прекарва вечерта на телефона, пред вездесъщия компютър или с нещо по скромната (на най-ниската тарифа) кабелна мрежа. (Обичам да изучавам телевизионните й предпочитания. Тя е изключително лоялна към любимите си предавания. Смени кабелния си оператор, когато прехвърлиха „Зайнфелд" на друг канал, и отмени две срещи, за да прекара вечерта в компанията на Джак Бауър.)

След това си ляга и понякога си устройва самотно забавление (това личи от големите количества алкални батерии, които изразходва, при положение, че цифровият й фотоапарат и миникомпютърчето й се презареждат).

Разбира се, това са факти от обичайното й ежедневие. Днес обаче е прекрасен неделен ден, а в неделя нещата се променят. Тогава Майра 9834 яхва любимия си безбожно скъп велосипед и върти педалите по нюйоркските улици.

Маршрутът е различен. Може да включва Сентрал Парк, Ривърсайд Парк или Проспект Парк в Бруклин. Но откъдето и да мине, тя винаги се отбива през едно място към края на разходката си: през закусвалнята „Хъдсънс Гурмет Дели" на „Бродуей". После, гладна и изгаряща от желание да се изкъпе, пришпорва велосипеда по най-краткия път към къщи — който благодарение на безумното движение в центъра минава покрай мястото, където стоя в момента.

Застанал съм в двора пред едноетажната къща на Мори и Стела Гришински (купена преди десет години за — представете си — 278 000 долара). Семейство Гришински ги няма, защото са на пътешествие с кораб в скандинавските страни. Спрели са си пощата и не са наели никого да полива цветята им или да се грижи за някое домашно животно. Нямат алармена система.

Майра се бави. Хъм. Дали не е станало нещо? Може да греша.

Но рядко се случва.

Минават пет мъчителни минути. Извиквам картината на Харви Прескът от мисловната си колекция. Наслаждавам й се, после отново я връщам на мястото й. Оглеждам се и едва устоявам на изкушението да преровя препълнената кофа за боклук наблизо да видя какви съкровища са скрити в нея.

Стой в сенките… Вън от обсег. Особено в такова време. И на всяка цена избягвай прозорците. Ще се изненадате какви воайорски наклонности имат хората, колко много ви наблюдават от другата страна на стъклото, в което иначе виждате само отражения или отблясъци.

Къде се бави? Къде?

Ако не получа транзакцията си скоро…

Изведнъж… Ах! Сърцето ми се разтуптява, когато я виждам — Майра 9834.

Движи се бавно, изящните й крака се напрягат. Колело за хиляда и двайсет долара. Първата ми кола струваше по-малко.

Ах, този прилепнал по тялото колоездачен екип! Дишането ми се учестява. Копнея за нея.

Оглеждам улицата. Няма никого, само приближаващата се жена. Вече е на десетина метра от мен. Мобилният ми телефон е изключен, но го държа на ухото си, в другата ръка стискам плик от близкия супермаркет. Поглеждам жената. Излизам на тротоара, водейки разгорещен разговор с несъществуващ събеседник. Спирам и я изчаквам да мине. Намръщвам се, после я поглеждам. Усмихвам се.

— Майра?

Тя забавя. Екипът й е толкова прилепнал… Овладей се, овладей се! Дръж се естествено!

От прозорците към улицата никой не гледа. Не минават коли.

— Майра Уайнбърг?

Спирачките изскърцват.

— Добър ден.

Поздравява ме и се мъчи да си спомни откъде ме познава — хората са готови на всичко само да не изпаднат в неловко положение.

С походка на стабилен бизнесмен тръгвам към нея. Казвам на невидимия си събеседник по телефона, че ще му се обадя пак, и затварям.

— Извинете… — Тя се намръщва. — Вие сте…

— Майк. Агентът от „Оджилви". Мисля, че се запознахме на… да, точно така. На рекламната кампания на „Нешънал Фуудс" в „Дейвидс". Ние бяхме във второто студио. Бяхте с… как му беше името? Ричи. Вас ви хранеха по-добре от нас.

Тя се усмихва сърдечно.

— О, да.

Спомня си Дейвид, „Нешънал Фуудс", Ричи и храната във фотографското студио. Но не може да си спомни мен, защото никога не съм бил там. Не е имало и никакъв Майк, но тя не се замисля над това, защото така се е казвал и покойният й баща.

— Радвам се да те видя — изричам с усмивка, която трябва да подчертае, че съм приятно изненадан от случайната среща с приятел. — Наблизо ли живееш?

— Във Вилидж. А ти?

Кимвам към къщата на Гришински:

— Тук.

— Леле, цяла къща. Супер.

Разпитвам я за работата й, а тя ме пита за моята. После присвивам очи:

— Трябва да влизам. Ходих за лимони. — Вдигам пазарския илик. — Чакам гости. — Замълчавам за миг, сякаш изведнъж ми е хрумнала гениална идея. — Слушай, не знам дали имаш планове, но подготвям лека закуска. Ако искаш, можеш да дойдеш.

— О, благодаря, но не съм за пред хора.

— Настоявам… с гаджето ми цяла сутрин сме тичали за здраве, той е много спортен тип. — Хубаво хрумване, струва ми се. И съвсем импровизирано. — Потили сме се повече от теб, повярвай ми. Не е нищо официално. Ще дойде един старши рекламен агент от „Томпсън". И двама от „Бърстън". Готини, но хетеросексуални. — Разочаровано свивам рамене. — Имаме и специален гост, но няма да ти кажа кой.

— Ами…

— Хайде, де. Един „Космополитен" ще ти дойде добре… На снимките нали каза, че ти е любимият коктейл?

6

Гробницата.

Е, добре, не беше оригиналната „Гробница", строена някъде през деветнайсети век. Тази сграда отдавна вече я нямаше, но мястото, където Артър Райм седеше сега — Манхатънският център за задържане — все още бе известно с това име.

Но независимо дали сградата се наричаше Гробницата, Център за задържане или затвор „Бърнард Керик" (названието, което беше носила, преди бившият полицейски началник и директор на затвора да загуби поста си), за Артър тя беше ад.

Същински ад.

Той носеше оранжев затворнически гащеризон като всички останали, но това беше единствената прилика между него и другите затворници. Среден на ръст и с нормално телосложение, с кестенява коса, той коренно се различаваше от всички други, очакващи делата си тук. Не, не беше як и изрисуван (на тукашния жаргон това означаваше татуиран), нито с бръсната глава, глупав, чернокож или латино. Престъпниците, на които приличаше Артър Райм — бизнесмени, арестувани за финансови злоупотреби — не пребиваваха в Гробницата преди насрочване на процесите срещу тях; пускаха ги под парична гаранция. Каквито и престъпления да бяха извършили, исканата сума не можеше да се сравнява с двата милиона долара, определени за Артър.

Затова от тринайсети май живееше в Гробницата и това бе най-дългият и мъчителен период от живота му.

И най-объркващият.

Артър може и да беше срещал жената, която твърдяха, че е убил, но не си я спомняше. Да, беше посещавал галерията в Сохо, където и тя явно бе ходила, макар че не помнеше да е разговарял с нея. Да, наистина обожаваше творбите на Харви Прескът и сърцето го беше заболяло, когато се наложи да продаде своето платно, след като остана без работа. Но да открадне картина? Да убие човек? Луди ли бяха? „Приличам ли на убиец?" — питаше се.

Умът му не го побираше. Беше като с ферматовата теорема — едно математическо доказателство, което не разбираше дори след като научи обяснението. Нейната кръв в колата му? Беше нагласено, разбира се. Дори си мислеше, че може самите полицаи да са го направили.

След десет дни в Гробницата все повече започваш да влизаш в положението на О’Джей.

Защо, защо, защо? Кой стоеше зад всичко това? Замисли се за гневните писма, които беше написал, след като го прецакаха от Принстън. Някои от тях бяха глупави, заядливи, заплашителни. Е, в академичните среди имаше доста психически неуравновесени хора. Може би някой искаше да му отмъсти за шума, който бе вдигнал. После онази студентка от курса му, която дойде да му досажда. Когато й каза, че не желае да има връзка с нея, тя побесня.

Фатално привличане…

Ченгетата я бяха проверили и решиха, че не е свързана с убийството, но бяха ли положили достатъчно старание, за да потвърдят алибито й?

Артър огледа голямото общо помещение, десетките други затворници. Отначало го гледаха като изкопаемо. Уважението им като че ли нарасна, когато научиха, че е арестуван за убийство, но после си промениха отношението, след като се разбра, че жертвата не се е опитала да му открадне наркотиците и не му е изневерявала — две основателни причини да убиеш жена.

После, когато стана ясно, че е просто един от онези бели, които са оплели конците, животът му стана черен.

Блъскаха го, предизвикваха го, вземаха му млякото — също като в училище. Нямаше предложения за секс, както си представят повечето хора. Тук не. Всички бяха арестувани наскоро и все още сдържаха нагона си. Но неколцина от новите му „приятели" го уверяваха, че ще загуби девствеността си веднага щом го преместят в някое заведение за излежаване на по-дълги присъди, особено ако получи четвъртвековна — двайсет и пет години зад решетките.

Четири пъти го бяха удряли в лицето, а на два пъти онзи психопат Акила Санчес го поваля и го държа притиснат на пода, крещейки на испано-английски, докато някой отегчен надзирател не дойдеше да го издърпа.

Артър на два пъти подмокря гащите и повръща десетина пъти. Той беше червей, боклук, не ставаше дори за чукане.

Засега.

Сърцето му така биеше, че той очакваше всеки момент да се пръсне. Както се беше случило с Хенри Райм, баща му — макар че уважаваният професор не издъхна в позорно място като Гробницата, а съвсем подобаващо на общественото му положение, край сградата на колежа в Хайд Парк, Илинойс.

Как се беше случило всичко това? Свидетелят, уликите… Изглеждаше абсурдно.

— Приемете споразумението, господин Райм — беше казал прокурорът. — Горещо ви съветвам да го направите.

Адвокатът също:

— Знам как работи системата, Арт. Познавам я като на карта. Мога да ти кажа какво ще стане. Не си за инжекция. В Олбани не биха наложили смъртна присъда дори да им струва живота. Извинявай… неуместна шега. Но ще ти лепнат двайсет и пет. Мога да ги намаля на петнайсет. Приеми.

— Ама аз не съм го извършил!

— Да, да. Само че никой няма да ти повярва.

— Невинен съм!

— Разбира се.

— Не, няма да приема споразумението. Съдебните заседатели ще ми повярват. Ще ме видят. Ще разберат, че не съм убиец.

Мълчание. После:

— Добре.

Само че не беше добре. Адвокатът очевидно не беше доволен, въпреки шестстотинте и кусур долара, които вземаше на час — а откъде щяха да дойдат тези пари? Той…

Артър вдигна глава и видя, че двама затворници латиноамериканци го наблюдават. Гледаха го безизразно. Не приятелски, не предизвикателно, не агресивно. Просто любопитно.

Когато се приближиха, той се подвоуми дали да се изправи, или да остане седнал.

„Ама я погледни надолу!"

Той погледна надолу. Единият от мъжете застана пред него и постави изтърканата си маратонка пред лицето му.

Другият го заобиколи отзад.

Сега щеше да умре. Артър Райм беше сигурен. „Само го направете бързо — помисли си — и всичко да свършва."

— Хей — каза с писклив глас латиноамериканецът зад него.

Артър погледна втория, онзи отпред. Очите му бяха кръвясали, носеше голяма обица и зъбите му бяха развалени. Артър изгуби способност да говори.

— Хей — повтори онзи.

Райм преглътна уплашено. Не искаше да издава страха си, но не можеше да се овладее.

— На теб говорим. Бъди възпитан. Защо се правиш на гъз?

— Извинете. Просто… Добър ден.

— Здрасти. Ти к'во бачкаш, бе, брат? — попита онзи с пискливия глас зад гърба му.

— Работя… — Мозъкът му отказа да работи. Какво трябваше да каже? — Учен съм.

— Хайде, бе. Учен? — изръмжа оня с обицата. — Е, к'во правиш? Ракети?

Двамата се изсмяха.

— Не. Медицински уреди.

— Като ония играчки, дето казват „Отдръпни се" и пускат ток, а? Като в „Спешно отделение"?

— Не, по-сложно е.

Типът с обицата се намръщи.

— Не исках да кажа това — побърза да се оправдае Артър. — Не че няма да разберете. Просто е много трудно за обяснение. Компютъризирани системи за хемодиализа. И…

— Падат ли добри кинти? — попита пискливият глас.

— Чух, че си бил с готин костюм, когато са те довели да те обработят.

— Да ме… — О, да, „обработвам". — Не знам. Купих го в „Норстром".

— „Норстром". Какво е това, по дяволите?

— Магазин.

Артър отново сведе очи към обувките на затворника с обицата, който продължи:

— Та, викам, добри кинти, а? Колко взимаш?

— Ами…

— Само не ми казвай, че не знаеш.

— Аз…

Всъщност точно това смяташе да каже.

— Колко изкарваш?

— Не знам… Стотина-двеста хиляди.

— Мамка му.

Артър не разбра дали му се видя много или малко.

Оня с пискливия глас се изсмя:

— Имаш ли семейство?

— Няма да ви кажа нищо за тях — опълчи се Артър.

— Имаш ли семейство?

Райм се извърна към близката стена, където стърчеше самотен пирон, забит между бетонните тухли — вероятно предназначен за закачване на някоя табелка, която отдавна беше изчезнала.

— Оставете ме на мира. Не искам да разговарям с вас.

Опита се да си придаде решителен тон, но прозвуча като ученичка, която иска да прогони досаден обожател.

— Опитваме се да водим цивилизован разговор, брат.

Как се изрази? „Цивилизован разговор"?

Артър си помисли: „По дяволите, може би наистина се опитват да бъдат учтиви." Може би искаха да станат приятели, да го защитават. Бог му беше свидетел, сега всяка помощ бе добре дошла. Дали можеше да ги спечели?

— Съжалявам. Просто всичко е много странно. Никога досега не съм имал такива неприятности. Само…

— Какво работи жена ти? И тя ли е учен? Умно маце ли е?

— Аз…

Не можа да довърши мисълта си.

— Има ли цици?

— Шибаш ли я в задника?

— Слушай, учено копеленце, ето к'во се иска от тебе. Умната ти женица ще изтегли мангизи от банката. Десет бона. И ще отиде при братовчед ми в Бронкс. И… — Пискливият глас млъкна.

Към тях се приближи висок негър, дебел и мускулест, с навити до лактите ръкави. Гледаше двамата латиноамериканци с гневно присвити очи.

— Хей, помияри, омитайте се.

Артър Райм се вцепени. Не можеше да помръдне дори да започнеха да стрелят по него, което не би го изненадало дори тук, при толкова скенери за метал.

— Я си го начукай, бе, чернилко — солна се оня с обицата.

— Лайнар — озъби се типът с пискливия глас.

Негърът се изсмя, хвана оня с обицата и го дръпна настрани, като му зашепна нещо. Латиноамериканецът се втренчи в някаква неопределена точка пред себе си и кимна на приятеля си, който тръгна след него. Отдалечиха се в другия край на помещението, като се преструваха на възмутени. Ако Артър не беше толкова уплашен, щеше да му се стори забавно — приличаха на училищни побойници, на които някой по-силен е натрил носа.

— Благодаря.

— Майната ти — отговори негърът. — И на тях също, педали. Трябва да се научат как стоят нещата тука. Загряваш ли?

Не, Артър нищо не разбираше. Но каза:

— Приятно ми е. Аз съм Арт.

— Знам шибаното ти име. Всички знаят всичко тук. Освен теб. Ти нищо не знаеш.

Артър Райм знаеше едно нещо, знаеше го със сигурност: Беше мъртъв. Затова отговори:

— Добре, кажи ми тогава твоето шибано име, задник такъв.

Това бе малко по-сигурен начин да предизвика смъртта, отколкото да чака сърцето му да се пръсне.

Негърът обърна огромното си лице към него. Миришеше на пот и цигари. Артър се замисли за семейството си, за децата и за Джуди. За родителите си — първо за майка си, след това за баща си. После, изненадващо, за братовчед си, Линкълн. Спомни си как като тийнейджъри едно лято се бяха надбягвали из напечените от слънцето илинойски поля.

Ще се надбягваме до онзи дъб. Виждаш ли го, ето там. На три. Готов ли си? Едно… две… три… старт.

Негърът се отдалечи, отиде при друг чернокож затворник. Поздравиха се, като допряха юмруците си и Артър Райм сякаш престана да съществува. Наблюдавайки този израз на приятелство, той се почувства още по-самотен. Затвори очи и наведе глава. Артър Райм беше учен. Вярваше, че животът се развива според законите на естествения отбор; Божията справедливост не играеше роля.

Сега обаче, потънал в депресия, безжалостна като зимна вихрушка, той се запита дали все пак не съществува някаква възмездяваща сила, реална и невидима като гравитацията, дали не го наказва сега за греховете, които е сторил през живота си. О, той бе извършил много добри дела. Бе отгледал децата си, беше ги възпитал в дух на общочовешки ценности и толерантност, бе останал верен на жена си, подкрепяше я, когато я оперираха от рак, беше допринесъл за развитието на великата наука, която обогатяваше света.

Имаше обаче и лоши неща. Винаги има.

Седнал така със смърдящия оранжев гащеризон, той се опита да си внуши, че с подходящи мисли и обети — и вяра в системата, която с чувство на дълг подкрепяше всеки изборен ден — може да премине през лабиринтите на съдебната система и да си възвърне живота и семейството.

Да, може би с подходящото състояние на духа и добри намерения можеше да надбяга съдбата със същото задъхано усилие, е което бе изпреварил Линкълн в онази гореща, прашна нива, тичайки с всички сили към големия дъб.

Може би щеше да се спаси. Може би.

— Изчезвай.

Думата го накара да подскочи, макар че бе изречена тихо. Зад него се беше приближил друг затворник — бял, рошав, целият в татуировки, но без нито един зъб, треперещ от абстиненция. Гледаше пейката, на която седеше Артър, макар че можеше да седне навсякъде другаде. Беше блед и в очите му се четеше злоба.

Надеждата на Артър — че някаква точна и научна система за морална справедливост може да му помогне — изчезна. Една дума, изречена от този дребен, но похабен и опасен на вид човек, я беше убила.

Изчезвай…

Едва сдържайки сълзите си, Райм стана.

7

Телефонът иззвъня и това подразни Линкълн Райм. Мислеше за техния господин Хикс и начина, по който би могъл да подхвърли уликите, и не искаше нищо да го разсейва.

Бързо обаче се върна към действителността — номерът започваше с 44, телефонният код на Великобритания.

— Команда. Вдигни телефона!

Щрак.

— Да, инспектор Лонгхърст?

Не използваше малки имена. Общуването със „Скотланд Ярд" изискваше известна официалност.

— Здравейте, детектив Райм. Тук има раздвижване.

— Кажете.

— Дани Крюгер е говорил с един от бившите си клиенти. Изглежда, че Ричард Логан е тръгнал от Лондон, за да вземе нещо от Манчестър. Не знаем какво, но е известно, че в Манчестър действат доста търговци на незаконно оръжие.

— Имате ли представа къде точно се намира?

— Дани все още се опитва да разбере. Хубаво би било, ако успеем да го хванем там, вместо да чакаме да се върне в Лондон.

— Надявам се, че Дани действа дискретно.

Райм си спомни видеовръзката с едрия, загорял от слънцето, гръмогласен южноафриканец със заплашително стърчащ корем и голям златен пръстен на кутрето. Беше работил по едно разследване, свързано със събитията в Дарфур, и с Крюгер поговориха за трагичното положение в страната.

— О, той знае какво прави. Когато се наложи, е много дискретен. Иначе е настървен като ловна хрътка, когато ситуацията го изисква. Ако има начин, ще се добере до информация. Работим с колегите в Манчестър и вече подготвяме ударен отряд. Ще ви се обадя пак, когато научим нещо ново.

Райм благодари и затвориха.

— Ще го хванем, Райм — увери го Сакс, като че ли се опитваше да убеди не само него, а и себе си.

Тя също искаше да хванат Логан, тъй като едва не беше загинала при един от ударите му.

Телефонът й иззвъня и тя вдигна. Послуша няколко секунди, после каза, че ще бъде на мястото след десет минути.

— Документите по разследванията, които спомена Кремаклията, са готови. Ще отида да ги взема… А, Пам може да намине.

— Какво прави тя?

— Учи с един приятел в Манхатън. Гадже.

— Добре. Кой е той?

— Някакво момче от училището. Нямам търпение да го видя. Само за него говори. Тя заслужава да има добър човек до себе си. Не желая обаче да прибързва. Ще съм по-спокойна, ако го видя и го оценя лично.

Райм кимна, но умът му витаеше другаде. Гледаше бялото табло с информацията за убийството на Алис Сандърсън. Отново активира телефона.

— Ало? — чу се мъжки глас. Като фон звучеше валсова музика. Силна.

— Мел, ти ли си?

— Линкълн?

— Какъв е този проклет шум? Къде си?

— На Шампионата по спортни танци в Нова Англия — отговори Мел Купър.

Райм въздъхна. Миене на чинии, театрални матинета, спортни танци. Ненавиждаше неделите.

— Слушай, трябваш ми. За едно разследване. Изключително е.

— За теб всички разследвания са изключителни, Линкълн.

— Това е по-изключително от другите, ако ми позволиш тази статистическа грешка. Можеш ли да дойдеш? Спомена Нова Англия. Не ми казвай, че си в Бостън или в Мейн.

— В Ню Йорк съм. И вече съм свободен — с Грета току-що ни елиминираха. Рози Талбот и Браян Маршал ще спечелят. Скандално — изрече Купър с известно възмущение. — Кога ме искаш?

— Веднага.

Купър се изсмя.

— Колко дълго ще ти трябвам?

— За известно време.

— Примерно до шест часа довечера? Или до сряда?

— По-добре се обади на шефа си и му кажи, че са ти възложили нова задача. Надявам се да не се проточи след сряда.

— Ще трябва да му кажа име. Кой води разследването? Лон ли?

— Нека да се изразя така: Бъди уклончив.

— Ех, Линкълн, не си забравил едно от основните правила в полицията, нали? Неяснотите не отварят врати. Конкретността отваря.

— Добре, добре. Всъщност няма водещ детектив.

— На своя глава ли действаш?

— Не съвсем. Амелия е с мен, също и Рон.

— Само това ли?

— И ти.

— Ясно. Кой е заподозреният?

— Заподозрените вече са в затвора. Двама са осъдени, един чака присъда.

— Значи се съмняваш, че сме хванали истинските престъпници.

— Нещо такова.

Мел Купър беше детектив в отдела по криминология на Нюйоркското полицейско управление, беше специалист в лабораторните изследвания и един от най-образованите — а също и най-обиграните — полицейски служители.

— Аха. Значи искаш да ти помогна да разбереш какво са сбъркали шефовете ми, та да арестуват невинни хора, и да ги убедиш да открият три нови разследвания срещу истинските извършители, които, между другото, няма да останат очаровани, когато узнаят, че все пак няма да им се размине. Не ти ли се струва загубена кауза, а, Линкълн?

— Предай извиненията ми на приятелката си, Мел. И тръгвай насам.

* Обработка The LasT Survivors: sqnka*

Сакс отиваше към червения си шевролет „Камаро", когато чу:

— Амелия!

Обърна се и видя хубаво момиче с дълга кестенява коса с червени кичури и няколко подбрани с вкус обици на ушите. Крепеше две брезентови раници. Лицето й, осеяно с лунички, сияеше от радост.

— Тръгваш ли?

— Имаме важно разследване — отговори Сакс. — Отивам в центъра. Искаш ли да те закарам?

— Ами, да. Ще взема влака от кметството.

Пам се качи в колата.

— Как е учението?

— Знаеш вече.

— Къде е приятелят ти? — поинтересува се Амелия и се огледа.

За малко го изпусна.

Стюарт Евърет учеше в манхатънската гимназия, където ходеше и Пам. Излизаха от няколко месеца. Бяха се запознали в класната стая и веднага бяха установили, че вкусовете им за музика и книги съвпадат. И двамата бяха в кръжока по поезия на училището, което успокои Сакс, че момчето не е нехранимайко или хулиган.

Пам хвърли едната от раниците, пълна с учебници, на задната седалка и отвори другата. Отвътре се показа главата на рунтаво кученце.

— Здравей, Джаксън. — Сакс го погали.

Дребната болонка захапа бисквитата с форма на кокал, която полицайката извади от една поставка за чашки, чието единствено предназначение бе за съхраняване на различни кучешки лакомства (стилът на шофиране на Сакс изключваше държането на каквито и да било отворени съдове с течности в колата).

— Стюарт не можа ли да те изпрати дотук? Що за обноски са това?

— Имаше футболен мач. Много си пада по спортовете. Всички ли момчета са такива?

Сакс се изсмя, докато излизаше на платното:

— Почти.

Въпросът прозвуча малко странно от момиче на тази възраст, което би трябвало да знае всичко за момчетата и спортовете. Пам Уилоуби обаче не беше като повечето момичета. Бе загубила баща си още като дете — в умиротворителна мисия на ООН — а психически нестабилната й майка се беше забъркала с десни политически и религиозни групировки, все по-често прибягващи до насилие. Сега излежаваше доживотна присъда за убийство (беше участвала в бомбен атентат срещу сградата на ООН преди няколко години, при който бяха загинали шестима души). Амелия Сакс и Пам се познаваха оттогава, когато полицайката бе спасила момичето от отвличане. Скоро след това Пам пак беше изчезнала, но по чиста случайност Сакс отново я спаси.

Освободена от агресивната си майка, Пам бе отишла в приемно семейство от Бруклин (което Сакс провери основно като агент от Сикрет Сървис при подготовка на президентско посещение). На Пам й харесваше в новото семейство, но със Сакс продължиха да се виждат и бяха станали много близки. Докато приемната майка бе твърде заета с отглеждането на още пет по-малки деца, Сакс беше като по-голяма сестра за момичето.

Това беше добре и за двете. Амелия винаги бе искала да има деца. Смяташе да създаде семейство с бившия си сериозен приятел, но той, също полицай, се оказа най-лошият избор, който можеше да направи (накратко: корупция, рекет и затвор). След него не беше излизала с мъже, докато не се запозна с Линкълн Райм, и оттогава бяха заедно. Криминологът не обичаше много деца, но беше добър човек, грижовен и умен и умееше да разделя хладния професионализъм от интимния си живот (за разлика от повечето мъже).

На този етап обаче щеше да е трудно да създадат семейство: трябваше да се съобразяват с опасностите и жертвите на полицейската професия, с необуздаемата енергия, която и двамата чувстваха — и с несигурността за здравето на Райм в бъдеще. Оставаше им да преодолеят и една физиологическа бариера, макар че проблемът, както научиха, беше в Сакс, не в Райм (той бе напълно способен да има деца).

Затова засега грижите, които полагаше за Пам, й стигаха. Харесваше ролята си и я приемаше сериозно: момичето все по-лесно преодоляваше недоверието си към възрастните. Освен това Райм харесваше компанията на Пам. Понастоящем й помагаше при писането на книга, в която разказваше за живота си сред десните екстремисти, озаглавена „В плен". Том й беше казал, че има шанс дори да я поканят в предаването на Опра.

Докато задминаваше с висока скорост едно такси, Сакс каза:

— Така и не ми отговори. Как върви в училище?

— Чудесно.

— Готова ли си за теста в четвъртък?

— Ще го взема. Няма проблем.

Сакс се засмя:

— Днес дори не си отворила учебник, нали?

— Стига, Амелия. Беше такъв готин ден! Цяла седмица имахме скапано време. Трябваше да излезем.

Разумът караше Сакс да й напомни колко е важно да получи добри оценки в края на срока. Пам беше умна и четеше много, но след странното си възпитание трудно щеше да влезе в добър колеж. Сега обаче изглеждаше толкова щастлива, че Амелия отстъпи.

— Какво правихте?

— Само си приказвахме. Разходихме се до Харлем, около езерото. О, имаше и един концерт до хангара за лодки, свиреха само кавъри, но направо разбиха „Колдплей"… — Пам се замисли за момент. — Да, със Стюарт главно разговаряхме. За нищо съществено. Това е най-хубавото, ако питаш мен.

Амелия Сакс не можеше да отрече.

— Симпатяга ли е?

— О, да. Много е готин.

— Имаш ли снимка?

— Амелия! Това не е готино!

— Какво ще кажеш, след като свършим това разследване, да отидем тримата на ресторант?

— Вярно ли? Наистина ли искаш да се запознаеш с него?

— Всяко момче, което излиза с теб, трябва да знае, че има някой, който ти пази гърба. Някой с пистолет и белезници. Добре, дръж кучето, че започвам да карам.

Сакс рязко смени скоростите, даде газ и гумите й оставиха два удивителни знака от каучук върху сивкавия асфалт.

8

Откакто Амелия Сакс бе започнала да прекарва някоя и друга нощ или уикенд у Райм, във викторианската къща бяха настъпили промени. Когато живееше сам, след злополуката и преди да се запознае със Сакс, жилището беше повече или по-малко подредено (зависи дали наскоро бе уволнил поредния болногледач или икономка), но не можеше да се определи като „уютно". Нямаше нищо лично, което да украсява стените — никой от сертификатите, дипломите, грамотите и медалите, които беше получил по време на блестящата си кариера като началник на отдела по криминология в нюйоркската полиция. Нито една снимка на родителите му, Теди и Ан, или на семейството на чичо му Хенри.

Сакс не го одобри.

— Това е важно — поучаваше го. — Животът ти преди, родителите ти. Ти убиваш миналото си, Райм.

Никога не беше виждал апартамента й (сградата не беше пригодена за инвалиди), но не се съмняваше, че в стаите е пълно със свидетелства за нейното минало. Разбира се, беше виждал много от снимките: Амелия Сакс като хубаво момиченце (с лунички, които отдавна бяха изчезнали) със сериозно лице; като ученичка с автомонтьорски инструменти в ръка; като колежанка в компанията на винаги усмихнат възрастен полицай и винаги сериозна майка; като фотомодел за списания и рекламни агенции, чиито очи излъчваха сдържаност (но Райм знаеше, че просто изразяват възмущението й срещу отношението към манекенките като към обикновени закачалки).

Имаше още стотици снимки, направени главно от баща й с фотоапарат за моментно проявяване.

Сакс огледа голите стени в къщата на Райм и навлезе там, където никой от болногледачите му — дори Том — не беше дръзнал да тършува: в кашоните в мазето, съдържащи безброй свидетелства за предишния живот на Райм, голямото Преди, предмети, скрити и пазени като спомени за първа съпруга от втората. Стените и полицата на камината вече бяха осеяни със сертификати, дипломи и семейни снимки.

Сега Райм гледаше една от тях — беше сниман като строен юноша, със спортен екип, минути след като бе финиширал в едно ученическо надбягване. С разрошена коса и изваян нос като на Том Круз, наведен напред, спрял длани върху коленете си, след като е пробягал една миля. Райм не беше спринтьор: обичаше романтиката, елегантността на дългите разстояния. За него тичането беше „процес".

Близките му сигурно са го гледали от трибуните. Баща му и чичо му живееха в околностите на Чикаго, макар и на известно разстояние един от друг. Домът на Линкълн беше на запад, в голата равнина, където все още имаше някакви обработваеми площи, беззащитна плячка за безскрупулни инвеститори и унищожителни торнада. Хенри Райм и семейството му бяха по-защитени и от двете опасности, на брега на езерото в Еванстън.

Хенри пътуваше два пъти седмично, за да изнася лекции по съвременна физика в Чикагския университет — дълги пътувания с прекачване през различните социални слоеве на града. Жена му, Пола, преподаваше в Северозападния университет. Имаха три деца: Робърт, Мари и Артър, кръстени все на известни учени. Първите двама — на Опенхаймер и Мария Кюри, а Арт — на Артър Комптън, който през 1942 година бил ръководител на известната Металургична лаборатория в Чикагския университет, параван на проекта за създаване на първата в света контролирана ядрена реакция. И трите деца получиха добро образование. Робърт — в Северозападния медицински университет, Мари — в Бъркли, Артър — в Масачузетския технически институт.

Робърт загина преди години при промишлена авария в Европа. Мари работеше в Китай по проблеми на околната среда. От родителите на двете семейства Райм беше останал само един жив представител — леля Пола живееше в пансион за възрастни хора, заобиколена от живи, ясни спомени отпреди шейсет години, но без голяма връзка с настоящето.

Райм гледаше втренчено снимката си от детство. Не можеше да отмести очи, добре си спомняше състезанието… В университета професор Хенри Райм изразяваше одобрението си, като леко вдигаше вежди. На зрителската трибуна обаче винаги скачаше, свиреше с уста и крещеше на Линкълн: „Давай, давай, давай, можеш!" Насърчаваше го да положи още малко усилие и да финишира пръв (което момчето често правеше).

Райм предполагаше, че след състезанието е отишъл да празнува с Артър. Двете момчета бяха заедно винаги когато можеха, всеки изпитваше нужда от брат на своята възраст. Робърт и Мари бяха доста по-големи от Артър, а Линкълн беше единствено дете.

Така двамата взаимно се осиновиха. През повечето уикенди и всяко лято двамата „братя" се втурваха към нови приключения, често с корвета на Артър (дори като преподавател чичо Хенри печелеше няколко пъти повече от бащата на Райм; Теди също беше учен, но далеч от прожекторите на славата). Момчетата се забавляваха типично по тийнейджърски: момичета, мачове, филми, спорове, сандвичи и пици, по някоя и друга нелегална бира, разговори за света. И още момичета.

Сега, седнал в инвалидната количка, Райм се зачуди къде ли са отишли с Арт след състезанието.

Артър, когото обичаше като брат…

Артър, който не дойде да го види нито веднъж, след като гръбнакът му се пречупи като гнила дъска.

Защо, Артър? Кажи ми защо…

Звънецът прогони спомените. Том излезе в коридора и след секунди в стаята влезе строен пооплешивял мъж с фрак. Мел Купър намести дебелите очила на финия си нос и кимна на Райм:

— Добър ден.

— Много официално — отбеляза криминологът, като огледа фрака.

— Заради състезанието по танци. Ако бяхме сред финалистите, да знаеш, че нямаше да дойда. — Купър свали фрака и вратовръзката и нави ръкавите на ризата си до лактите. — Кажи, сега какво имаш по това изключително разследване, за което ми приказва.

Райм му разказа накратко.

— Съжалявам за братовчед ти, Линкълн. Не си спомням да си споменавал за него.

— Какво мислиш за метода на действие?

— Ако подозренията ти са верни, гениален е.

Купър погледна таблицата с уликите.

УБИЙСТВОТО НА АЛИС САНДЪРСЪН

АПАРТАМЕНТЪТ НА АЛИС САНДЪРСЪН:

* Следи от пяна за бръснене „Едж Адвансд Джел" с алое;

* Трохи от чиле „Прингълс", без мазнина, с аромат на барбекю;

* Нож „Чикаго Кътлъри";

* Изкуствен тор „Тру-гроу"

* Отпечатък от обувка „Олтън", модел „Изи-уок", номер 44;

* Люспа от гумена ръкавица;

* Името Арт и номер на предплатена телефонна сметка, записани в бележника на жертвата;

* Две бележки: „Арт — да пийнем по нещо" (в офиса) и „Артър" (в къщата);

* Свидетел видял светлосин мерцедес; номерът започва с NLP.

КОЛАТА НА АРТЪР РАЙМ:

* Светлосин седан „Мерцедес" С-клас от 2004, с регистрационен номер Ню Джърси NLP 745, на името на Артър Райм;

* Кръв по вратата и пода при задната седалка (ДНК съвпада с проба от жертвата);

* Окървавена кърпа; комплект със същия десен, намерен в апартамента на жертвата (ДНК — на жертвата);

* Пръст със съдържание, подобно на пръстта в щатския парк „Клинтън".

КЪЩАТА НА АРТЪР РАЙМ:

* Пяна за бръснене „Едж Адвансд Джел" с алое като намерената на местопрестъплението;

* Чипс „Прингълс" с аромат на барбекю, без мазнина;

* Лопата с полепнали частици пръст, подобна на пръстта в парк „Клинтън" (в гаража);

* Ножове „Чикаго Кътлъри", подобни на намерения;

* Обувки „Олтън", модел „Изи-уок", номер 44; грайфери, подобни на отпечатъка от местопрестъплението;

* Проспекти от галерия „Уилкокс" в Бостън и „Андерсън-Билингс файн Артс" в Кармъл с информация за изложби на Харви Прескът;

* Кутия с гумени ръкавици „Сейф-ханд" с химически състав, подобен на намерените частици на местопрестъплението (в гаража).

— Какво мислиш? — попита Райм.

— Ами, половината от уликите срещу братовчед ти са намерени в колата или в гаража му. Било е много по-лесно да се подхвърлят там, отколкото в къщата.

— Точно това си мислех и аз.

Отново се позвъни. След малко Райм чу стъпките на болногледача, който се връщаше сам. Дали някой беше оставил пакет? После обаче се досети: беше неделя. Посетителят може би беше с цивилни дрехи й гуменки, с които стъпваше безшумно в антрето.

Разбира се.

Младият Рон Пуласки влезе и кимна срамежливо. Вече не беше толкова неопитен, от няколко години работеше като патрул, но все още изглеждаше като новобранец и затова в очите на Райм си оставаше такъв. Вероятно винаги щеше да бъде.

Обувките му наистина бяха маратонки „Найк" с меки подметки, но носеше много ярка пъстра риза и дънки. Русата му коса беше стилно оформена да стърчи във всички посоки, а на челото му личеше голям белег — спомен от нападение, при което едва не загина. Беше при първото му участие в разследване на Райм и Сакс. Нараняванията му бяха толкова тежки, че бе получил мозъчна травма и за малко да напусне полицията. Младежът беше решил да се бори за възстановяването си и да остане на служба, вдъхновен главно от Райм (нещо, което, разбира се, бе споделил само пред Сакс, но тя му беше казала).

Пуласки изненадано огледа фрака на Купър, после поздрави двамата мъже.

— Изми ли добре чиниите, Пуласки? Поля ли цветята? Прибра ли остатъците от обяда в хладилника?

— Тръгнах веднага, сър.

Тримата мъже вече обсъждаха разследването, когато чуха гласа на Сакс от вратата.

— Това някакъв маскарад ли е? — попита, като погледна фрака на Купър и шарената риза на Пуласки. Обърна се към лабораторния специалист: — Изглеждаш много шик. Нали това е точното определение за човек с фрак? „Шик"?

— За съжаление „полуфиналист" е единственото, което ми хрумва в момента.

— Грета как го преживява?

Той обясни, че красивата скандинавка „е излязла с приятели да удави мъката си в аквавит".

— Това е националното питие на страната й. Но мен ако питате, изобщо не става за пиене.

— Как е майка ти?

Купър живееше с майка си, жизнена възрастна дама, коренячка от Куинс.

— Добре е. На обяд е с приятелки в яхтклуба.

Сакс се поинтересува за съпругата и двете деца на Пуласки. После добави:

— Благодаря, че дойде в неделя. — Обърна се към Райм: — Нали и ти му благодари?

— О, да, и още как — измърмори криминалистът. — Така, ако благоволите вече да започваме работа… Да видим какво имаме.

Погледна голямата кафява папка, която тя носеше.

— Списък с уликите и снимки от кражбата на монети и изнасилването.

— Къде е оригиналният доклад от аутопсията?

— В архива на хранилището за веществени доказателства на Лонг Айлънд.

— Добре, да видим.

Както бе направила преди това с материалите от разследването срещу брат му, Сакс взе маркер и започна да пише на друга бота дъска.

27 март

Престъпление: убийство, кражба на шест кутии ценни монети

Причина за смъртта: загуба на кръв вследствие на многобройни прободни рани

Място: Бей Ридж, Бруклин

Жертва: Хауард Шуорц

Заподозрян: Рандал Пембъртън

УЛИКИ ОТ КЪЩАТА НА ЖЕРТВАТА:

* Грес;

* Частички от изсъхнал лак за коса;

* Полиестерни влакна;

* Вълнени влакна;

* Отпечатък от обувка „Бас", номер 43;

Очевидец е подал сигнал за мъж с тъмна жилетка, който избягал с черна хонда акорд.

УЛИКИ ОТ КЪЩАТА И КОЛАТА НА ЗАПОДОЗРЕНИЯ:

* Грес върху чадър в двора, съвпадаща с намерената в къщата на жертвата;

* Чифт обувки „Бас", номер 43;

* Лак за коса „Клерол", съвпадащ с частиците, намерени на местопрестъплението;

* Нож (микроследи по дръжката):

* Прах без аналог нито в къщата на жертвата, нито на заподозрения;

* Частици от стар картон;

* Нож (микроследи по острието):

* Кръв от жертвата. Положителна проба;

* Заподозреният притежава черна хонда акорд, модел 2004

* Монета, която е разпозната като част от колекцията на жертвата;

* Тъмна жилетка „Кълбъртън". Платът съвпада с полиестерните влакна, намерени на местопрестъплението;

* Вълнено одеяло в колата. Съвпада с вълнените влакна от местопрестъплението.

Забележка: Преди процеса бяха проверени основните търговци на монети в района на Ню Йорк и по Интернет. Никой не се е опитал да продаде откраднатите монети.

— Значи, ако извършителят е откраднал монетите, те са останали при него. И това: „прах без аналог" на никое от местопрестъпленията… Вероятно е дошъл от къщата на истинския извършител. Но какъв е този прах, по дяволите? Не са ли го анализирали? — Райм Поклати глава. — Добре, да видим снимките. Къде са?

— Сега ще ги извадя. Момент.

Сакс ги залепи на трето бяло табло. Райм се приближи с количката и с присвити очи заразглежда няколкото десетки снимки от местопрестъпленията. Жилището на колекционера на монети беше спретнато, това на заподозрения — не толкова. Кухнята, в която под умивалника бяха намерили ножа и монетата, беше разхвърляна, масата — покрита с мръсни чинии и опаковки от готова храна. Имаше купчина писма, вероятно с рекламни листовки.

— Следващият случай — обяви Райм. — Давай.

Опита се да не издава нетърпението си.

18 април

Престъпление: убийство, изнасилване

Причина за смъртта: удушаване

Място: Бруклин

Жертва: Рита Москоне

Заподозрян: Джоузеф Найтли

УЛИКИ ОТ АПАРТАМЕНТА НА ЖЕРТВАТА:

* Следи от сапун „Колгейт-Палмолив Софтсоуп";

* Лубрикант за презервативи;

* Влакна от въже;

* Прах, полепнал по тиксо, без аналог в апартамента;

* Тиксо, американска марка;

* Частици от каучук;

* Вълнено-полиестерни влакна, черни;

* Тютюн върху жертвата (вж. по-долу).

УЛИКИ ОТ КЪЩАТА НА ЗАПОДОЗРЕНИЯ:

* Презервативи „Дурекс" с лубрикант, еднакъв с намерения в жилището на жертвата;

* Въже; видът на влакната съвпада с намерените на местопрестъплението;

* Шейсетсантиметрово парче от същото въже с кръв от жертвата по него и петсантиметрова нишка от найлон BASF В35, най-вероятен източник — коса от кукла;

* Сапун „Колгейт-Палмолив Софтсоуп";

* Тиксо, американска марка;

* Гумени ръкавици от материал като частиците, намерени на местопрестъплението. Друг чифт, намерен в гаража, със следи от кръвта на жертвата;

* Тютюн от цигари „Таритън" (вж. по-долу).

— Заподозреният запазил чорапите си, изцапани с кръв, и ги занесъл у дома си? Глупости. Подхвърлени улики. — Райм отново прочете материалите. — Какво означава „виж по-долу"?

Сакс намери бележката: няколко реда, в които водещият детектив описваше проблемите, които биха могли да затруднят обвинението. Показа я на Райм.

Някои слабости, които защитата би могла да използва:

— Възможно замърсяване на уликите: частици от един и същи тип тютюн са намерени на местопрестъплението и в къщата на заподозрения, но нито жертвата, нито извършителят са били пушачи. Служителите, извършили ареста и огледа, бяха разпитани, но твърдят, че замърсяването Не е от тях.

— Не открихме други улики, съдържащи ДНК, освен кръвта на жертвата.

— Заподозреният има алиби, свидетел, който го видял пред дома му, на около шест километра от местопрестъплението, около времето на убийството. Свидетелят е бездомник, на когото заподозреният от време на време давал пари.

— Имал алиби — изтъкна Сакс. — Но съдебните заседатели не му повярвали. Очевидно.

— Какво мислиш, Мел? — попита Райм.

— На същото мнение съм. Доказателствата са прекалено очевидни.

Пуласки кимна:

— Лакът за коса, сапунът, влакната, лубрикантът… всичко.

Купър продължи:

— Логичен избор за подхвърляне на улики. Освен това вижте ДНК-пробите — не ДНК на заподозрения на местопрестъплението, а на жертвата в къщата на заподозрения. Много по-лесно за подхвърляне.

Райм продължи да разглежда таблата.

— Не при всички улики има съвпадане — изтъкна Сакс.

— Старият картон и прахът не са свързани с никое от местопрестъпленията.

— И тютюнът — добави Райм. — Нито жертвата, нито заподозреният са пушили. Това означава, че може да е от истинския извършител.

— Ами косъмът от коса на кукла? — попита Пуласки.

— Дали означава, че има деца?

— Залепи и другите снимки — нареди Райм. — Да ги разгледаме.

Както предишните местопрестъпления, апартаментът на жертвата и къщата и гаражът на заподозрения бяха добре документирани от криминалистите. Райм огледа снимките.

— Няма кукли. Няма никакви играчки. Може би истинският убиец има деца или нещо общо с играчки. Освен това пуши или има достъп до цигари и тютюн. Хубаво. Има от какво да започнем… Да направим профил на престъпника. Наричаме го „господин Хикс", но ни трябва нещо друго… Коя дата е днес?

— Двайсет и втори май — отвърна Пуласки.

— Добре. Обект Пет-двайсети две. Сакс, ако обичаш… — Криминологът кимна към една бяла дъска. — Пиши.

Обект 522, ПРОФИЛ

* Мъж;

* Вероятно пуши или живее/работи с пушачи или близо до източник на тютюн;

* Има деца или живее/работи близо до такива или около играчки;

* Интересува се от изкуство/монети?

ДЕЙСТВИТЕЛНИ УЛИКИ

* Прах;

* Стар картон;

* Косъм от коса на кукла, найлон BASF В35;

* Тютюн от цигари „Таритън".

Все пак беше някакво начало, замисли се той, макар и с твърде оскъдна информация.

— Да се обадим ли на Дон и Малой? — попита Сакс.

Райм изсумтя:

— И какво ще им кажем? — Кимна към таблицата. — Мисля, че така малкото ни нелегално разследване ще бъде прекратено много бързо.

— Искате да кажете, че не е официално? — сепна се Пуласки.

— Добре дошъл в подмолния свят — отвърна Сакс.

Младият полицай замълча, опитвайки се да осмисли току-що наученото.

— Затова сме дегизирани — добави Купър, като посочи черната сатенена ивица на панталоните си. Може би намигна, но Райм не видя през дебелите лещи на очилата му. — Какво ще правим сега?

— Сакс, обади се в отдела по криминология в Куинс. Няма как да се доберем до уликите по разследването срещу братовчед ми. Преди делото всички веществени доказателства се пазят под ключ в кабинета на прокурора. Да пробваме обаче да вземем уликите по другите два случая — кражбата на монети и изнасилването. Искам праха, картона и въжето. Пуласки, ти ще отидеш в Голямата сграда. Искам да прегледаш материалите за всички убийства през последните шест месеца.

— Всички убийства?

— Благодарение на кмета престъпността в града е спаднала в последно време, не четеш ли вестници? Радвай се, че не сме във Вашингтон или Детройт. Кремъклията се сети за тези два случая. Сигурен съм, че има и други. Търси второстепенни престъпления, кражба или изнасилване, които са завършили с убийство. Ясни типови улики и анонимно обаждане веднага след престъплението. О, и заподозреният се кълне, че е невинен.

— Слушам, сър.

— Ами ние? — попита Мел Купър.

— Ние ще чакаме — измърмори Райм, сякаш изрече мръсна дума.

9

Прекрасна транзакция.

Вече съм удовлетворен. Вървя по улицата весел и доволен. Представям си картините, които току-що включих в колекцията си. Майра 9834. Визуалните са запечатани в паметта ми. Другите са запазени на цифровия диктофон.

Вървя по улицата, оглеждам шестнайсетичните.

Гледам как се тълпят по тротоарите. В колите, автобусите, такситата, камионите.

Виждам ги през прозорците, неподозиращи, че ги наблюдавам.

Шестнайсетични… О, разбира се, не съм единственият, който нарича човеците така. Не. Това е обичайно жаргонно название в занаята. Но аз може би съм единственият, който предпочита да мисли за хората като за шестнайсетични и който получава успокоение от тази мисъл.

Шестнайсетцифреното число е много по-точно и ефикасно от името. Имената ме изнервят. Не ми харесват. А не е хубаво, когато съм изнервен — нито за мен, нито за другите. Имена… ужасно! Например фамилните имена Джоунс и Браун — така се казват около 0,6 процента от гражданите на Съединените щати. Муур — 0,3 процента, а любимото на всички Смит достига зашеметяващия един процент. Около 3 000 000 Cмитовци в цялата страна. (Ами малките имена, ако се интересувате: Джон? Не. То е на второ място — 3,2 процента. Джеймс държи първенството с 3,3 процента.)

До какво води това? Например някой казва: „Джеймс Смит". Добре, за кой Джеймс Смит става дума, когато има стотици хиляди хора с това име? И това са само живите. Помислете за всички Джеймс-Смитовци в хода на историята.

Боже мой!

Вбесявам се само като си помисля.

Изнервям се…

Да не говорим какви грешки могат да станат. Да решим, че годината е 1938 и сме в Берлин. Дали хер Вилхелм Франкел е евреин, или християнин? Има голяма разлика и каквото и да се говори за тях, момчетата с кафявите ризи са били гении при установяването на човешката самоличност (дори са използвали изчислителна техника за тази цел!).

Имената водят до грешки. Грешките са примеси. Примесите са замърсяване. Замърсяването трябва да се премахне.

Може би десетки жени се казват Алис Сандърсън, но само една е Алис 3895, която заплати с живота си, за да мога да притежавам американски семеен портрет от уважавания господин Прескът.

Ами Майра Уайнбърг? Е, едва ли има много жени с това име. Но със сигурност са повече от една. Само Майра 9834 обаче се жертва, за да бъда задоволен.

Сигурен съм, че има доста хора на име Леон Уилямс, но само 6832-5794-8891-0923 ще отиде в затвора за изнасилването и убийството й, за да мога аз да остана на свобода и пак го направя.

В момента отивам към апартамента му (всъщност апартаментът на гаджето му) с уликите, които ще осигурят успешното му осъждане за изнасилване и убийство след няма и един час обсъждане в съдебната зала.

Леон 6832…

Вече се обадих в полицията, за да подам сигнал, че съм видял стар бежов додж (неговата кола) да се отдалечава бързо от местопрестъплението с чернокож мъж зад волана.

— Видях ръцете му! Бяха целите в кръв! Ох, бързо изпратете някого! Писъците бяха ужасни!

Леон 6832 е идеалният заподозрян. Около половината изнасилвачи извършват престъпленията си под въздействието на алкохол или наркотици (сега той пие умерено бира, но преди години се е лекувал от алкохолизъм). Повечето жертви на изнасилвания познават нападателите си (преди време Леон 6832 е вършил някаква дърводелска работа в бакалницата, където покойната Майра 9832 пазаруваше редовно, затова е логично да се предположи, че са се познавали, макар че вероятно не са).

Повечето изнасилвачи са около трийсетте или по-млади (и Леон 6832 е точно на трийсет). За разлика от наркопласьорите и наркоманите те нямат много предишни задържания освен за домашно насилие — и моят човек е бил арестуван за нападение над една бивша приятелка. Е, това не е ли идеално? Повечето изнасилвачи са от по-бедните социални слоеве (Леон е безработен от месеци).

А сега, дами и господа съдебни заседатели, моля, забележете, че два дни преди изнасилването обвиняемият е купил кутия презервативи „Троян Енз", същите като двата, намерени до тялото на жертвата. (Колкото до двата, които наистина бяха използвани — моите — тях, разбира се, отдавна ги няма. Това ДНК е много опасно нещо, особено сега, когато нюйоркските ченгета събират проби от всички тежки престъпления, не само при изнасилванията. Пък във Великобритания скоро ще започнат да те дупчат и когато кучето ти се изпикае на тротоара или направиш забранен обратен завой.)

Има още един факт, на който ченгетата могат да обърнат внимание, ако си вършат добре работата. Леон 6832 е бивш войник, служил е в Ирак и не е много ясно какво е станало с 45-калибровия му пистолет, след като се е уволнил. Със сигурност не го е сдал. Бил го „загубил" при акция.

Много странно тогава за какво са му 45-калибровите патрони, които е купил преди няколко години.

Ако тази информация стигне до ченгетата, което няма да е много трудно, може да си направят извода, че заподозреният е въоръжен. Ако се разровят още малко, ще научат, че нашият човек е лекуван във военна болница за ветерани — от посттравматичен стресов синдром.

Психически нестабилен въоръжен заподозрян?

Кой полицай няма да стреля при най-малкия повод?

Да се надяваме, че ще имат такъв. Невинаги имам пълно доверие на изкупителните жертви, които избирам. Може да изскочи някое неочаквано алиби. Или съдебните заседатели да се случат идиоти. Може би днес Леон 6832 ще замръкне в чувал. Защо не? Не заслужавам ли малко повече късмет като компенсация за безпокойството, с което ме наказва Господ? Понякога животът ми е доста труден, да знаете.

До дома му в Бруклин има около половин час пеша. Все още сгрят от транзакцията с Майра 9834, аз се наслаждавам на разходката. Раницата ми тежи. Вътре нося не само фалшивите улики и обувката, с която оставих отпечатък на местопрестъплението, а и някои малки съкровища, които намерих, докато се шляех по улиците днес. За съжаление в джоба си имам, само малък трофей от Майра 9834 — парченце от нокът. Бих искал да запазя нещо по-лично, но убийствата в Манхатън са сериозна работа и всяка липсваща част привлича вниманието.

Ускорявам малко ход, наслаждавам се на ритмичното поклащане на раницата на гърба ми. Наслаждавам се на хубавия пролетен ден и на спомените от транзакцията с Майра 9834.

Наслаждавам се на спокойното убеждение, че съм може би най-опасният човек в Ню Йорк, а също неуязвим, невидим за всички шестнайсетични, които биха могли да ми причинят зло.

* * *

Светлината привлече вниманието му.

Проблясък в дъното на улицата.

Червено.

Друг проблясък. Синьо.

Телефонът започна да се хлъзга в ръката на Леон Уилямс. Говореше с един приятел. Издирваше човека, за когото доскоро работеше и който беше изчезнал, след като дърводелската му фирма фалира, оставяйки само дългове, включително повече от четири хиляди долара, които трябваше да плати на най-стабилния си работник, Леон Уилямс.

— Леон — говореше мъжът от друга страна на линията, — самият аз не знам къде е този негодник. Накара ме да…

— Ще ти се обадя по-късно.

Щрак.

Едрият негър погледна през завесата, която с Джанийс бяха окачили тази събота (Уилямс се чувстваше ужасно, че приятелката му трябва да плаща всичко — ох, как мразеше да няма работа), и широките му длани се запотиха. Светлините бяха от две цивилни полицейски коли. Слязоха двама детективи и разкопчаха саката си, но не защото беше топло. Колите се преместиха, за да блокират улицата.

Ченгетата се огледаха предпазливо, после — разсейвайки всяка надежда, че това е някакво странно съвпадение — се приближиха до бежовия додж на Уилямс, погледнаха номера и надникнаха вътре. Единият заговори по радиостанция.

Уилямс отчаяно примижа и изпъшка възмутено.

Тази жена не се отказваше.

Тази жена…

Миналата година бе забърсал едно момиче, което беше не само хубаво, а и умно, и добро. Поне така изглеждаше в началото. Скоро след като връзката им стана сериозна обаче, тя се оказа истинска вещица. Сприхава, ревнива, отмъстителна. Неуравновесена… Ходиха около четири месеца — най-лошите в живота му. През повечето време се налагаше да защитава собствените й деца от майка им.

За доброто, което бе сторил, накрая се озова зад решетките. Една вечер Летиша замахна да удари дъщеря си, че не била измила достатъчно добре някаква тенджера. Уилямс инстинктивно хвана ръката на жената, докато разплаканото момиче избяга. Успокои майката и с това си помисли, че проблемът е приключен. След няколко часа обаче, докато седеше на верандата и обмисляше как да й отнеме децата, може би да ги върне на баща им, ченгетата пристигнаха и го арестуваха.

Летиша му предяви обвинения за нападение, като показа за доказателство синините, които пръстите му бяха оставили върху ръката й. Уилямс кипна от възмущение. Обясни какво е станало, но полицаите бяха принудени да го арестуват. Стигна се до дело, но Уилямс не позволи на детето да свидетелства в негова полза, макар че то искаше. Обявиха го за виновен и го осъдиха да полага общественополезен труд.

По време на делото обаче той свидетелства за жестокото отношение на Летиша към децата. Прокурорът му повярва и даде името на жената на Социалната служба. Техен представител дойде да разследва положението на децата, скоро й ги отнеха и попечителството беше дадено на баща им.

Летиша започна да тормози Уилямс. Това продължи доста време, но преди няколко месеца тя изчезна и той бе започнал да си мисли, че го е оставила на мира…

Сега обаче… това! Знаеше, че зад всичко стои тя.

Боже мили, какво е писано да изтърпи един мъж?

Той отново погледна. Не! Детективите бяха извадили пистолетите си.

Обзе го ужас. Може би беше наранила някое от децата си и твърдеше, че той го е направил. Не би се изненадал.

Ръцете му затрепериха и по страните му потекоха едри сълзи. Изпита същата паника, която беше почувствал в пустинята, когато се обърна към другаря си и в този момент усмихнатият младеж от Алабама се превърна в червена пихтия, разкъсан от иракска граната. До този момент Уилямс беше горе-долу добре. Бяха стреляли по него, беше го засипвал пясък от експлозии, беше припадал от горещина. Но да види как Джейсън се превръща в нещо… това дълбоко го промени. Посттравматичният стресов синдром, с който се бореше постоянно, сега го облада.

Абсолютен, безпомощен страх.

— Не, не, не, не.

Започна да се задушава. Преди няколко месеца бе престанал да взема лекарствата, защото си мислеше, че вече е по-добре.

Сега, докато гледаше детективите да се приближават към къщата, Леон Уилямс си помисли панически: „Бягай, спасявай се!"

Трябваше да се махне оттук. За да покаже, че Джанийс няма нищо общо, за да спаси нея и сина й — двама души, които обичаше — трябваше да изчезне. Закачи веригата на вратата, дръпна резето и изтича на горния етаж, грабна някаква чанта и набута в нея каквото се сети. Безсмислени неща: пяна за бръснене, но не самобръсначка; бельо, но не ризи; обувки, но не чорапи.

Взе още едно нещо от гардероба.

Пистолета си, 45-калибров „Колт". Не беше зареден — и през ум не му беше минавало да стреля по някого — но можеше да блъфира, за да си осигури път за бягство или да открадне кола, ако се наложи.

„Бягай! Сега!"

Уилямс хвърли прощален поглед към общата им снимка с Джанийс и сина й, от една екскурзия в Сикс флагс. Сълзите му отново потекоха, избърса очите си, метна чантата през рамо и опипвайки ръкохватката на тежкия пистолет, тръгна надолу по стълбите.

10

— Предният снайперист на позиция ли е?

Бо Хауман, бивш сержант от армията, а сега — командир на отряда за бързо реагиране на нюйоркската полиция, посочи към една сграда, която беше идеална позиция за стрелба към дворчето на къщата, обитавана Леон Уилямс.

— Да, сър — отговори един полицай, който стоеше наблизо. — А Джони държи на прицел задния двор.

— Добре.

Прошарен, късо подстриган и жилав, Хауман заповяда на двата щурмови отряда да заемат позиции:

— И не се показвайте.

Допреди малко Хауман беше в собствения си двор недалеч оттук и се опитваше да запали барбекюто с някакви въглища, останали от миналата година, когато му се обадиха, че е извършено изнасилване и убийство и има ясни улики, сочещи към вероятния извършител. Той веднага предаде мисията по разпалването на скарата на сина си, облече бойната си униформа и тръгна бързо, като си благодареше, че не е отворил първата си бира. Хауман спокойно шофираше след две бири, но до осем часа, след като е пил, не си позволяваше да стреля — а сега, в този прекрасен неделен ден, можеше да се наложи.

Радиостанцията му изпращя и от слушалките се чу:

— Отряд за наблюдение едно до Базата. Край.

Отрядът за наблюдение се намираше отсреща, при първия снайперист.

— Базата слуша. Казвай. Край.

— Засичаме топлина. Вътре може да има човек. Не се чува нищо.

„Може да има" — раздразнено си помисли Хауман. Беше видял бюджета за специалната апаратура. За толкова пари би трябвало да определи със сигурност дали вътре има човек — дори да каже номера на проклетите му обувки и дали си е мил зъбите сутринта.

— Пак проверете.

След няколко минути, които му се сториха вечност, отново чу:

— Отряд за наблюдение едно. Да, вътре със сигурност има човек. Видяхме го през прозореца. И със сигурност е Леон Уилямс, ако съдим по снимката. Край.

— Добре. Край.

Хауман се обади на двата щурмови отряда, които заемаха позиции от двете страни на къщата.

— Така, нямаме много време за инструктаж. Но слушайте добре. Този човек е изнасилвач и убиец. Искаме да го хванем жив, но е твърде опасен, ако се измъкне. Ако направи враждебен жест, имате зелена лампа.

— Отряд В. Разбрано. Вече сме на позиция. Задният вход и улиците от север са под контрол. Край.

— Отряд А до Базата. Разбрано за зелената лампа. И ние сме на позиция пред главната врата. Покриваме всички улици на юг и изток.

— Снайперисти — предаде Хауман. — Разбрахте ли за зелената лампа?

— Разбрано.

Двамата добавиха, че са заключени и заредени. (Изразът беше болна тема за Хауман, защото бе уместен само за автоматичната пушка М-1, приета на въоръжение в армията, при която първо трябва да заключиш затвора в задно положение, после да заредиш пълнителя от горната страна; съвременните автомати не се заключват, преди да се заредят. Но сега не беше време за лекции.)

Той разкопча кобура на пистолета си и се промъкна в уличката зад къщата. Към него се присъединиха още двама полицаи, чиито планове за тази идилична пролетна неделя, също като неговите се бяха променили бързо и драматично.

В този момент от слушалките се чу:

— Отряд за наблюдение две до Базата. Мисля, че има раздвижване.

* * *

Коленичил, Леон Уилямс предпазливо надникна през една цепнатина на вратата — дупка в дървото, която възнамеряваше да запълни някой ден — но полицаите си бяха отишли.

Не, поправи се мислено, не се виждаха. Имаше голяма разлика. Видя отблясък от метал или стъкло в храстите. Може би някоя от ония странни статуетки на елени и лосове, които съседът му колекционираше.

Или полицай с пистолет.

Придържайки чантата, пропълзя до задната врата. Отново надникна. Този път рискува и погледна през прозореца, като едва овладяваше паниката.

Задният двор и уличката отзад бяха пусти.

Леон обаче отново се поправи: изглеждаха пусти.

Отново го обзе паника и изпита непреодолимо желание да изскочи навън, да извади пистолета и да хукне по улицата, заплашвайки всеки, когото види, като крещи да не мърдат.

Импулсивно посегна към дръжката на вратата.

Не…

„Не прави глупости."

Седна, облегна главата си на стената и се опита да успокои дишането си.

След малко се успокои и реши да пробва друго. В мазето имаше прозорче, водещо към страничното дворче.

На два метра през анемичната тревица имаше друго прозорче, към мазето на съседа. Семейство Уонг бяха излезли за уикенда (бяха го помолили да им полива цветята) и на Уилямс му хрумна да се промъкне в тяхната къща, да се качи на горния етаж и да избяга през задната им врата. Ако имаше късмет, можеше полицаите да не наблюдават страничното дворче. После щеше да излезе на главната улица и да изтича до метрото.

Планът не беше гениален, но така имаше по-голям шанс, отколкото да седи тук и да чака. Отново — сълзи. И паника.

„Стига, войнико. Действай."

Стана и олюлявайки се, слезе в мазето.

„Обирай си крушите. Ченгетата всеки момент ще нахълтат, ще разбият вратата."

Отвори прозорчето и се измъкна навън. Запълзя към къщата на Уонг, погледна надясно. И се вцепени.

„Мили Боже…"

Двама полицаи, мъж и жена, с пистолети в ръка, пълзяха през тясното дворче. Не гледаха към него, а настрани, към задната врата и уличката.

Отново го обхвана паника. Можеше да извади пистолета и да ги заплаши. Да ги накара да седнат, да си сложат белезници и да хвърлят радиостанциите си. Никак не му се искаше да го прави, това би било истинско престъпление. Но нямаше друг избор. Те очевидно бяха убедени, че е извършил нещо ужасно. Да, щеше да вземе пистолетите им и да избяга. Може би имаха цивилна кола, спряна наблизо. Щеше да вземе ключовете им.

Дали някой им пазеше гърба, някой, когото той не виждаше? Може би снайперист?

Е, трябваше да рискува.

Уилямс безшумно остави чантата и посегна към пистолета.

В този момент жената погледна към него. Уилямс изтръпна. „Мъртъв съм" — помисли си.

„Джанийс, обичам те…"

Жената обаче погледна някакво листче, после присви очи и пак се обърна към него.

— Леон Уилямс?

Гласът му отказа.

— Аз…

Кимна, раменете му потрепериха. Не можеше да откъсне поглед от хубавото й лице, червената коса, вързана на опашка, хладните й очи.

Тя му показа значката, която висеше на врата й.

— Полиция. Как излязохте от къщата? — После забеляза прозорчето и кимна. — Господин Уилямс, в момента провеждаме акция. Бихте ли се върнали в къщата? Там ще е по-безопасно за вас.

— Аз… — Гърлото му се беше свило от паника. — Аз…

— Веднага — настоя тя. — Когато свършим, ще ви обясним всичко. Не вдигайте шум. Не се опитвайте да излизате пак. Моля ви.

— Да, аз… Да.

Уилямс стисна чантата и понечи да се вмъкне обратно през прозорчето.

Полицайката заговори по радиостанцията:

— Тук е Сакс. Ще разширя периметъра, Бо. Той ще действа много внимателно.

Какво, по дяволите, ставаше? Уилямс не губи време за излишни размишления. Тромаво се вмъкна в мазето и се качи на първия етаж. Веднага отиде в банята. Вдигна капака на тоалетното казанче и пусна пистолета вътре. Отиде при прозореца и понечи пак да надникне навън, но спря и изтича обратно в тоалетната, точно навреме, за да повърне.

* * *

Може би ще прозвучи странно в този прекрасен ден — и след онова, което правихме с Майра 9834 — но ми се иска да съм в офиса.

Първо, обичам да работя, винаги ми е доставяло удоволствие. Атмосферата също ми харесва, приятелските отношения с шестнайсетичните наоколо, почти като семейство сме.

Освен това имаш чувството, че правиш нещо полезно. Работя в преуспяваща нюйоркска фирма. („Водеща", можете да чуете, но аз мразя това определение, този шаблон. Не, великите водачи — Рузвелт, Труман, Цезар, Хитлер — не са имали нужда да се крият зад евтина риторика.)

По-важно е, разбира се, как работата ми помага за моето хоби. Не, нещо повече. Тя е жизненоважна за него.

Работата ми е добра, много добра. Мога да се измъквам от службата, когато поискам. С известно разместване на смени намирам време през седмицата, когато мога да се отдавам на страстта си. И като се има предвид какъв съм в обществото — професионалното ми реноме, така да се каже — едва ли някой ще заподозре, че всъщност съм съвсем друг човек. Меко казано.

Често се трудя през почивните дни и това е любимото ми време за работа — освен, разбира се, когато съм зает с транзакция с красиво момиче като Майра 9834 или съм отишъл да взема картина, книги с комикси, монети или рядка порцеланова ваза. Дори когато в офиса има още няколко шестнайсетични, в празничен ден, събота или неделя, коридорите бучат от монотонния звук на колела, бавно теглещи обществото напред — към един по-дързък нов свят.

Я, антикварен магазин! Спирам пред витрината. Има картини и сувенирни чинии, чаши и плакати, които ми харесват. Уви, няма да мога да се върна да си купя нещо, защото магазинът е твърде близо до къщата на Леон 6832. Вероятността някой да направи връзка между мен и „изнасилвача" е минимална, но… защо да рискувам? (Пазарувам само в магазини или събирам неща от улицата. „И-бей" е забавен за разглеждане, но да купиш нещо по Интернет? Трябва да си луд, за да го направиш.) За момента няма проблем да се пазарува с пари в брой. Скоро обаче и тях ще ги бележат, като всички останало. Всяка банкнота с радиоидентификация. В някои страни вече се прави. Банката ще знае коя 2.0-доларова банкнота от кой банкомат си изтеглил. Ще знаят дали си я изхарчил за кокаин, сутиен за любовницата си или аванс за наемен убиец. Понякога си мисля, че трябва да се върнем към златото.

Вън. От. Обсег.

Ох, горкият Леон 6832. Знам лицето му от снимката на шофьорската му книжка, с добронамерено изражение, когато е гледал към фотоапарата. Представям си физиономията му, когато полицията почука на вратата и му покаже заповед за арестуване по подозрение в изнасилване и убийство. Представям си и ужаса, с който ще погледне приятелката си Джанийс 9810 и десетгодишния й син, ако са вкъщи, когато това стане. Чудя се дали се разплаква лесно.

Остават ми три пресечки. И…

Чакай… Има нещо странно.

Два нови форда „Краун Виктория", паркирани в тази засадена с дървета странична уличка. Статистически е малко вероятно кола с тази марка и в такова безупречно състояние да се появи в този квартал. Още по-невероятно е да се появят две, а пък тези са спрени една до друга й по тях няма нито едно листче или цветче от дърветата. Значи са дошли наскоро.

Аха, да, един кратък поглед вътре — нормално любопитство на случаен минувач — е достатъчен, за да разбера, че са полицейски.

Може би са дошли по сигнал за семейна свада или кражба с взлом. Да, статистически тези закононарушения са доста често явление в тази част на Бруклин, но много рядко се случват по това време на деня — преди биреното време. Пък и едва ли ще видите скрити цивилни автомобили, само синьо-бели патрулки, които се забелязват отдалече. Да помислим. Спрени са на три пресечки от Леон 6832… Трябва да го обмисля. Не е изключено командирът им да е казал: „Той е изнасилвач. Опасен е. Влизаме след десет минути. Спрете колата на три пресечки от къщата. Бързо."

Небрежно поглеждам в съседната уличка. Виж ти, става по-сериозно. Виждам паркиран на сянка микробус на Отряда по криминалистика. Спешна служба. Те често участват при арестуването на хора като Леон 6832. Обаче как са се появили толкова скоро? Обадих се на 911 само преди половин час. (Винаги има тази опасност, но ако се обадиш твърде късно след транзакцията, ченгетата могат да се почудят защо чак сега подаваш сигнала за писъците и че си видял подозрителен човек.)

И така, ето две обяснения за полицейското присъствие. Най-логично е след анонимното ми обаждане да са проверили в архива всички бежови доджове на повече от пет години в града (по данни от вчера броят им е 1057) и по някаква случайност да са попаднали на този. Дори без уликите, които щях да подхвърля в гаража му, те са убедени, че Леон 6832 е изнасилвачът и убиецът на Майра 9834 и в момента го арестуват или чакат да се прибере.

Другото обяснение е по-обезпокоително. Ченгетата са решили, че някой се опитва да го натопи. И сега чакат мен.

Започвам да се потя. Лоша работа, лоша работа, лоша работа…

Но без паника. Съкровищата ти са на сигурно място. Килерът ти е в безопасност. Спокойно.

Все пак трябва да разбера какво става. Ако присъствието на полицията тук е само извратено съвпадение, нямащо нищо общо с Леон 6832 и мен, ще подхвърля уликите и ще бягам в Килера.

Ако обаче са разбрали за мен, може би знаят и за другите. Рандал 6794, Рита 2907, Артър 3480…

Нахлупвам още малко шапката над очите си, намествам черните очила. Променям маршрута си, заобикалям отдалече къщата, минавам по глухи улички, градини и дворове. Държа се на разстояние от три пресечки, което те услужливо са ми очертали, като са паркирали двата форда там.

Описвам полукръг и излизам на тревния склон, водещ към главното шосе. Качвам се и отгоре виждам дворчетата и верандите на къщите в карето на Леон 6832. Започвам да ги броя, за да намеря неговата.

Няма нужда да броя. Ясно виждам един полицай на покрива на двуетажна постройка срещу къщата му. Държи дълго оръжие. Снайпер! Има още един, с бинокъл. Неколцина други, с костюми или цивилни дрехи, се крият в храстите около съседната сграда.

После две ченгета започват да сочат към мен. Виждам още един, на покрива на друга сграда. Той също ме сочи. И понеже аз не съм висок метър й деветдесет, не тежа сто и десет килограма и кожата ми не е черна като абанос, значи изобщо не се интересуват от Леон 6832. Чакат мен.

Ръцете ми се разтреперват. Представете си да се бях наврял насред тази каша с уликите в раницата.

Десетина полицаи се втурват към колите или към мен. Тичат като вълци. Обръщам се и се покатервам по склона, задъхвам се, обхваща ме паника. Чувам първите сирени още преди да стигна най-горе.

Не, не!

Съкровищата ми, моят Килер…

По шосето, общо четири платна, движението е натоварено, което е добре, защото шестнайсетичните са принудени да карат бавно. Лесно претичвам, дори без да вдигам глава; сигурен съм, че никой няма да види ясно лицето ми. Прескачам мантинелата и се втурвам надолу по друг склон. С колекционерството и други дейности се поддържам в добра форма и скоро бягам с всички сили към най-близката станция на метрото. Спирам само за кратко, за да си сложа памучни ръкавици и да извадя от раницата найлоновото пликче с уликите, които смятах да оставя. Хвърлям ги в една кофа. Не мога да допусна да ме хванат с тях. Не мога. На половин пресечка преди метрото се шмугвам в една уличка зад някакъв ресторант. Обръщам якето си, което е с две лица, сменям си шапката и отново излизам, като вече нося раницата в пазарска чанта.

Накрая стигам до станцията на метрото и — слава Богу — усещам влажния дъх на тунела, предвещаващ приближаването на влак. Чувам грохота на тежката композиция, стъргането на метал в метал.

Преди да се приближа до въртящата се преграда обаче, спирам. Шокът е преминал, но се е сменил с безпокойство. Разбирам, че още не мога да си тръгна.

Осъзнавам сериозността на проблема. Може да не знаят кой съм, но са се досетили какво правя.

Това означава, че искат да ми вземат нещо. Моите съкровища, моя Килер… всичко.

А това, разбира се, е недопустимо.

Като внимавам да не показвам лицето си пред охранителните камери, спокойно се качвам по стълбите, ровейки в чантата, и излизам от станцията.

* * *

— Къде? — прокънтя гласът на Райм от слушалките на Сакс. — Къде е, по дяволите?

— Видя ни и избяга.

— Сигурна ли си, че е бил той?

— Почти. Момчетата от отряда за наблюдение засякоха някого на три пресечки от къщата. Явно е видял колите на детективите и е променил маршрута си. Видяхме го да ни гледа и побягна. Изпратихме отрядите да го гонят.

Пуласки, Бо Хауман и шестима криминалисти бяха в предния двор на Леон Уилямс. Няколко техници и униформени претърсваха за улики пътя, по който беше избягал заподозреният, и търсеха очевидци.

— Някакви признаци да има кола?

— Не знам. Вървеше пеша, когато го видяхме.

— По дяволите! Добре, кажи ми, когато намерите нещо.

— Ще…

Щрак.

Тя намръщено погледна Пуласки, който слушаше по радиостанцията си как върви преследването. Хауман също го следеше. От онова, което Сакс чуваше, не изглеждаше много успешно. Никой на магистралата не беше видял престъпника или не искаше да си признае. Сакс погледна към къщата и видя загриженото и объркано лице на Леон Уилямс зад завесата на един от прозорците.

Бяха спасили поредната жертва на обект 522 благодарение на щастливо съвпадение и добре свършена работа.

Заслугата беше на Рон Пуласки. Младият полицай с пъстрата хавайска риза бе изпълнил заповедта на Райм: беше отишъл на „Полис Плаза" 1 и бе започнал да преглежда за престъпления, извършени по метода на обект 522. Не беше намерил нито едно, но докато разговарял с един детектив от отдел „Убийства", получили сигнал от телефонната централа за анонимно обаждане. Някой чул писъци от една къща в Сохо и видял чернокож мъж, който избягал със стар бежов додж. Веднага на мястото бе пристигнал униформен полицай, който намерил млада жена — Майра Уайнбърг — изнасилена и убита.

Пуласки веднага обърнал внимание на анонимното обаждане, което напомняше на по-ранните случаи, и се обади на Райм. Криминологът се досети, че ако обект 522 стои и зад това престъпление, вероятно ще действа по обичайния си план: ще подхвърли улики при набелязаната изкупителна жертва. Оставаше да разберат кого от повече от хиляда и триста собственици на бежови доджове е нарочил. Разбира се, престъпникът може да не беше обект 522, но дори в този случай имаха възможност да хванат убиеца.

По нареждане на Райм Мел Купър направи кръстосана справка в Управлението по превозните средства и полицейския архив и намери седем чернокожи, осъждани за престъпления, по-сериозни от нарушения на закона за движение по пътищата. Спряха се на един от тях: с присъда за нападение срещу жена. Леон Уилямс беше идеален за изкупителна жертва.

Съвпадение и полицейска находчивост.

За да се изпрати ударен отряд, беше необходимо нареждане от лейтенант или по-старши офицер. Капитан Джо Малой още не подозираше за нелегалното разследване 522, затова Райм се обади на Селито, който не беше доволен, но накрая склони да се обади на Бо Хауман и да нареди специална операция.

Амелия Сакс и Пуласки също отидоха на мястото и научиха, че в къщата е Уилямс, а не обект 522. Заеха позиции, за да заловят убиеца, когато дойде да остави уликите. Планът бе импровизиран, имаше много слабости — и явно се беше провалил, макар че успяха да спасят един невинен човек от арестуване и обвиняване в убийство и може би щяха да намерят добри улики, които да ги заведат при истинския престъпник.

— Нещо ново? — обърна се Сакс към Хауман, който разговаряше с неколцина от хората си.

— Не.

Радиостанцията отново изпращя и Сакс чу глас:

— Отряд едно. Намираме се от другата страна на шосето. Изглежда, че се е измъкнал. Сигурно е избягал в метрото.

— Мамка му — измърмори тя.

Хауман се намръщи, но нищо не каза.

Гласът от радиостанцията продължи:

— Проследихме пътя, по който вероятно е минал. Може да е хвърлил улики в кофа за боклук.

— Това вече е нещо — оживи се Сакс. — Къде?

Записа адреса, който й каза полицаят.

— Да отцепят района. Отивам след десет минути.

Сакс се качи по стълбите на верандата и почука на вратата. Леон Уилямс отвори и полицайката каза:

— Съжалявам, че нямаше време да ви обясня. Човекът, когото искахме да хванем, идваше във вашата къща.

— В моята ли?

— Така смятаме. Но се измъкна.

Сакс разказа за Майра Уайнбърг.

— О, не… мъртва ли е?

— За съжаление, да.

— Съжалявам, ужасно съжалявам.

— Познавахте ли я?

— Не, никога не съм чувал това име.

— Предполагаме, че убиецът е искал да натопи вас за престъплението.

— Мен ли? Защо?

— Нямаме представа. По-късно може да се наложи да ви разпитаме.

— Разбира се. — Той й каза номерата на домашния и мобилния си телефон. После се намръщи. — Може ли да попитам нещо? Изглеждате сигурна, че не съм го извършил аз. Откъде знаете, че съм невинен?

— Колата и гаража ви. Нашите хора ги претърсиха и не откриха улики от местопрестъплението. Почти сме сигурни, че убиецът е искал да подхвърли някои неща, с които да ви уличи. Разбира се, ако бяхме дошли след него, щяхте да имате проблеми… А, и още нещо, господин Уилямс.

— Да, детективе?

— Просто някои любопитни факти, които могат да ви заинтересуват. Знаете ли, че притежаването на нерегистрирано огнестрелно оръжие в Ню Йорк е сериозно престъпление?

— Мисля, че някъде съм чул такова нещо.

— Ето още един любопитен факт. В момента има обявена амнистия. Човек може да предаде оръжието си в местния полицейски участък и няма да му създадат никакви проблеми… Добре, пазете се. Възползвайте се от остатъка от уикенда.

— Ще се опитам.

11

Наблюдавам как една полицайка претърсва кофата, в която хвърлих уликите. Отначало се шокирах, но после осъзнах, че не би трябвало да ми прави впечатление. Ако са достатъчно умни, за да се досетят за мен, би трябвало да се сетят да претърсят и боклука.

Съмнявам се, че са ме огледали добре, но внимавам. Разбира се, не съм на улицата — седя в един ресторант от другата страна и насила преглъщам хамбургер с чаша вода. В полицията имат едно подразделение, наречено „Антикриминално", което звучи абсурдно. Сякаш другите подразделения са прокриминални. Полицаите от антикриминалното подразделение са цивилни, обикалят около района на местопрестъплението и търсят очевидци, а понякога дори престъпниците, ако някой се върне. Повечето престъпници го правят, защото са глупаци или постъпват неразумно. Но аз съм тук по две конкретни причини. Първо, защото осъзнах, че имам проблем. Не мога да живея с него и затова се нуждая от решение. А не можеш да решиш проблем, без да имаш информация. Вече узнах няколко неща.

Например познавам няколко от хората, които ме преследват. Като тази червенокоса полицайка с белия гащеризон, изкуствена материя, която се съсредоточава при огледа на местопрестъплението, както аз се съсредоточавам върху данните.

Виждам я как излиза от оградения с жълта лента район, носейки няколко плика. Прибира ги в няколко сиви пластмасови кутии и съблича гащеризона. Въпреки стаения ужас от катастрофата този следобед аз чувствам как нещо в мен трепва при вида на тесните й дънки. Удовлетворението от транзакцията с Майра 9834 започва да преминава.

Когато ченгетата се връщат при колите си, тя се обажда по телефона.

Плащам сметката и непринудено излизам от ресторанта, държейки се като всеки друг клиент в този прекрасен неделен следобед.

Вън. От. Обсег.

О, коя е втората причина да съм тук?

Много проста. За да защитя съкровищата си, да защитя живота си, което означава, че трябва да направя всичко възможно, за да ги накарам да се махнат.

* * *

— Какво е оставил в кофата? — попита Райм по телефона.

— Не е много. Но сме сигурни, че това са неговите неща. Кървава хартиена салфетка и течна кръв в найлонови пликчета, която е искал да остави по колата и в гаража на Уилямс. Изпратих проба за предварителен анализ в лабораторията. Има още компютърна разпечатка на снимката на жертвата. Руло тиксо — марка „Хоум Депоу". И една маратонка. Изглежда нова.

— Само една ли?

— Да. Дясна.

— Може би я е откраднал от къщата на Уилямс, за да остави отпечатък на местопрестъплението. Някой видял ли го е добре?

— Един снайперист и двама души от отряда за наблюдение. Но не много отблизо. Вероятно е бял или цветнокож с бледа кожа, среден на ръст. Тъмна спортна шапка, черни очила, раница. Не знаем възрастта му, нито цвета на косата.

— Това ли е?

— Да.

— Добре, донеси уликите. После искам да направиш оглед на мястото на убийството на Уайнбърг. Ще го запазят непокътнато, докато отидеш.

— Имам още една следа, Райм.

— Така ли? Каква?

— На дъното на плика с уликите имаше залепена бележка. Извършител Пет-двайсет и две е бързал да се отърве от уликите, но не съм сигурна, дали е искал да изхвърли и бележката.

— Какво пише на нея?

— Номер на хотелска стая в Горен Ийстсайд, Манхатън. Искам да я проверя.

— Мислиш ли, че Пет-двайсет и две живее там?

— Не. Обадих се на рецепцията и ми казаха, че наемателят е бил в стаята си през целия ден. Някой си Робърт Йоргенсен.

— Трябва да се направи оглед на местопрестъплението, Сакс.

— Изпрати Рон. Ще се справи.

— Предпочитам ти да го направиш.

— Мисля, че е по-важно да проверя дали има връзка между този Йоргенсен и извършител Пет-двайсет и две. И то бързо.

Райм не можеше да отрече. Освен това бяха провели сериозна подготовка на Пуласки как да извършва оглед по метода на мрежата — предпочитаният метод на Райм, при който вероятността за намиране на повече веществени доказателства е по-голяма.

Със смесени чувства на началник и родител, Райм знаеше, че рано или късно младежът ще трябва да направи първия си самостоятелен оглед на място на убийство.

— Добре — изръмжа — Да се надяваме, че от тази бележка ще излезе нещо съществено… — Не се сдържа и добави: —…а не е безсмислена загуба на време.

Сакс се засмя:

— Не се ли надяваме всеки път да е така, Райм?

— И предупреди Пуласки да не се изложи.

Затвориха и Райм каза на Купър, че уликите скоро ще дойдат.

Загледа се в таблото и измърмори:

— Измъкнал се е.

Нареди на Том да запише оскъдните данни, които имаха за външния вид на извършителя.

Вероятно бял или с бледа кожа…

Какво можеше да им помогне това!

* * *

Амелия Сакс седеше на предната седалка на форда си с отворена врата. Топлият пролетен ветрец полъхваше в колата, която миришеше на стара кожена тапицерия и машинно масло. Водеше си записки за доклада от огледа. Винаги го правеше възможно най-скоро след претърсването на местопрестъплението. Удивително бе колко лесно забравя човек. Цветовете се променяха, лявото ставаше дясно, врати и прозорци се преместваха от една стена на друга или съвсем изчезваха.

Тя спря и отново се замисли за странните факти в това разследване. Убиецът почти бе успял да хвърли вината за ужасяващо изнасилване и убийство върху невинен човек. Но как? Никога не се беше сблъсквала с такъв престъпник — подхвърлянето на улики за заблуда на полицията не беше необичайно, но този човек бе гений в насочването по погрешна следа.

Беше спряла на две пресечки от кофата за боклук, където бе намерила плика, в пуста, сенчеста уличка.

С периферното си зрение мярна някакво движение. Помисли си за обект 522 и се сепна. Погледна в огледалото и видя някакъв човек, който вървеше към нея. Присви очи и го огледа внимателно, макар че изглеждаше безобиден: късо подстриган мъж с вид на бизнесмен. Носеше плик с храна за вкъщи, говореше по мобилния си телефон и се усмихваше. Типичен жител на квартала, излязъл да си купи китайска или мексиканска храна за вечеря.

Сакс отново се съсредоточи върху бележките си.

Довърши последното изречение и ги пъхна в куфарчето си. Изведнъж усети, че нещо не е наред. Мъжът с плика вече трябваше да е подминал колата й. Но тя не го видя. Дали беше влязъл в някоя от близките сгради? Тя се обърна да погледне тротоара, където го беше видяла за последно.

Не!

Пликът бе захвърлен на паважа зад колата. Бил е само за маскировка!

Сакс посегна към пистолета си, но преди да успее да го извади, вратата от дясната страна се отвори рязко и тя видя присвитите очи на убиеца и дулото на оръжието му, насочено към лицето й.

* * *

Отвън се позвъни и след няколко секунди Райм чу други познати стъпки. Тежки.

— Влизай, Лон.

Детектив Лон Селито кимна за поздрав. Дебелото му тяло беше натъпкано в сини дънки и тъмнопурпурна риза „Айзъд", освен това носеше маратонки, което изненада Райм. Криминологът рядко го виждаше с цивилни дрехи. Удиви го също фактът, че макар Селито винаги да ходеше с безобразно измачкани костюми, сегашните му дрехи изглеждаха така, сякаш току-що са свалени от дъската за гладене. Единствените гънки бяха там, където големият му корем стърчеше над панталона, и около издутината над недобре скрития му служебен пистолет.

— Офейкал е, доколкото разбрах.

— Изчезнал яко дим — изсумтя Райм.

Дъските изскърцаха под тежестта на дебелака, който се приближи до таблицата с уликите и я огледа.

— Така ли го кръстихте? Пет-двайсет и две?

— Защото е двайсет и втори май. Какво стана с руската връзка?

Селито сякаш не чу въпроса.

— Господин Пет-двайсет и две оставил ли е нещо на местопрестъплението?

— Скоро ще научим. Хвърлил е плика с уликите, които е смятал да остави. Всеки момент ще ми ги донесат.

— Това вече е полезно.

— Чай, кафе?

— Да — обърна се детективът към Том, който също бе влязъл в стаята. — Благодаря. Кафе. Имаш ли обезмаслено мляко?

— Два процента.

— Добре. Ами от онези бисквити като миналия път? Шоколадовите?

— Само курабийки с овесени ядки.

— Те също са вкусни.

— Мел? — попита Том. — Ти искаш ли нещо?

— Ако ям или пия около работната маса, ще ми се развикат.

Райм се сопна:

— Не съм виновен аз, че адвокатите на защитата толкова обичат да отхвърлят веществени доказателства поради странични замърсявания. Не измислям аз правилата.

— Виждам, че настроението ти не се е подобрило — отбеляза Селито. — Какво става в Лондон?

— Точно сега не ми се говори за това.

— Е, за да те ободря, имаме още един проблем.

— Малой?

— Да. Чул, че Амелия извършва оглед и е наредила специална акция. Зарадвал се, като си помислил, че е по случая „Денко", но много се вкиснал, когато разбрал, че не е. Попита дали има връзка с теб. Готов съм да поема юмрук в лицето вместо теб, Линк, но не и куршум. Изтропах те… О, благодаря.

Селито кимна на Том, който донесе кафето и бисквитите. Болногледачът постави друга чаша и чинийка на масата до Купър, който си сложи гумени ръкавици и взе една бисквита.

— За мен малко уиски, ако може — побърза да поръча Райм.

— Не.

Том излезе.

Райм се намръщи:

— Очаквах, че Малой ще ни отреже, след като научи за специалната акция, но сега, след като сме по гореща следа, имаме нужда от подкрепата на началството. Какво ще правим?

— По-добре бързо измисли нещо, защото иска да му се обадим. Спешно.

Селито отпи глътка кафе и с известна неохота остави половината от нахапаната бисквита, явно решен да не я дояде.

— Имам нужда от подкрепата на началството — натърти Райм. — Изпратил съм хора да търсят този негодник.

— Да се обадим тогава. Готов ли си?

— Да, да.

Селито набра и включи микрофона.

— Намали звука — предупреди Райм. — Подозирам, че ще има викове.

— Малой на телефона.

Райм чу свистене на вятър, гласове и звън на съдове и прибори. Може би следобедна закуска.

— Капитане, тук съм с Линкълн Райм. Включени сме на микрофон.

— Добре, какво, по дяволите, става? Можехте да ми кажете, че Линкълн иска да използва специалния отряд. Не знаехте ли, че съм забранил всякакви специални акции до утре сутринта?

— Не, не е знаел — отговори Райм.

— Да, но знаех достатъчно, за да се досетя — измънка Селито.

— Трогнат съм, че така се подкрепяте взаимно, но въпросът е защо не ми казахте.

— Защото имахме добра възможност да заловим опасен изнасилвач и убиец. Сметнах, че не можем да си позволим забавяне.

— Аз не съм дете, лейтенант. Вие ми излагате фактите, а аз решавам какво да се прави. Такава е системата.

— Съжалявам, капитане. Тогава решението ми се стори правилно.

Мълчание. После:

— Обаче се е измъкнал.

— Да — потвърди Райм.

— Как?

— Събрахме спешно екип, но подготовката не беше от най-добрите. Извършителят е бил по-близо, отколкото очаквахме. Предполагам, че е видял някоя от колите или някого от екипа. Избяга. Но остави улики, които могат да ни помогнат.

— И те сега пътуват към лабораторията в Куинс… или към вас?

Райм и Селито се спогледаха. В институции като Нюйоркското полицейско управление хората се издигат в йерархията благодарение на опит, амбиция и бърз ум. Малой вече бе предвидил действията им.

— Помолих да ми ги донесат тук — отговори Райм.

От микрофона се чу отегчена въздишка.

— Линкълн, надявам се, че разбирате проблема, нали?

Конфликт на интереси, помисли си криминологът.

— Има крещящ конфликт на интереси между работата ви като консултант на полицията и опитите да помогнете на братовчед си. Освен това искате да изкарате, че сме арестували погрешния човек.

— Защото точно така е станало. Освен това са осъдени двама невинни. — Райм напомни на Малой за изнасилването и кражбата на монети, за които им беше казал Флинтик. — И не бих се изненадал, ако има още такива случаи… Знаете ли за принципа на Локар, Джо?

— Този от вашата книга, учебника по криминология?

Френският криминалист Едмон Локар е формулирал правилото, че между извършителя и местопрестъплението или жертвата винаги се извършва пренос на материали, които могат да послужат като веществени доказателства. Имал е предвид главно прах, но правилото важи за много вещества. Връзката може да е трудна за откриване, но винаги съществува.

— Принципът на Локар е инструмент в нашите разследвания, Джо. Този престъпник обаче го използва като оръжие. Това е методът му на действие. Убива и се измъква от правосъдието, защото осъждат друг за престъпленията му. Знае точно кога да нанесе удара си, какви улики да подхвърли и кога да го направи. Криминалистите, детективите, хората в лабораторията, прокурорите и съдиите… той използва всички, прави ги съучастници. Това няма нищо общо с братовчед ми, Джо. Единствената ми грижа е да спра този опасен човек.

Последва дълго мълчание.

— Добре. Давам ви зелена улица.

Селито вдигна вежди.

— При едно условие. Ще ме информирате за всичко ново по случая. Без изключение.

— Разбира се.

— А пък ти, Лон, ако отново се опиташ да ме подведеш, ще те изпратя в счетоводния отдел. Ясно ли е?

— Да, капитане. Абсолютно.

— Освен това, след като така и така си при Линкълн, предполагам, че искаш да те прехвърля от случая „Владимир Денко" към новия.

— Пити Хименес е навътре в нещата. Свършил е повече работа от мен и е взел случая присърце.

— Делрей се занимава с информаторите, нали? Oт страна на федералните?

— Точно така.

— Добре. Освобождавам те. Временно. Отвори досие за новото разследване… тоест регистрирай официално досието, което вече си отворил нелегално. Сега слушайте внимателно: нямам намерение да разгласявам за никакви невинно осъдени. Не искам да се разчува. Вие също ще мълчите. Проблемът не трябва да става публично достояние. Единственото престъпление, което разследвате, е днешното изнасилване и убийство. Точка. Този извършител може се опитва да хвърля вината върху невинни хора и това да е методът му на действие, но не разрешавам да давате никакви други подробности. Ще казвате само това и то само ако ви попитат. Няма да повдигате сами темата и за Бога, в никакъв случай не го споменавайте пред пресата.

— Аз не разговарям с пресата — заяви Райм. Кой би разговарял, ако можеше да го избегне? — Ще трябва обаче да прегледаме другите два случая, за да разберем как действа извършителят.

— Не съм казал, че не може — отговори капитанът с твърд, но не рязък тон. — Дръжте ме в течение.

Затвори.

— Е, спасихме разследването — отбеляза Селито, като се предаде на изкушението, лапна останалото парченце от бисквитата и го прокара с глътка кафе.

* * *

Застанала на тротоара заедно с други трима мъже с цивилни дрехи, Амелия Сакс говореше с добре сложения мъж, който бе отворил вратата на колата й и беше насочил оръжие срещу нея. Оказа се не обект 522, а агент от федералното бюро по наркотиците.

— Още не можем да си обясним как е станало — каза той, като погледна началника си, заместник-главен агент в бруклинския клон на Бюрото.

— След няколко минути ще научим повече — увери я заместник-главният агент.

Малко по-рано пред дулото на пистолета Сакс бе вдигнала бавно ръцете си и се беше представила като полицай. Агентът взе оръжието й и два пъти провери документите й. После й върна пистолета, като поклати глава:

— Не разбирам.

Извини се, но не личеше да съжалява особено. Лицето му изразяваше главно недоумение.

Няколко минути по-късно дойдоха шефът му и други двама агенти.

Заместник-главният агент проведе неколкоминутен разговор. След като затвори, обясни какво е станало. В Бюрото получили анонимно обаждане от човек, който твърдял, че въоръжена жена, отговаряща на описанието на Сакс, току-що е застреляла някого след скарване, вероятно свързано с наркотици.

— В момента работим в квартала — обясни агентът. — Разследваме няколко убийства. — Кимна към подчинения си, който се беше опитал да арестува Сакс. — Антъни живее на една пресечка оттук. Началникът на операцията го изпрати да прецени ситуацията, докато той събере екипа.

Антъни добави:

— Реших, че се каните да избягате, затова взех няколко плика от готова храна и реших да действам. Леле…

Сега осъзнаваше какво е могло да стане. Пребледня, а Сакс се замисли, че пистолетите „Глок" имат много мек спусък. Запита се за колко й се е разминало да я застрелят.

— Какво правехте тук? — попита заместник-главният агент.

— Разследваме случай на изнасилване и убийство. — Тя премълча за обвиняването на невинни хора. — Предполагам, че извършителят ме е видял и е подал сигнала, за да ни забави.

„Или да се погрижи да ме застрелят" — помисли си.

Федералният агент поклати глава и се намръщи.

— Какво има? — попита Сакс.

— Просто ми хрумна, че този тип трябва да е много хитър. Ако се беше обадил в градската полиция, както биха постъпили повечето хора, там щяха да знаят за вашето разследване. Ние знаехме само, че сте въоръжена. Щяхме да бъдем много внимателни и готови да стреляме, ако посегнете към оръжието. — Намръщи се. — Много хитър ход.

— И дяволски опасен — добави Антъни, все още пребледнял.

Агентите си тръгнаха и тя натисна копчето за бързо набиране.

Райм вдигна и тя му разказа за случилото се.

След кратко мълчание криминологът измърмори:

— Обадил се е на федералните?

— Да.

— Като че ли е знаел, че имат акция в района. И че оня агент живее наблизо.

— Няма как да е знаел — възрази тя.

— Може би. Но със сигурност е знаел едно нещо.

— Какво?

— Знаел е къде точно се намираш. Значи те е следил. Внимавай, Сакс.

* * *

Райм обясняваше на Селито как извършителят е заложил клопка Сакс в Бруклин.

— Сериозно? — удиви се детективът.

— Да.

Двамата обсъждаха как би могъл да се добере до такава информация, когато телефонът иззвъня.

От микрофона прозвуча гласът на Лонгхърст:

— Детектив Райм, как сте?

— Добре.

— Чудесно. Исках само да ви кажа, че намерихме скривалището му. Не беше в Манчестър, а в едно градче наблизо. Олдам. На изток от града. — Лонгхърст обясни, че от един информатор на Дани Крюгер научили за човек, отговарящ на описанието на Ричард Логан, който се интересувал да закупи някакви оръжейни части. — Забележете, не цялото оръжие. Но ако можеш да използваш частите, за да поправиш оръжието, вероятно можеш и да си сглобиш.

— Карабини?

— Да. Голям калибър.

— Някаква идентификация?

— Не, но го помислили за американски военен. Обещал да им осигури голямо количество боеприпаси на ниска цена. Имал официални военни документи — инвентарни списъци и технически характеристики.

— Значи в Лондон може да стане напечено.

— Така изглежда. Да кажа за скривалището. Имаме наши хора в индуската общност в Олдам. Изрядни са. Чули са за американец, който наел стара къща в покрайнините на града. Локализирахме я, но още не сме я претърсили. Нашите момчета са готови да го направят, но решихме първо да говорим с вас. Мисля, че той не подозира, че сме открили тайната му квартира. Освен това очаквам вътре да намерим полезна информация. Обадих се на познати в МИ-5 и взех назаем една доста скъпа играчка. Видеокамера с висока разделителна способност. Бихме искали един от служителите ни да я сложи, а вие да го ръководите, докато извършва огледа, да ни казвате мнението си за онова, което виждате. Екипировката трябва да е там след около четирийсет минути.

Щателен оглед на скривалището, включително входовете, шкафовете, тоалетните, леглата… това щеше да отнеме почти цялата нощ.

Защо се случваше точно сега? Когато беше убеден, че обект 522 е особено опасен. Всъщност, като имаше предвид интервала на извършване на престъпленията — по-ранните случаи, уличаването на братовчед му и днешното — те като че ли зачестяваха. Последните събития особено го бяха разтревожили: извършителят се беше обърнал срещу тях и почти бе предизвикал смъртта на Сакс.

Да. Или не?

След неколкоминутен мъчителен размисъл Райм отговори:

— Инспекторе, много съжалявам, но тук възникна нещо спешно. Имаме серийни убийства и трябва да се съсредоточа върху тях.

— Разбирам. — отвърна Лонгхърст с типичната британска резервираност.

— Ще се наложи да поверя цялото разследване на вас.

— Няма проблем, детективе. Разбирам.

— Действайте както намерите за добре.

— Благодарна съм ви за доверието. Ще хванем този човек и ще ви държим в течение. По-добре да се хващаме на работа.

— Късмет.

— На вас също.

На Линкълн Райм му беше изключително трудно да се откаже от преследване, особено от преследването на този престъпник.

Решението обаче бе взето. Сега залавянето на обект 522 беше единствената му задача.

— Мел, обади се да разбереш къде, по дяволите, се губят уликите от Бруклин.

12

Ето нещо неочаквано.

Имайки предвид адреса в Горен Ийстсайд и факта, че Робърт Йоргенсен е хирург ортопед, Амелия Сакс очакваше „Хендерсън Хаус Резидънс", хотелът от бележката, да е много по-изискано място от това, което беше всъщност.

Алеята отпред беше отвратителна, свърталище на наркомани и пияници. Нацвъканото от мухи фоайе, пълно с разнородни вехти мебели, смърдеше на чесън, евтин препарат за миене, безполезен ароматизатор и пот. Повечето приюти за бездомници бяха по-уютни..

Тя спря на мрачния вход и се обърна. Все още изнервена от лекотата, с която престъпникът бе изпратил федералните агенти да я арестуват в Бруклин, много внимателно огледа улицата. Никой не й обръщаше внимание, но все пак убиецът е бил около къщата на Леон Уилямс, а тя изобщо не го беше забелязала. Огледа една изоставена постройка отсреща. Дали някой я наблюдаваше от прашните прозорци?

Или там! На втория етаж един голям прозорец бе счупен и тя почти със сигурност видя нещо да се движи в тъмното. Дали беше лице? Или светлина от дупка в покрива?

Сакс се приближи и внимателно огледа сградата. Не видя никого и реши, че е било халюцинация. Отново се приближи към хотела и влезе. Показа служебната си карта на невъзможно дебелия служител на рецепцията. Той не показа изненада или безпокойство, че го посещават полицаи. Посочи й асансьора. Вратата се отвори — вътре вонеше ужасно. По-добре да се качи по стълбите.

С присвити очи заради болките от артрита Сакс бутна вратата към коридора на шестия етаж и намери апартамент 672. Почука и се отдръпна встрани.

— Полиция. Господин Йоргенсен? Моля, отворете вратата.

Не знаеше каква връзка има този човек с убиеца, затова държеше ръката си върху ръкохватката на верния си Глок.

Никой не отговори, но й се чу шум от поместване на металното капаче на шпионката.

— Полиция — повтори тя.

— Пъхнете картата си под вратата.

Тя го направи.

След кратка пауза се чу тракане от откачването на няколко вериги. После изщрака резето. Вратата леко се отвори, ограничена от предпазен лост. Пролуката бе по-голяма, отколкото ако беше закачена с верига, но недостатъчно, за да мине човек.

Показа се главата на възрастен мъж. Косата му беше дълга и мръсна, чертите му — загрозени от рошава брада. Очите му — неспокойни.

— Вие ли сте Робърт Йоргенсен?

Той се вгледа в лицето й, после отново погледна служебната й карта, вдигна я към светлината, макар че не беше прозрачна. Върна я на Сакс и отключи застопоряващия лост. Вратата се отвори. Той огледа коридора зад полицайката, кимна й да влезе. Тя го последва предпазливо, все още с ръка на оръжието. Провери стаята и гардеробите. Мъжът бе сам и невъоръжен.

— Вие ли сте Робърт Йоргенсен? — повтори.

Той кимна.

Сакс огледа по-внимателно мизерната стая. Имаше легло, бюро и стол, кресло и разкривен диван. Тъмносивият килим беше целият в петна. Помещението се осветяваше само от една стояща лампа, щорите бяха спуснати. Всичките му вещи изглежда се побираха в четири големи куфара и един спортен сак. Нямаше кухня, но в единия ъгъл на хола имаше хладилник и две микровълнови печки. Също и кафеварка. Изхранваше се главно със супа и фиде. Стотина хартиени папки бяха грижливо подредени до едната стена.

Дрехите му бяха от друг период в живота му, от по-добро време. Изглеждаха скъпи, но бяха опърпани и мръсни. Токовете на скъпите му обувки бяха износени. „Изгубил е правото да практикува заради наркотици или алкохол" — опита се да отгатне Сакс.

В момента беше зает със странно занимание: дисекция на дебел учебник с твърди корици. На бюрото имаше очукано увеличително стъкло на стойка и Йоргенсен бе нарязал много от страниците на ивици.

Може би някакво душевно заболяване го беше докарало до това падение.

— За писмата ли идвате? Крайно време беше.

— Какви писма?

Той я огледа подозрително.

— Не идвате ли за писмата?

— Не знам за никакви писма.

— Изпращах ги до Вашингтон. Ама вие обичате да приказвате, нали? Всички вие, ченгетата. Пазителите на реда. И още как. Няма друг начин. Всички говорят. Криминалните архиви и така нататък…

— Не разбирам за какво говорите.

Той като че ли й повярва.

— Е, тогава… — Изведнъж се ококори и се втренчи в ханша й. — Чакайте, телефонът включен ли е?

— Ами, да.

— Боже всемогъщи на небесата! Луда ли сте?

— Аз…

— Защо не изскочите гола на улицата да крещите на всеки непознат адреса си? Извадете батерията. Не е достатъчно просто да го изключите. Батерията!

— Няма да го направя.

— Извадете я. Или веднага се махайте. Изключете и джобния си компютър. И пейджъра.

Сакс заяви решително:

— Няма да рискувам да изтрия паметта на джобния си компютър. Телефонът и пейджъра ще ги изгася.

— Добре — изръмжа той и се наведе да гледа, докато тя извади батериите от двете устройства и изгаси компютърчето.

След това Сакс поиска документите му за самоличност. Той се поколеба, но извади шофьорска книжка. Адресът беше Гринидж, Кънектикът, един от най-лъскавите градове в околността на Ню Йорк.

— Не съм дошла във връзка с писмата ви, господин Йоргенсен. Искам само да ви задам няколко въпроса. Няма да ви отнемам много време.

Той й махна към вехтия диван и седна на един скърцащ стол до бюрото. Сякаш не можеше да се сдържи, обърна се към книгата и отряза ивица от гърба й с ножа, който бе оставен наблизо. Работеше с острието като специалист — бързо и точно. Сакс се зарадва, че бюрото ги дели и пистолетът й е подръка.

— Господин Йоргенсен, идвам във връзка с едно убийство, което бе извършено тази сутрин.

— А, да, разбира се. — Той наду бузи и я погледна с изражение на примирение и отвращение. — И какво твърдите, че съм направил този път?

Този път?

— Става дума за изнасилване и убийство, но знаем, че не сте замесен. Били сте тук.

Той се ухили ехидно:

— Аха, следите ме. Разбира се. — Намръщи се. — По дяволите!

Това беше реакция на нещо, което намери или не успя да намери в парченцето от книгата, която разфасоваше. Хвърли го в боклука. Сакс забеляза полуотворени найлонови пликове, съдържащи останки от дрехи, книги, вестници и кутийки, всичките нарязани на парчета. После надникна в по-голямата микровълнова фурна и видя, че и там има книга.

„Човекът има фобия от микроби" — помисли си.

Той забеляза накъде гледа и обясни:

— Микровълните са най-доброто средство за унищожаването им.

— На бактериите ли? На вирусите?

Той се изсмя на въпроса й, сякаш го прие за шега. Кимна към учебника на бюрото.

— Понякога обаче много трудно се откриват. Но трябва да ги намеря. Човек трябва да познава врага си. — Кимна към микровълновата печка. — А много скоро ще започнат да правят такива, дето не можеш да ги унищожиш и с атомна бомба. Вярвайте ми.

Те… тях… Сакс бе работила няколко години като патрулиращ полицай. Районът й беше около Таймс Скуеър — е, преди да го преименуват на „Дисниленд Норт". Полицай Сакс имаше богат опит с бездомници и емоционално разстроени. Разпознаваше симптомите на параноята, може би дори и на шизофренията.

— Познавате ли Леон Уилямс?

— Не.

Тя му каза имената на убитите и на изкупителните жертви, включително на братовчеда на Райм.

— Не, не съм чувал никое от тези имена.

Изглеждаше, че говори истината. За половин минута книгата погълна цялото му внимание. Откъсна една страница, вдигна я и пак се намръщи. Захвърли я настрани.

— Господин Йоргенсен, номерът на тази стая бе записан на бележка, която намерихме близо до местопрестъплението днес.

Ръката, с която държеше ножа, застина във въздуха. Йоргенсен я погледна уплашено. Попита задъхано:

— Къде? Къде, по дяволите, я намерихте?

— В една кофа за боклук в Бруклин. Беше залепнала за някои улики. Възможно е убиецът да я е изхвърлил.

— Знаете ли името му? — зловещо попита той. — Как изглежда? Кажете ми!

Надигна се от стола и лицето му стана яркочервено. Устните му затрепериха.

— Успокойте се, господин Йоргенсен. Спокойно. Не сме сигурни, че той е оставил бележката.

— О, той я е оставил. Мога да се обзаложа. Това копеле! — Наведе се напред. — Знаете ли името му?

— Не.

— Кажете ми, по дяволите! Поне веднъж ми помогнете с нещо. След всичко, което ми причинихте!

— Ако мога да ви помогна, ще го направя — твърдо заяви тя. — Но сега се успокойте. За кого говорите?

Той остави ножа и се облегна назад, отпусна рамене. Тъжно се усмихна.

— Кой? Кой? Ами, Бог, разбира се, кой друг?

— Бог ли?

— Аз съм Йов. Знаете ли за Йов? Невинният човек, когото Бог измъчвал. Всички изпитания, на които го подложил? Това е нищо в сравнение с това, което аз съм преживял… О, да, той е. Открил е къде се крия и е записал адреса на вашата бележка. Мислех си, че съм се измъкнал. Но той пак ме намери.

На Сакс й се стори, че видя сълзи.

— За какво става дума? — попита тя. — Моля ви, разкажете ми, господин Йоргенсен.

Мъжът потърка лицето си.

— Добре… Преди няколко години бях практикуващ лекар. Живеех в Кънектикът. Имах жена и две прекрасни деца. Пари в банката, пенсионна осигуровка, вила. Живеех добре. Бях щастлив. Един ден обаче се случи нещо странно. Дребно неудобство, поне в началото. Подадох молба за нова кредитна карта — за да натрупам летателни километри в абонамента ми за редовен клиент. Печелех по триста хиляди годишно. Не бях пропускал плащане по кредит или ипотека. Но ме отхвърлиха. Помислих си, че е грешка. От компанията обаче казаха, че съм рисков клиент, защото съм се местил три пъти през последните шест месеца. Само че това не беше вярно. Някой бе използвал името, осигурителния ми номер и кредитните ми данни, за да наема апартаменти за моя сметка. После престанал да плаща наема. Но преди това купил стоки за близо сто хиляди долара с доставка на тези адреси.

— Кражба на самоличност?

— О, колосална кражба на самоличност. Бог изваждаше кредитни карти на мое име, трупаше огромни сметки, даваше различни адреси за изпращане на извлеченията. Нищо не плащаше, разбира се. Оправях една поразия, а той забъркваше друга. И получаваше всякаква информация за мен. Бог знаеше всичко! Моминското име на майка ми, рождения й ден, името на първото ми куче, първата ми кола — всички тези неща, които фирмите те карат да слагаш като парола. Натрупа телефонна сметка за десет хиляди долара. Как? Обаждаше се на точно време или на метеорологична прогноза в Москва, в Сингапур или в Сидни и оставяше телефона отворен с часове.

— Защо?

— Защото той е Бог. А аз съм Йов… Кучият син купи къща на мое име! Цяла къща! После просрочил ипотеката. Научих, когато един частен съдия-изпълнител дойде в клиниката ми и поиска да платя триста и седемдесет хиляди долара, които съм дължал. Бог натрупа дългове за четвърт милион от залагания по Интернет. Подаде фалшиво заявление за изплащане на застраховка от мое име и Комисията за професионална етика ме отряза. Не можех да работя без осигуровка, а никой не искаше да сключи договор с мен. Наложи се да продадем къщата и, разбира се, всеки цент отиваше за покриване на дълговете, натрупани на мое име, които бяха достигнали около два милиона долара.

— Два милиона?

Йоргенсен затвори очи за момент.

— После стана още по-лошо. До този момент жена ми се държеше. Беше трудно, но тя бе до мен… докато Бог не започна да изпраща подаръци — скъпи подаръци — от мое име, купени с моята кредитна карта, на някои от бившите сестри в клиниката. Изпращаше им и бележки с предложения и покани. Една от жените бе оставила съобщение, в което казваше, че с огромно удоволствие ще прекара уикенда с мен. Дъщеря ми го чула първа. Плакала неутешимо, когато казала на жена ми. Мислех, че вярва в невинността ми, но след четири месеца ме напусна и отиде да живее при сестра си в Колорадо.

— Съжалявам…

— Съжалявате? О, много благодаря. Но още не съм свършил. О, не. Малко след като жена ми ме напусна, започнаха арестите. Изглежда, че пистолети, купени с моята кредитна карта, и фалшива шофьорска книжка на мое име са били използвани във въоръжени грабежи в Източен Ню Йорк, Ню Хейвън и Йонкърс. Един служител бил тежко ранен. От ФБР ме арестуваха. Накрая ме пуснаха, но информацията е в досието ми. Белязан съм завинаги. После ме арестуваха от Бюрото по наркотиците, защото чек на мое име бил използван за купуване на нелегално внесени забранени лекарства. О, да не забравя — лежал съм и в затвора за известно време. Е, не лично аз, а някой, на когото Бог беше продал фалшива кредитна карта и шофьорска книжка на мое име. Разбира се, затворникът беше съвсем друг човек. Кой знае истинското му име? Но във всички официални документи е записано, че Робърт Самюел Йоргенсен, социалноосигурителен номер девет-две-три, шест-седем, четири-едно-осем-две, бивш жител на Еринидж, Кънектикът, е лежал в затвора. Това също ще остане в досието ми. Завинаги.

— Трябваше да изясните случая. Да се обадите в полицията.

Той се изсмя:

— Ох, моля ви се! Вие сте полицай. Знаете с какъв приоритет се гледат такива случаи. Малко по-голям, отколкото пресичанията на червено.

— Вие сам научихте ли нещо, което би могло да ни помогне? Нещо за него? Възраст, раса, образование, местожителство?

— Не, нищо. Навсякъде, където търсех, попадах само на един човек — на себе си. Той ми открадна живота… О, казват, че имало защитни механизми, предпазни мерки. Глупости. Да, ако си изгубиш кредитната карта, може би до известна степен си защитен. Но ако някой иска да разруши живота ти, нищо не можеш да направиш. Хората вярват на онова, което ни казват компютрите. Ако казват, че дължиш пари, значи дължиш пари. Ако казват, че има кредитен риск, значи има кредитен риск. Ако в досието ти пише, че нямаш кредит, значи нямаш, дори да си мултимилионер. Ние вярваме на данните, не се интересуваме от истината… О, искате ли да видите какво работех за последно?

Той стана, отвори гардероба и й показа униформа от заведение за бързо хранене. После се върна на бюрото и отново се зае да разфасова книгата, като мърмореше:

— Ще те пипна, негоднико. — Погледна Сакс. — Искате ли да ви кажа най-лошото?

Тя кимна.

— Бог не беше стъпвал в апартаментите, които бе наел на мое име. Не беше пипнал нелегалните медикаменти. Не се беше докосвал до стоките, чиято доставка бе поръчал. Полицията иззе всичко. Не беше живял дори един ден в луксозната къща, която бе купил. Схващате ли? Единствената му цел беше да ме измъчва. Той е Бог, аз съм Йов.

Сакс забеляза една снимка на бюрото му. Беше на Йоргенсен с руса жена на неговата възраст, прегърнали две деца: момиче на гимназиална възраст и по-малко момченце. Къщата, която се виждаше зад тях, беше много хубава. Тя се почуди защо обект 522 е положил толкова усилия да съсипе живота на този човек. Дали с него е изпробвал методите, чрез които сега се добираше до жертвите си. Дали Робърт Йоргенсен е бил неговото опитно зайче?

Или обект 522 беше жесток социопат? Онова, което бе сторил на Йоргенсен, можеше да се нарече несексуално изнасилване.

— Мисля, че трябва да си потърсите друго място за живеене, господин Йоргенсен.

Той се усмихна мрачно:

— Знам. Така винаги е по-безопасно. Винаги добре скрит.

Сакс си спомни един израз, който баща й бе използвал. Виждаше в тези думи отражение и на собствения си живот. „Когато се движиш, не могат да те хванат…"

Йоргенсен кимна към книгата:

— Знаете ли как ме откри тук? Имам предчувствие за това. Всичко започна да се разпада наскоро, след като я купих. Все си мисля, че отговорът е в нея. Опитах се да я обезвредя, но не стана. Отговорът трябва да е вътре. Трябва да е тук!

— Какво точно търсите?

— Не знаете ли?

— Не.

— Ами, "устройства за следене, разбира се. Вграждат ги в книгите. И в дрехите. Скоро ще ги има навсякъде.

Значи не бяха микробите.

— Микровълните унищожават устройствата за следене, така ли?

— Повечето. Можете да счупите и антената, но вече ги правят твърде малки. Почти микроскопични.

Йоргенсен замълча и се втренчи в нея, сякаш обмисляше нещо. След малко каза:

— Вземете я.

— Кое?

— Книгата. — Очите му зашариха трескаво из стаята. — Тя съдържа отговора, отговора за всичко, което се случи с мен… Моля ви! Вие сте първата, която не завърта отегчено очи, когато чува историята ми, единствената, която не ме гледа, сякаш съм луд. — Наведе се напред. — Вие искате да го хванете. Имате всякаква апаратура, сигурен съм. Сканиращ микроскоп, сензори… Можете да го намерите! И то ще ви отведе при него. Да!

Бутна книгата към нея.

— Е, не знам какво трябва да търсим — призна Сакс.

Той я изгледа със съчувствие:

— Ох, на мен ли го казвате? Точно това е проблемът. Постоянно променят тия неща. Винаги са една крачка пред нас. Но… моля ви.

Те…

Сакс взе книгата, като се подвоуми дали да я пъхне в плик за веществени доказателства и да попълни регистрационен картон. Колко ли щяха да й се подиграват, когато се върне при Райм? Може би беше по-добре да я вземе така.

Йоргенсен се наведе и силно стисна ръката й.

— Благодаря ви.

Отново заплака.

— Ще се преместите ли? — попита тя.

Той потвърди и й каза друг хотел за дългосрочно настаняване, в Долен Ийстсайд.

— Не го записвайте. Не казвайте на никого. Не споменавайте името ми по телефона. Те слушат постоянно.

— Обадете ми се, ако ви хрумне нещо за… Бог — заръча тя и му даде визитата си картичка.

Той запамети информацията и я скъса. Отиде в тоалетната, хвърли половината от картата и пусна водата. Забеляза любопитния поглед на Сакс и обясни:

— Ще пусна другата половина по-късно. Да изхвърлиш нещо в тоалетната на един път е все едно да оставиш квитанциите си за тока в пощенската кутия с вдигнато червено флагче. Хората са толкова глупави.

Изпрати я до вратата и се наведе към нея. Тя усети миризмата на непрани дрехи. Той се вгледа настойчиво в лицето й с кръвясалите си очи.

— Полицай, чуйте ме. Знам, че имате голям патлак на кръста. Обаче той няма да ви помогна срещу този тип. За да го застреляте, трябва да се приближите. На него обаче не му трябва да се приближава. Може да си седи спокойно някъде, да пие червено вино и да разбие живота ви на пух и прах. — Йоргенсен кимна към книгата в ръката й. — А сега, след като това е у вас, вие също сте заразена.

13

Гледах новините (в наши дни има толкова много ефикасни начини да получиш информация), но не казаха нищо за застреляна червенокоса полицайка в Бруклин.

Поне са се стреснали.

Сигурно вече са на нокти.

Чудесно. Защо аз да съм единственият?

Вървя по улицата и размишлявам: „Как се случи? Как е възможно да се случи така?

Не е добре, не е добре, не е, не е…"

Като че ли знаеха точно какво смятам да направя, коя е жертвата ми.

Знаеха, че отивам към къщата на Леон 6832 точно в този момент.

Как?

Припомням си данните, сравнявам ги, анализирам ги. Не, не мога да разбера как успяха.

Засега. Трябва да помисля още.

Нямам достатъчно информация. Как мога да си вадя заключения, ако нямам данни? Как?

„По-бавно, по-бавно" — казвам си. Когато бързат, шестнайсетичните изпускат данни, разкриват всякаква информация, поне за тези, които са достатъчно умни, за да я уловят, за тези, които могат да си правят изводи.

Шляя се по сивите улици, неделният ден вече не ме радва. Ужасен ден, провален. Слънцето изгаря и е забулено от мараня. Градът е студен, враждебен. Шестнайсетичните са цинични, насмешливи и надути.

Мразя ги!

Дръж главата си наведена, преструвай се, че се радваш на хубавия ден.

И най-вече — мисли! Анализирай. Как един компютър, изправен пред този проблем, ще анализира данните?

Мисли. Как биха могли да разберат?

Една пресечка, втора, трета, четвърта…

Не достигам до отговор. Само до един извод: те са добри. И до друг въпрос: Кои точно са те? Предполагам…

Хрумва ми ужасна мисъл. О, не… Спирам и започвам да ровя в раницата. Не, не, не, няма го! Листчето беше залепнало за плика с уликите и съм забравил да го взема, преди да хвърля всичко в кофата. Адресът на любимия ми шестнайсетичен: 3694-8938-5330-2498, моят домашен любимец — известен на всички останали като доктор Робърт Йоргенсен. Току-що бях открил къде е избягал, къде се опитва да се скрие, и бях записал адреса на едно листче. Бесен съм, че не го запомних и не хвърлих бележката.

Мразя се, мразя всичко. Как може да съм толкова невнимателен?

Плаче ми се, искам да закрещя…

Моят Робърт 3694! Две години той беше моето опитно зайче, моят експериментален обект. Лични данни, кражба на самоличност, кредитни карти…

Най-голямото удоволствие обаче бе да го съсипя, най-голямата възбуда. Като оргазъм, неописуема. Като кокаин или хероин. Да вземеш един нормален, щастлив семеен човек, добър, съвестен лекар, и да го унищожиш.

Е, не мога да рискувам сега. Приемам, че някой ще намери бележката и ще говори с него. Той ще избяга… и ще трябва да го пусна.

Днес ми отнеха още нещо. Не мога да опиша как се чувствам, когато се случи. Болката изгаря като огън, обхваща ме сляпа паника, сякаш падам и знам, че всеки момент ще се размажа в приближаващата се земя, но… не… още.

Бродя сред стадата от антилопи, тези шестнайсетични, шляещи се безцелно в почивния ден. Щастието ми е съсипано, спокойствието ми е унищожено. Докато само преди няколко часа гледах на всички с добронамерено любопитство или похотливо желание, сега искам само да се нахвърля върху някого и да нарежа бледата му плът с някой от осемдесет и деветте си бръснача.

Може би с модела „Крузиъс Брадърс" от края на деветнайсети век. Той е с по-дълго острие, дръжка от еленов рог и е гордостта на колекцията ми.

— Уликите, Мел. Дай да ги видим.

Райм имаше предвид намереното в кофата за боклук близо до дома на Леон Уилямс.

— Пръстови отпечатъци?

Първото, което Купър провери за отпечатъци, бяха найлоновите пликове — големия с уликите, които обект 522 е искал да подхвърли, и по-малките пликчета вътре, съдържащи все още несъсирена кръв и кървава хартиена кърпичка. Върху найлона обаче нямаше следи от пръсти — за съжаление на детективите, защото този материал ги запазва много добре. (Често отпечатъците върху найлон са видими, не латентни, и могат да се наблюдават с просто око, без помощта на специални химически вещества или облъчване.) Купър намери признаци, че извършителят е пипал пликовете с памучни ръкавици — от онези, които престъпниците предпочитат пред гумените, които задържат отпечатъците им от вътрешната страна.

С различни спрейове и източници на светлина Мел Купър огледа останалите предмети, но и по тях нямаше отпечатъци.

Райм осъзна, че това разследване, както и другите, свързани с обект 522, се различава от обичайните по това, че предоставя два вида улики. Първо, онези, които убиецът е смятал да остави в къщата на Леон Уилямс; за тях със сигурност щеше да се погрижи да не съдържат нищо, което да води към него. Второ, истински улики, които е оставил случайно и могат да помогнат за разкриването му, например тютюна и косъма от косата на кукла.

Кървавата салфетка и кръвта спадаха към първата група, предназначени за оставяне. Тиксото, което бе смятал да подхвърли в колата или в гаража на Уилямс, несъмнено щеше да е същото като използваното за запушване на устата и връзване на очите на Майра Уайнбърг. Обект 522 обаче сигурно го е държал далеч от дома си, за да не задържи частици.

Маратонката „Шуър-трак" номер 47 сигурно е щяла да бъде оставена някъде в къщата на Уилямс, но тя също бе „подхвърлена" улика, защото обект 522 вероятно я беше използвал, за да остави отпечатък като от обувките на чернокожия. Все пак Мел Купър я изследва и откри някои микроследи: засъхнала бира върху грайферите. Според базата данни за съставките на алкохолните напитки, създадена преди години от Райм за Нюйоркското полицейско управление, марката вероятно беше „Милър". Това можеше да е както фалшива, така и истинска улика. За да бъдат сигурни, трябваше да изчакат да видят какво ще намери Пуласки на мястото на убийството на Майра Уайнбърг.

В плика имаше и компютърна разпечатка на снимката на Майра, сложена вероятно като доказателство, че Уилямс е разучавал жертвата по Интернет — следователно също спадаше към фалшивите улики. Въпреки това Райм накара Купър да я провери внимателно, но при нинхидриновия тест не се проявиха пръстови отпечатъци. Микроскопският и химическият анализ разкриха обикновена хартия, отпечатана на лазерен принтер „Хюлед-Пакард", но тази информация също не им помагаше с нищо.

Все пак откриха нещо, което можеше да се окаже полезно. Купър намери някакви частици, полепнали по хартията — спори от Стахиботрис хартарум. Това е спечелилата си лоша слава „плесен на болните сгради". Понеже количеството на спорите беше нищожно, обект 522 едва ли ги бе сложил нарочно. По-скоро идваха от къщата на престъпника или от работното му място. Наличието на следи от тази плесен, която расте почти само на закрито, подсказваше, че извършителят вероятно живее или работи в тъмно и влажно помещение. Плесените не растат на сухо.

Бележката с адреса на Йоргенсен също едва ли бе сложена, с цел да бъде подхвърлена. Беше от хартия ЗМ, не от най-евтината, но пак не можеха да установят с точност източника й. Купър не откри други микроследи по нея, само още спори от плесента, което поне затвърди предположението им, че бележката е оставена от обект 522. Мастилото беше от химикалка за еднократна употреба, каквито се продават в безброй магазини из страната.

Това бяха всички улики засега. Междувременно се обадиха от външната лаборатория, в която Райм бе изпратил проба от кръвта, да потвърдят, че е от Майра Уайнбърг.

Телефонът на Селито иззвъня. След кратък разговор той затвори и каза:

— Нищо… Обаждането в Бюрото по наркотиците е направено от уличен телефон. Никой не е видял обаждащия се. И никой на магистралата не е видял някой да тича. При проверката в двете близки метростанции не е установено някой да е видял подозрителен човек.

— Разбира се, че няма да изглежда подозрително — тросна се Райм. — Какво са очаквали твоите хора? Че убиецът ще прескочи бариерите и ще се съблече по суперменски костюм?

— Само ти казвам какво ми съобщиха, Линк.

Райм се намръщи и накара Том да запише новите данни на таблото.

УЛИЦАТА ПРИ КЪЩАТА НА ЛЕОН УИЛЯМС:

* Три найлонови плика, херметични за замразени храни, 3-литрови.

* Дясна маратонка „Шуър-трак", номер 47, без следи от износване. Засъхнала бира между грайферите (вероятно „Милър"). Няма други микроследи. Купена, за да остави отпечатък на местопрестъплението?

* Хартиена кърпичка с кръв в пликче. Предварителният тест потвърждава, че е от жертвата.

* Два милилитра кръв в найлоново пликче. Предварителният тест потвърждава, че е от жертвата.

* Бележка с адреса на „Хендерсън Хаус Резидънс", стая 672, където пребивава Робърт Йоргенсен. Хартия и мастило от неустановим източник. Спори от Стахиботрис хартарум.

* Снимка на жертвата, отпечатана на принтер. Цветна. Мастило „Хюлет-Пакард". Източник — неустановим. Спори от Стахиботрис хартарум.

* Тиксо „Хоум Депоу", неустановим източник.

* Пръстови отпечатъци липсват.

Позвъни се и след малко Рон Пуласки влезе бързо в стаята с две картонени кутии, пълни с найлонови пликчета — улики от мястото на убийството на Майра Уайнбърг.

Райм веднага забеляза, че изражението му е променено. Лицето му беше безизразно. Пуласки често гледаше уплашено, объркано, понякога гордо, дори се изчервяваше, но сега очите му бяха като празни дупки, нямаше я предишната решителност. Той погледна Райм и кимна кратко, приближи се до работната маса, даде на Купър уликите и картончетата за съхранение на веществените доказателства, които лабораторният специалист подписа.

Младежът се отдръпна и впери поглед в таблицата, която Том беше начертал на дъската. С ръце в джобовете на дънките, той гледаше, но не виждаше.

— Добре ли си, Пуласки?

— Да.

— Не изглеждаш добре — отбеляза Селито.

— Не, нищо ми няма.

Не беше вярно. Нещо при първия му самостоятелен оглед на място на убийство го беше разстроило.

След малко младежът заговори:

— Тя просто лежеше там, по гръб, втренчила се в тавана. Беше като жива и като че ли търсеше нещо. Намръщена, сякаш й беше любопитно. Очаквах да е покрита.

— Да. Е, нали знаеш, че не ги покриваме — измърмори Селито.

Пуласки се загледа през прозореца.

— Работата е там, че… е, може да прозвучи глупаво. Просто малко приличаше на Джени. — Това беше жена му. — Странна работа.

Като професионалисти Линкълн Райм и Амелия Сакс много си приличаха. И двамата смятаха, че при оглед на местопрестъпление криминологът трябва да се опита да влезе в кожата на престъпника и жертвата, да почувства какво са изпитвали. Така човек оценява по-добре онова, което вижда, и може да намери улики, които иначе би пропуснал.

Онези, които притежават това умение, колкото и мъчително да е, са майстори на огледите.

По един въпрос обаче мненията им се различаваха. Сакс вярваше, че полицаят никога не трябва да претръпва за ужаса на престъплението. Трябва да го чувства всеки път, когато отиде на оглед, и след това. „Ако не го изпитваш — казваше тя, — сърцето ти се вкаменява и се доближаваш до бездушието на онези, които преследваш." Райм, от друга страна, смяташе, че човек трябва да бъде колкото може по-безразличен. Само хладнокръвното дистанциране от трагедията може да ти помогне да си вършиш по-добре работата — и по-ефикасно да предотвратяваш бъдещи трагедии. („Това вече не е човек — говореше пред по-младите си колеги. — Това е източник на веществени доказателства. И то дяволски добър.")

Пуласки имаше потенциала да стане повече като Райм, смяташе криминалистът, но на този етап от кариерата си беше все още в лагера на Амелия. Райм съчувстваше на младежа, но сега водеха разследване. Довечера Пуласки можеше да прегърне съпругата си и мълчаливо да скърби за жената, която приличала на нея.

— Тук ли си, Пуласки? — измърмори кисело криминологът.

— Да, сър. Добре съм.

Виждаше се, че не е, но Райм бе успял да привлече вниманието му.

— Взе ли проби от трупа?

Младежът кимна:

— Бях със съдебния лекар. Заедно направихме огледа. Накарах го да сложи гумени ленти на обувките си.

За избягване на смесването при отпечатъците от обувки Райм бе въвел практиката при оглед на местопрестъпление всички да носят гумени ленти на краката си, дори когато бяха със специалните найлонови костюми с качулка, чиято цел беше да се предотврати замърсяването с косми, епителни клетки и други микроулики.

— Добре. — Райм погледна нетърпеливо картонените кутии. — Да започваме. Провалихме му плана. Сега може би е ядосан и търси нова жертва. Може би си купува билет за Мексико. И в двата случая трябва да действаме бързо.

Младият полицай отвори бележника си.

— Значи…

— Том, ела тук! Том, къде си, по дяволите?

— Ето ме, Линкълн. — Болногледачът влезе и се усмихна бодро на работодателя си. — Винаги съм готов да се отзова на такава учтива покана.

— Трябваш ни. Нова таблица.

— Така ли?

— Моля те.

— Не си искрен.

— Том.

— Добре, добре.

— Място на убийството на Майра Уайнбърг.

Болногледачът записа и застана готов с маркер в ръка.

Райм попита:

— Така, Пуласки. Доколкото разбрах, не е била в своя апартамент, така ли?

— Точно така, сър. Собствениците са на почивка, с кораб. Успях да се свържа с тях. Не са чували за Майра Уайнбърг. Леле, трябваше да ги чуете — бяха много разтревожени. Нямаха представа кой може да е убиецът. За да влезе, е счупил ключалката.

— Значи е знаел, че апартаментът е празен и няма аларма — намеси се Купър. — Интересно.

— Какво мислиш? — измърмори Селито. — Че предварително е избрал мястото?

— Кварталът беше съвсем пуст — добави Пуласки.

— Какво е правила жертвата според теб?

— Намерих колелото й навън. В джоба й имаше ключ, който ставаше за веригата.

— Карала е колело. Може би е знаел маршрута й и че ще мине оттам в определен час. Освен това отнякъде е научил, че собствениците ги няма и никой няма да го смущава… Добре, новобранец, разкажи ни какво намери. Том, бъди така добър да записваш.

— Прекалено се стараеш.

— Ха… Причина за смъртта? — обърна се Райм към Пуласки.

— Казах на доктора да ни изпратят доклада от аутопсията.

Селито се изсмя мрачно:

— А той какво каза?

— Нещо от рода на „Да, бе. Веднага." И още няколко неща.

— Още хляб трябва да ядеш, преди да започнеш да раздаваш такива заповеди. Но оценявам усилията ти. Каква е предварителната оценка?

Пуласки погледна записките си.

— Ударил я е няколко пъти по главата. За да я зашемети според патолога. — Замълча за момент, вероятно си спомни нараняванията, които бе получил преди няколко години. После продължи: — Причината за смъртта е удушаване. В очите и от вътрешната страна на клепачите има петехии… тоест миниатюрни кръвоизливчета…

— Знам какво са, новобранец.

— А, добре. Така. Освен това спукани вени по главата и лицето. Оръдието на убийството вероятно е това.

Показа около метър въже в един найлонов плик.

— Мел?

Купър взе плика, внимателно го отвори над лист бяла хартия и изтръска въжето. Огледа частиците, които бяха паднали, и взе проби от влакната.

— Какво е? — нетърпеливо попита Райм.

— Чакай да го изследвам.

Новобранецът отново се скри зад записките си.

— Колкото до изнасилването, било е вагинално и анално. След настъпване на смъртта според патолога.

— Някаква специална позиция на тялото?

— Не… но забелязах нещо особено, детективе. Всички нокти на жертвата бяха дълги, с изключение на един. Беше отрязан късо.

— Кръв?

— Да. Отрязан до живеца. — Пуласки замълча за миг. — Вероятно преди настъпване на смъртта.

„Значи 522 си пада малко садист" — помисли си Райм.

— Обича да причинява болка. Провери снимките от по-ранното изнасилване.

Младият полицай побърза да намери снимките. Прегледа ги и извади една. Присви очи.

— Вижте това, детективе. Да, и тук е отрязал един нокът. На същия пръст.

— Нашият човек събира трофеи. Това е полезна информация.

Пуласки кимна ентусиазирано:

— И забележете — от безименния пръст, където обикновено се носи брачната халка. Може би нещо от миналото му… Може би жена му го е изоставила, може би майка му го е тормозила или…

— Браво, Пуласки. Това ми напомня… забравихме нещо.

— Какво, сър?

— Провери ли хороскопа си тази сутрин, преди да започнем разследването?

— Моя…

— О, и кой ще хвърля бобовите зърна днес? Все забравям.

Селито се изкиска. Пуласки се изчерви.

Райм се сопна:

— Психологическите профили не ни вършат работа, фактът, че е взел нокът, е важен, защото сега знаем, че Пет-двайсет и две притежава ДНК, свързваща го с престъплението. Освен това, ако разберем какъв инструмент е използвал, за да вземе трофея, може би ще успеем да го намерим. Веществени доказателства, новобранец. Не психологически фантасмагории.

— Добре, детективе. Разбрах.

— Можеш да ми викаш „Линкълн".

— Да. Добре.

— Какво става с въжето, Мел?

Купър преглеждаше базата данни за различни видове влакна.

— Обикновено конопено въже. Продава се в хиляди магазини из цялата страна. — Погледна резултатите от химическия анализ. — Няма микроследи.

„Боклук" — помисли си Райм.

— Какво още, Пуласки? — попита Селито.

Младежът продължи по списъка. Жертвата била вързана с рибарска корда, която се врязала в кожата на ръцете й и станала причина за кървенето. Устата й била запушена с тиксо — разбира се, марка „Хоум Депоу", откъснато от рулото, което обект 522 бе хвърлил в кофата — назъбените краища съвпадаха идеално. До тялото имало два неразопаковани презерватива. Младият полицай ги показа в едно пликче. Марка „Троян Енз".

— А ето натривките.

Мел Купър взе пликчетата и изследва вагиналните и ректалните проби. Патоанатомът щеше да даде повече подробности, но още сега стана ясно, че сред различните вещества има лубрикант като използвания в презервативите. Никъде на местопрестъплението нямаше сперма.

Друга натривка — от пода, където Пуласки бе намерил отпечатък от маратонка — съдържаше следи от бира. Марката се оказа „Милър". Електростатичното копие на отпечатъка естествено беше от дясна маратонка „Шуър-трак", номер 47 — същата, която убиецът бе хвърлил в кофата.

— В къщата нямаше бира, нали? Провери ли в кухнята и килера? — попита Райм.

— Да, сър. Не намерих бира.

Лон Селито кимна замислено:

— Готов съм да заложа десет долара, че „Милър" е любимата бира на Леон.

— Не бих се обзаложил срещу теб, Лон. Какво още?

Пуласки вдигна найлоново пликче с кафява люспица, която намерил зад ухото на жертвата. Анализът показа, че е тютюн.

— Какво още, Мел?

Лабораторният специалист установи, че парчето е от нарязан на ситно тютюн, какъвто се използва в цигарите, но не беше от марка „Таритън". Линкълн Райм беше един от малкото непушачи в града, който не одобряваше забраните за пушене — тютюнът и пепелта бяха отлични улики. Купър не можа да определи марката. Предположи обаче, че понеже тютюнът е много изсъхнал, вероятно е стар.

— Майра пушела ли е? Или собствениците на къщата?

— Не намерих свидетелства за това. И направих онова, което винаги ни казвате да правим. Помирисах местопрестъплението, когато пристигнах. Не миришеше на дим.

— Хубаво. — Райм беше доволен от огледа дотук. — Какво е положението с пръстовите отпечатъци?

— Взех проби от отпечатъците на собствениците — от аптечката и нощното шкафче.

— Значи не си ме излъгал. Наистина си чел книгата ми.

В учебника си по криминология Райм изрично наблягаше колко е важно да се съберат контролни отпечатъци от местопрестъплението и обясняваше откъде е най-добре да се вземат.

— Да, сър.

— Доволен съм от теб. Даде ли приноса си за авторския ми хонорар?

— Взех я от брат ми.

Братът-близнак на Пуласки също беше полицай — в Шести участък в Гринидж Вилидж.

— Да се надяваме, че поне той е платил за нея.

Райм обясни, че повечето от отпечатъците, намерени в къщата, са от собствениците — личеше от контролните проби. Другите вероятно бяха от посетители, но не беше невъзможно обект 522 да е допуснал небрежност. Купър изпрати всички отпечатъци в Автоматизираната система за идентифициране на пръстови отпечатъци. Резултатите скоро щяха да се получат.

— Добре, кажи ми, Пуласки, какво е впечатлението ти от местопрестъплението?

Въпросът явно стъписа младежа.

— Впечатление ли?

— Това са дърветата — каза Райм, като посочи с очи пликчетата с улики. — Какво мислиш за гората?

Младият полицай се замисли.

— Е, хрумна ми нещо. Но е глупаво.

— Знаеш, че ако теорията ти е глупава, аз ще съм първият, който ще ти го каже.

— Ами, просто… когато отидох там, първото ми впечатление беше, че не е имало борба.

— В какъв смисъл?

— Ами, колелото й беше заключено на една улична лампа пред къщата. Като че ли го е оставила спокойно, не е подозирала опасност.

— Значи не я е отвлякъл на улицата.

— Да. За да се влезе в къщата, се минава през главната порта и дълга пътека. Тя е много тясна и е задръстена с всякакви неща, които собствениците са складирали навън: буркани и бутилки, спортни вещи, отпадъци за рециклиране, градински инструменти. Няма обаче нищо съборено. — Пуласки посочи друга снимка. — Но вижте вътре. Ето къде е започнала борбата. Масата и вазите. Точно до входната врата. — Добави по-тихо: — Изглежда, че се е съпротивлявала отчаяно.

Райм кимна:

— Добре. Извършителят я подмамва в къщата, убеждава я да влезе. Тя заключва велосипеда, минава по пътеката и влиза. Спира в антрето, разбира, че я е излъгал, и се опитва да избяга.

Замисли се.

— Значи е знаел достатъчно за Майра, за да спечели доверието й… Ами да, помислете. Той събира всякаква информация: знае имената на хората, знае какво купуват, кога отиват на почивка, дали имат аларма, откъде минават… Не е зле, новобранец. Вече знаем нещо конкретно за него.

Пуласки се опита да се усмихне.

Компютърът на Купър изпиука. Той погледна монитора и обяви:

— Няма съвпадения за отпечатъците. Нищо.

Райм сви рамене. Не се изненада.

— Това е най-интересното — че знае толкова много. Някой да се обади на Леон Уилямс. Да видим дали убиецът е бил прав за всички улики.

Селито проведе кратък разговор и действително: Уилямс носеше маратонки „Шуър-трак", номер 47, редовно купуваше презервативи „Троян Енз", имаше двайсеткилограмова рибарска корда, пиеше бира „Милър" и наскоро беше пазарувал тиксо и въже от „Хоум Депоу".

Райм погледна таблицата за по-старото изнасилване и забеляза, че там обект 522 е използвал презервативи „Дурекс" — защото Джоузеф Найтли е купувал такива.

Попита Уилямс по микрофона:

— Липсва ли някоя от маратонките ви?

— Не.

— Значи е купил нов чифт. Същата марка и същия номер, каквито носите — каза Селито. — Откъде е знаел това? Виждали ли сте наскоро някого в двора си, например да се навърта около колата или гаража ви? Или да е влизал крадец?

— Не, не е имало такова нещо. Сега съм без работа и през повечето време се грижа за къщата. Щях да забележа. Освен това кварталът не е от най-сигурните — имаме аларма. Винаги я включваме.

Райм му благодари и затвори.

Изви главата си назад и погледна таблицата. Започна да диктува на Том:

МЯСТО НА УБИЙСТВОТО НА МАЙРА УАЙНБЪРГ:

* Причина за смъртта: удушаване. Чака се доклад от патолога;

* По тялото няма осакатявания или белези, само нокътят на левия безименен пръст е отрязан, вероятно преди смъртта. Трофей?

* Лубрикант за презервативи „Троян Енз";

* Неразопаковани презервативи „Троян Енз" (2);

* Няма употребявани презервативи или телесни течности;

* Следи от бира „Милър" по пода (източник извън местопрестъплението);

* Корда, единична, 20-килограмова, обикновена;

* Еднометрово кафяво конопено въже;

* Тиксо на устата;

* Парченце от тютюн, стар, от неустановена марка;

* Отпечатък от маратонка „Шуър-трак", номер 47;

* Пръстови отпечатъци липсват.

— Нашият човек се е обадил на деветстотин и единайсет, нали? — попита Райм. — За да подаде сигнал за доджа.

— Да — отговори Селито.

— Провери обаждането. Какво е казал и как е звучал гласът му.

Детективът добави:

— Ще проверя и за предишните случаи. С братовчед ти, кражбата на монети и другото изнасилване.

— Да, добре. Не се бях сетил.

Селито телефонира в полицейската централа. Обажданията на номер деветстотин и единайсет се записваха и се пазеха определено време. Той поиска записите. След десет минути отново се свързаха с него. Записите от обажданията по случая с Артър и днешното убийство още бяха в системата. От централата ги изпратиха на електронната поща на Купър като аудиофайлове. Записите от по-ранните случаи се пазеха в архива на дискове. Можеха да минат дни, докато бъдат намерени, но от централата веднага изпратиха някого да ги поиска.

Когато аудиофайловете се получиха, Купър ги пусна. Мъжки глас твърдеше, че е чул писъци, и призоваваше полицаите да побързат. Описваше колите на заподозрените. Гласът на двата записа звучеше еднакво.

— Гласов отпечатък? — попита Купър. — Ако хванем заподозрян, можем да го сравним.

В полицейските среди гласовите отпечатъци се ползват с по-голям престиж от детектора на лъжата и в някои съдилища ги приемат за веществено доказателство. Райм обаче поклати глава.

— Заслушай се. Говори през кутия. Не чуваш ли?

„Кутия" е устройство, което изкривява гласа на обаждащия се. Той не звучи странно, като на Дарт Вейдър — тембърът е нормален, макар и малко глух. В много фирми за справки по телефона и в отделите за обслужване на клиенти използват тези устройства, за да уеднаквяват звученето на гласовете на служителите си.

Вратата се отвори и Амелия Сакс влезе в стаята. Носеше голям предмет под мишница. Отначало Райм не разбра какво е. Тя кимна, после погледна таблицата с уликите и каза на Пуласки:

— Изглежда, че добре си се справил.

— Благодаря.

Сега Райм забеляза, че носи книга.

— Какво е това, по дяволите?

— Подарък от нашия приятел доктора. Робърт Йоргенсен.

— За какво си я взела? За веществено доказателство?

— Трудно е да се каже. Имах странно преживяване — тази среща с него.

— В какъв смисъл „странно", Амелия? — попита Селито.

— Представи си Батман, Елвис и извънземните да са замесени в убийството на Кенеди. В такъв смисъл странно.

Пуласки се изсмя гръмко, с което си спечели изпепеляващия поглед на Райм.

14

Сакс разказа за откраднатата самоличност и съсипания живот на бившия лекар. За човека, който наричаше своето наказание Бог, а себе си — Йов.

Очевидно беше откачен („странен" беше твърде слабо), но дори да беше вярна само отчасти, историята му бе трогателна и будеше съчувствие. Един разбит живот и едно абсолютно безсмислено престъпление.

Сакс обаче привлече цялото внимание на Райм, когато каза:

— Йоргенсен твърди, че виновникът за всичко това го следи постоянно, откакто купил тази книга преди две години. Престъпникът като че ли знае за всичко, което той прави.

— Знае всичко — повтори Райм, като погледна таблиците с уликите. — Точно за това говорехме преди няколко минути. Получава за жертвите си всякаква информация, от която има нужда.

Накратко й разказа какво са научили досега

Сакс даде книгата на Мел Купър и му каза, че според Йоргенсен вътре имало устройство за следене.

— Устройство за следене? — изсмя се Райм. — Сигурно гледа прекалено много филми на Оливър Стоун… Добре, проверете я, ако искате. Но да не пренебрегваме истинските следи.

Сакс се обади в полицията в различните райони, където Йоргенсен е имал проблеми, но без особен успех. Наистина, ставаше дума за кражба на самоличност.

— …но — каза един полицай от Флорида — знаете ли колко често стават такива неща? Откриваме фалшив адрес и отиваме, но жилището е празно. Престъпникът е взел всички стоки, които е купил с парите на жертвата, и е отпрашил за Монтана или Тексас.

Повечето знаеха за Йоргенсен (наистина беше написал доста писма) и му съчувстваха, но никой нямаше конкретна информация за лицето (или лицата), което стоеше зад престъпленията, и не можеха да отделят необходимото време за разследване.

— Дори да имахме още сто човека на щат, пак нямаше да постигнем нищо.

След като затвори, Сакс обясни, че понеже обект 522 знае адреса на Йоргенсен, е помолила администратора на хотела да й телефонира веднага, ако някой се обади или дойде и разпитва за него. Обещала му, че няма да уведоми градската строителна инспекция, ако получи съдействие.

— Добър ход — отбеляза Райм. — Знаеше ли, че има нарушения?

— Не, докато не се съгласи да ни съдейства със скоростта на светлината.

Сакс се приближи до уликите, които Пуласки бе събрал в Сохо, и ги разгледа.

— Хрумва ли ти нещо, Амелия? — попита Селито.

Тя се втренчи в таблиците, чоплейки единия си нокът, докато се опитваше да осмисли тази разнородна смесица от улики.

— Откъде е взел това? — Сакс вдигна пликчето със снимката на Майра Уайнбърг. — Трябва да разберем.

Добро хрумване. Райм не се беше замислил откъде е взета снимката, бе предположил, че обект 522 я е намерил някъде в Интернет. Повече го интересуваше произходът на хартията.

На снимката Майра Уайнбърг стоеше до цъфнало дърво и гледаше усмихната в обектива. Държеше чаша за мартини с някаква розова течност.

Райм забеляза, че Пуласки също гледа снимката с тревожно изражение.

Просто… приличаше малко на Джени.

Снимката имаше ясна рамка, от дясната страна се виждаха чертички, напомнящи части от букви.

— Изтеглил я е от Мрежата — измърмори Райм. — За да излезе, че Леон Уилямс я е разучавал в Интернет.

— Може би ще го намерим по сайта, от който я е свалил — предложи Селито. — Как ще разберем откъде я е взел?

— Да пуснем търсене с името й в „Гугъл".

Купър опита и получи десетина резултата, няколко от които бяха за други жени на име Майра Уайнбърг. Сайтовете, свързани с жертвата, бяха все на професионални организации. Никоя от снимките обаче не приличаше на тази, която обект 522 бе отпечатал.

— Хрумна ми нещо — обяви Сакс. — Ще се обадя на компютърния ми специалист.

— Кой, онзи тип от „Компютърна престъпност"? — попита Селито.

— Не, някой по-добър.

Взе телефона и набра.

— Пами, здравей. Къде си?… Хубаво. Имам една задача за теб. Влез онлайн в чата. Ще говорим там.

Обърна се към Купър:

— Можеш ли да пуснеш уебкамерата, Мел?

Лабораторният специалист натисна няколко копчета и на екрана се появи стаята на Пам в дома на приемните й родители в Бруклин. След малко хубавото момиче седна пред компютъра. Образът бе леко изкривен от широкоъгълния обектив.

— Здравей, Пам.

— Здравейте, господин Купър — прозвуча напевният й глас от колонките.

— Дай на мен — каза Сакс и седна на мястото на Купър пред клавиатурата. — Мила, имаме една снимка и мислим, че е изтеглена от Интернет. Можеш ли да я погледнеш и да кажеш откъде може да е взета?

— Разбира се.

Сакс вдигна снимката пред камерата.

— Малко блести. Можеш ли да я извадиш от найлона?

Полицайката си сложи гумени ръкавици и внимателно извади листа. Отново го показа пред камерата.

— Така е по-добре. Да, снимката е от „Ауър уърлд".

— Какво е това?

— Ами, безплатен сайт за създаване на Лични страници. Като „Фейсбук" или „Май спейс". Голям хит е. Всички са се зарибили по него.

— Знаеш ли за тези сайтове, Райм? — попита Сакс.

Той кимна. Странно, но наскоро беше мислил затова.

В „Ню Йорк Таймс" бе прочел статия за сайтовете за контакти и виртуалните светове като „Секънд Лайф". С изненада бе научил, че някои хора прекарват повече време в компютърния свят, отколкото в реалния — във форуми, сайтове за запознанства и чатове. Тийнейджърите стояли вкъщи повече, отколкото, в който и да е друг период от американската история. По ирония благодарение на специален режим за раздвижване самият Райм стоеше по-малко на закрито и по-често излизаше навън. Границата между здравите и инвалидите се размиваше.

— Сигурна ли си, че е от този сайт? — обърна се Сакс към Пам.

— Да. Имат специална рамка. Ако се вгледаш, ще видиш, че не е права линия, а е съставена от миниатюрни глобуси като Земята.

Райм присви очи. Наистина, рамката беше точно каквато я описа момичето. Той отново се замисли, спомни си какво пишеше за „Ауър уърлд" в статията.

— Здравей, Пам… Сайтът има много регистрирани потребители, нали?

— О, здравейте, господин Райм. Да. Около трийсет-четирийсет милиона души. Чий е този свят?

— Свят? — не разбра Сакс.

— Така наричаме личните си страници — „светове". Коя е тази жена?

— Съжалявам, днес беше убита — с равен глас отговори Сакс. — Това е разследването, за което ти казах.

Райм не би издал пред детето, че става дума за убийство, но сега Сакс говореше — тя решаваше каква информация да даде и кое да премълчи.

— О, съжалявам.

Пам съчувстваше на жертвата, но явно не беше шокирана или ужасена от новината.

— Пам, може ли друг човек да проникне в твоя свят?

— Ами, човек трябва да се регистрира. Но ако не искаш да създаваш собствен свят или да качваш нова информация, можеш да влезеш само да огледаш.

— Значи човекът, който е отпечатал тази снимка, разбира от компютри.

— Да, предполагам. Само че не можеш да принтираш нищо.

— Как?

— Сайтът не позволява да принтираш или да сваляш снимки. Дори с командата за отпечатване от монитора. Системата има филтри — за защита от досадници. Не може да се кракне. Прилича на защитата на авторското право при четенето на книги онлайн.

— Как тогава е взел снимката? — попита Райм.

Пам се засмя:

— Ами, сигурно го е направил, както всички в училище правим, когато искаме снимката на някой готин пич или някоя шантаво татуирана мацка. Просто снимаш монитора с фотоапарат. Всички правят така.

— Аха — поклати глава Райм. — Не ми беше хрумнало.

— О, не се тревожете, господин Райм. Хората много често пропускат най-очевидния отговор.

Сакс погледна Райм, който се усмихна на това утешение.

— Добре, Пам. Благодаря. Ще ти се обадя по-късно.

— Чао!

— Да попълним профила на нашия човек — обърна се Райм към колегите си.

Сакс взе маркер и се приближи до бялата дъска.

ПРОФИЛ НА ОБЕКТ 522:

* Мъж;

* Вероятно пуши или живее/работи с пушач или около източник на тютюн;

* Има деца или живее/работи с деца или около играчки;

* Интересува се от изкуство, монети?

* Вероятно бял или цветнокож с бледа кожа;

* Среден на ръст;

* Силен — удушава жертвите;

* Има устройство за замаскиране на гласа;

* Вероятно разбира от компютри; познава „Ауър уърлд". Други сайтове за лични страници?

* Взема трофеи от жертвите. Садист?

* В къщата или където работи, има тъмно и влажно помещение.

ДЕЙСТВИТЕЛНИ УЛИКИ

* Прах;

* Стар картон;

* Косъм от коса на кукла, найлон BASF В35;

* Тютюн от цигари „Таритън";

* Стар тютюн, не от „Таритън", неизвестна марка;

* Спори от плесен Стахиботрис хартарум.

Райм преглеждаше подробностите, когато Мел Купър се изсмя:

— Виж ти, виж ти…

— Какво?

— Това е интересно.

— Бъди по-конкретен. Не ме интересува колко е интересно. Интересуват ме фактите.

— Все пак е интересно. — Лабораторният специалист оглеждаше разрязания гръб на книгата на Робърт Йоргенсен. — Мислеше, че докторът е луд, като говори за проследяващи устройства. Обаче знаете ли какво? Може би тук има нещо от филмите на Оливър Стоун — тук има вградено нещо. В гърба на книгата.

— Наистина ли? — Сакс поклати глава. — Мислех, че е откачил.

— Дай да видя — нареди Райм; любопитството му взе връх над скептицизма.

Купър освети книгата с ултравиолетови лъчи и насочи към нея малка камера с висока разделителна способност. Под корицата на гърба имаше миниатюрна правоъгълна пластинка от кръстосани нишки.

— Извади го.

Купър внимателно разряза гърба на книгата и извади пластмасова пластинка с дължина около два сантиметра, съдържаща нещо, наподобяващо интегрална схема. Имаше и поредица от числа и името на производителя: „ДМС Инкорпорейтид".

— Какво е това, по дяволите? — попита Селито. — Наистина ли е устройство за следене?

— Не виждам как може да работи. Няма батерия или друг източник на захранване.

— Мел, провери фирмата.

След бърза справка научиха, че фирмата е „Дейта Мениджмънт Системс", със седалище в околностите на Бостън. Един отдел се занимаваше с производството на тези малки устройства — известни като РЧИ (съкратено от радиочестотна идентификация).

— Слушал съм за тях — обади се Пуласки. — В едно предаване по Си Ен Ен.

— О, този незаменим източник на информация за криминалиста! — саркастично отбеляза Райм.

— За какво служи? — попита Сакс.

— Това е интересно.

— Пак интересно…

— По принцип това е програмируем чип, който се чете от специален радиоскенер. Няма нужда от батерии — антената улавя радиовълните и получава от тях достатъчно енергия, за да работи.

— Йоргенсен говореше, че за да ги изкараш от строя, трябва да се счупи антената — отбеляза Сакс. — Също, че някои могат да се унищожат в микровълновата. Но този… — посочи чипа —… не можел да го обезвреди. Поне така твърдеше.

Купър продължи:

— Производителите и търговците ги използват за инвентаризационен контрол. В скоро време всяка стока, продадена в САЩ, ще има индивидуален радиочестотен чип. Някои крупни търговски фирми вече го поставят като изискване, преди да поръчат големи количества от някой нов продукт.

Сакс се изсмя:

— Точно това ми разправяше Йоргенсен. Може би не е толкова откачен, колкото си мислех.

— Всеки продукт ли? — изненада се Райм.

— Да. Така магазините ще знаят къде са нещата от инвентаризационния им списък, какво количество имат от всеки продукт, кое се продава повече и кое — по-малко, кога да изнесат нова стока на щандовете, кога да направят нова поръчка от производителя. Авиокомпаниите ги използват, за да следят багажа, без да се налага да сканират баркодовете. Има ги също в кредитните карти, шофьорските книжки, служебните карти.

— Йоргенсен поиска да види служебната ми карта. Разгледа я много внимателно. Може би от това се интересуваше най-много.

— Чиповете се използват навсякъде — продължи Купър.

— В картите за намаление към супермаркетите, в картите за редовни клиенти на авиокомпаниите, в картите за бързо плащане на магистралите.

Сакс кимна към таблиците на уликите:

— Помисли, Райм. Според Йоргенсен този човек, когото нарича Бог, знаел всичко за живота му. Достатъчно, за да открадне самоличността му, да купува неща на негово име, да взема заеми, да си изважда кредитни карти, да го открива, където и да се крие.

Райм почувства възбудата от набиращото скорост разследване.

— Обект Пет-двайсет и две знае достатъчно за жертвите си, за да ги накара да го допуснат до себе си, да проникне през защитите им. Знае достатъчно за изкупителните жертви, за да подхвърли улики, които отговарят на нещо в дома им.

— Да — добави Селито, — и знае къде ще са в часа на убийството, за да нямат алиби.

Сакс погледна миниатюрния чип.

— Йоргенсен каза, че животът му започнал да се разпада, след като купил тази книга.

— Откъде я е купил? Някаква разписка или етикет за цена, Мел?

— Не. Ако е имало, той ги е отрязал.

— Обади се на Йоргенсен. Доведете го тук.

Сакс извади телефона си и позвъни в хотела, където преди по-малко от час бе говорила с бившия лекар. Намръщи се:

— Вече?

„Това не е добре" — помисли си Райм.

— Тръгнал е — каза тя, след като затвори. — Но знам къде ще отиде.

Извади листче и отново телефонира. Проведе кратък разговор, затвори и въздъхна. Йоргенсен не се беше нанесъл в този хотел, дори не се беше обадил да резервира стая.

— Имаш ли номера на мобилния му телефон?

— Няма мобилен. Няма им доверие. Дадох му обаче моя номер. Ако имаме късмет, ще се обади. — Сакс се приближи до миниатюрното устройство. — Мел, отрежи антената.

— Какво?

— Йоргенсен каза, че сега, след като книгата е у нас, ние също сме заразени. Отрежи я.

Купър сви рамене и погледна Райм, който смяташе идеята за абсурдна. Амелия Сакс обаче не се плашеше лесно, затова той кимна:

— Добре, отрежи я. Само отбележи в картона за съхранение на вещественото доказателство: „Устройство — обезвредено".

Изразът обикновено се използваше за взривни устройства и огнестрелни оръжия.

Райм загуби интерес към радиочестотния чип. Вдигна очи към колегите си.

— Добре. След като не можем да се свържем с него, да помислим… Хайде, хора. Давайте смело. Искам предположения! Имаме престъпник, който събира всякаква информация за хората. Как? Той знае всичко за невинните хора, които уличава за своите престъпления. Рибарска корда, кухненски ножове, пяна за бръснене, изкуствен тор, презервативи, тиксо, въже, бира. Има най-малко четирима убити и четирима обвинени. Не може да следи всички, не прониква в домовете им.

— Може би работи в някой хипермаркет — предположи Купър.

— Да, Леон е купил част от нещата в „Хоум Депоу"… но там не продават презервативи и чиле.

— Може би Пет-двайсет и две работи за някоя фирма за кредитни карти — намеси се Пуласки. — Така вижда какво купуват хората.

— Добро предположение, новобранец. Но жертвите сигурно са платили в брой за някои неща.

Неочаквано Том направи по-добро предположение. Извади ключовете си.

— Мел спомена картите за намаление. — Показа няколко малки пластмасови карти на ключодържателя си, една от „Ей анд Пи" и една от „Фууд Емпориъм". — Показвам картата пред четящото устройство и получавам намаление. Дори да платя в брой, в магазина пак знаят какво съм купил.

— Добре — похвали го Райм. — Но с какво ни помага това? Жертвите са пазарували в десетина различни магазини.

— Аха.

Райм погледна Сакс, която гледаше таблиците и леко се усмихваше.

— Мисля, че се досещам — заяви тя.

— Какво? — попита Райм, като очакваше да чуе находчиво обяснение, свързано с някой основен принцип от криминалистиката.

— Обувките — каза тя. — Отговорът е в обувките.

15

— Той не знае просто какво по принцип купуват хората — обясни тя. — Знае точно какво купуват. Виж три от престъпленията. Случаят с братовчед ти, убийството на Майра Уайнбърг и кражбата на монети. Пет-двайсет и две не е знаел просто какъв модел обувки носи изкупителната жертва. Знаел е номера.

— Добре. Разбери откъде Леон Уилямс и Артър са си купили обувките.

След кратък разговор с Джуди Райм и после с Уилямс узнаха, че обувките са били купени с пощенска поръчка — едните по каталог, другите по Интернет, но и двата чифта директно от производителя.

— Добре — каза Райм, — да изберем едната фирма, да се обадим и да разберем как стават поръчките. Изберете ези или тура.

Хвърлиха монета и „Шуър-трак" спечелиха. Четири телефонни обаждания бяха достатъчни, за да се свържат с някого от ръководството — президента и изпълнителен директор на фирмата.

Като фон се чуваше плискане на вода и детски смях.

— Престъпление ли? — неуверено попита бизнесменът.

— Не е свързано пряко с вас — успокои го Райм. — Един от вашите продукти е веществено доказателство.

— Да не е нещо като онзи тип, който се опита да взриви самолет с бомба, скрита в обувката му?

Човекът замълча, сякаш се опасяваше да не е нарушил закона за държавната тайна с това изявление.

Райм му обясни ситуацията — как убиецът събира лични данни за жертвите, включително подробности за обувките „Шуър-трак", „Олтън" на Артър Райм или „Бас" в третия случай.

— Снабдявате ли магазини за продажби на дребно?

— Не. Продаваме само по Интернет.

— Обменяте ли информация с конкурентите си? Информация за клиентите?

Бизнесменът замълча.

— Ало? — нетърпеливо изръмжа Райм.

— О, не можем да обменяме информация. Това би било нарушение на противотръстовото законодателство.

— Добре, как тогава някой се е добрал до информация за клиентите на „Шуър-трак"?

— Това е сложен въпрос.

Райм се намръщи.

— Господине, този човек е убиец и изнасилвач — намеси се Сакс. — Хрумва ли ви нещо, което би могло да обясни как е получил данните за клиентите ви?

— Не.

Лон Селито избоботи:

— Тогава ще вземем съдебна заповед и ще проучим архива ви.

Не беше най-деликатният подход, който Райм би избрал, но свърши работа.

— Чакайте, чакайте, чакайте — запелтечи бизнесменът.

— Май ми хрумна нещо.

— Какво? — сопна се Селито.

— Може би той… добре, ако има информация от различни фирми, може би я е получил от някоя мина за данни.

— Какво е това? — попита Райм.

Бизнесменът замълча, явно се изненада.

— Не знаете ли за тях?

Райм завъртя очи:

— Не. Какво представляват?

— Името е показателно. Това са статистически фирми, които анализират данните за потребителите, покупките им, къщите им, кредитните им карти, платежоспособността им, всичко за тях. Анализират информацията и я продават. Така помагат на фирмите да следят пазара, да намират нови клиенти, да провеждат директен маркетинг и планови рекламни кампании. Такива неща.

Всичко за тях…

„Може би има още нещо" — помисли си Райм и попита:

— Събират ли информация от радиочестотните чипове?

— Разбира се. Това е един от големите източници на информация.

— Коя мина за данни използва вашата фирма?

— О, не знам. Няколко — сдържано отговори бизнесменът.

— Спешно трябва да научим — каза Сакс, която избра да играе ролята на доброто ченге, като противоположност на Селито. — Не искаме да пострадат още хора. Този човек е много опасен.

Бизнесменът въздъхна примирено:

— Ами, мисля, че главната е ССД. Тя е от големите. Но ако мислите, че някой от служителите им е замесен в престъпленията… невъзможно. Те са най-почтените хора на света. Освен това има система за сигурност, има…

— Къде е централата им? — прекъсна го Сакс.

Пак колебание. „Хайде, казвай, по дяволите!" — помисли си Райм.

— В Ню Йорк.

Ловният район на Пет-двайсет и две. Криминалистът и Сакс се спогледаха. Той се усмихна. Това изглеждаше обнадеждаващо.

— Има ли други, които работят в района?

— Не. „Аксиом", „Експериан" и „Чойспойнт" — другите големи в тази област — не са в района. Но повярвайте ми, не е възможно някой в ССД да е замесен. Готов съм да се закълна.

— Какво означава ССД? — попита Райм.

— „Стратеджик Системс Дейтакорп".

— Имате ли контакти с някого там?

— С никого конкретно — бързо отговори бизнесменът; прекалено бързо.

— Наистина ли?

— Ами, има няколко търговски представители, с които контактуваме. В момента не си спомням имената им. Мога да проверя, ако искате.

— Кой управлява фирмата?

Пак пауза.

— Ами, сигурно Андрю Стърлинг. Той е основател на компанията и управителен директор. Вижте, гарантирам, че никой там не върши нищо незаконно. Невъзможно е.

Райм осъзна нещо: Човекът се страхуваше. И не от полицията. Страхуваше се от ССД.

— Какво ви притеснява?

— Ами… Просто без тях не можем да функционираме — призна бизнесменът. — Партньори сме.

Тонът му подсказваше друга дума: „зависими".

— Ще бъдем дискретни — обеща Сакс.

— Благодаря. Много ви благодаря.

В гласа му прозвуча облекчение.

Амелия учтиво му благодари за съдействието, при което Селито завъртя очи.

Райм прекъсна връзката.

— Мини за данни? Някой чувал ли е такова нещо?

— Не знам за ССД — отбеляза Том, — но съм чувал за мините за данни. Това е бизнесът на двайсет и първи век.

Райм погледна таблицата на уликите.

— Значи, ако работи за ССД или за някого от клиентите им, нашият извършител може да открие всичко, което му трябва, за да знае какви улики да подхвърли: пяна за бръснене, въже, презервативи, рибарска корда… — Изведнъж му хрумна още нещо. — Шефът на фирмата за обувки каза, че продават данните за директен маркетинг.

Артър беше получил рекламни брошури за картините на Прескът, спомняте ли си? Пет-двайсет и две е научил за това от списъците за директен маркетинг. Може би Алис Сандърсън също е била в такъв списък.

— Вижте снимките от местопрестъплението! — възкликна Сакс.

Приближи се до белите дъски и посочи няколко снимки от случая с кражбата на монети. На масата и по пода имаше рекламни писма.

— Сър? — намеси се плахо Пуласки. — Детектив Купър спомена картите за бързо плащане на магистралите. Ако ССД събира и тези данни, убиецът е можел да разбере кога братовчед ви е в града и кога си тръгва за вкъщи.

— Бога ми — измърмори Селито, — ако това е вярно, този тип е измислил дяволски ефикасен метод на действие.

— Провери тази мина за данни, Мел. Пусни търсене в Интернет. Искам да знам със сигурност дали ССД са единствената такава фирма в района.

След като натисна няколко клавиша, техникът измърмори:

— Хъм. Получих над двайсет милиона резултата за „миниране на данни".

— Двайсет милиона!

През следващите няколко часа Купър постепенно стесни параметрите на търсенето до основните фирми за събиране на лични данни в страната — около половин дузина. Записа на компютъра си стотици страници с информация от сайтовете им. Сравни списъците на клиентите на различните мини за данни с продуктите, използвани от обект 522 за подхвърлени улики, и установи, че ССД вероятно е единственият източник на информация. Освен това фирмата беше единствената със седалище в Ню Йорк.

— Ако искаш — каза Купър, — мога да отворя рекламната им брошура.

— О, искам, Мел. Дай да я видим.

Сакс седна до Райм и двамата загледаха екрана, където се появи Интернет страницата на ССД. В горния край видяха емблемата на фирмата — наблюдателна кула с прозорец, от който излизаха светли лъчи.

СТРАТЕДЖИК СИСТЕМС ДЕЙТАКО РП

Прозорецът на вашите възможности

Знанието е власт… Най-ценната стока на XXI век е информацията и ССД е водеща сред фирмите, които използват знанието, за да ви помагат да разработвате стратегии, да определяте целите си и да структурирате решения, адекватни на хилядите предизвикателства, с които се сблъсквате в съвременния свят. С повече от 4000 клиенти в САЩ и чужбина ССД определя стандартите в тази индустрия. Тя е най-големият доставчик на знание на земята.

ДАННИТЕ

„Инър-съркъл" е най-голямата частна база данни в света и съдържа важна информация за 280 милиона американци и 130 милиона граждани на други страни. „Инър-съркъл" се съхранява в нашата Масивна паралелна компютърна мрежа (МПКМ), най-мощната търговска компютърна система в света.

Понастоящем „Инър-съркъл" съдържа над 500 петабайта информация — което се равнява на трилиони страници с данни — и ние очакваме системата скоро да достигне един ексабайт данни, количество, толкова огромно, че само Пет ексабайта биха били достатъчни за записването на всяка дума, изречена от всички хора, съществували някога на Земята!

Ние имаме купища лична и общественодостъпна информация: телефонни номера, адреси, регистрационни номера на коли, номера на разрешителни, данни за покупки и предпочитания, данни за пътувания, административна и медицинска информация, данни за кредити и доходи и много, много още. Ние ви предоставяме тези данни със скоростта на светлината в достъпна и лесна за използване форма, уникално обработени за специфичните ви нужди.

„Инър-съркъл" расте със стотици хиляди файлове дневно.

ИНСТРУМЕНТИТЕ

* „Уочтауър ДБМ", най-усъвършенстваната система за управление на бази данни в света. Вашият партньор в стратегическото планиране, „Уочтауър" ви помага да набележите целите си, извлича най-съществените данни от „Инърсъркъл" и представя печелившата стратегия направо на бюрото ви денонощно чрез хипербързите ни и свръхсигурни сървъри. „Уочтауър" покрива и надвишава стандартите, които „Сикуъл" затвърди преди няколко години.

* „Екс-пектейшън" е програма за прогнозиране на поведението, която се основава на най-новите технологии за изкуствен интелект и компютърно моделиране. Производители, фирми за услуги, търговци… Искате да знаете как се развива пазарът ви и какво клиентите ви ще искат в бъдеще? Значи това е вашият продукт. Служители на реда, внимание! С „Екс-пектейшън" можете да предвиждате къде и кога ще бъдат извършени престъпления и нещо по-важно, кой е най-вероятният извършител.

* ФОРТ (Програма за откриване на скрити връзки) е уникален и революционен продукт, който анализира милиони на пръв поглед несвързани факти и открива връзки, които човек не е в състояние да забележи. Ако сте търговска фирма, която иска да научи повече за пазара (или за конкуренцията) или законозащитна организация, изправена пред трудно разследване, ФОРТ ще ви помогне!

* „Консюмър Чойс" е софтуер за наблюдение, който ви позволява да определите с точност реакцията на потребителите към рекламните и маркетинговите кампании и как приемат идеите за нови продукти. Забравете за субективните социологически проучвания. С помощта на биометричното наблюдение можете да събирате и анализирате истинските мисли и чувства на клиентите си за бъдещите им планове — често без дори да подозират, че ги наблюдавате!

* Софтуер за обработване на информация „Хъб Овървю". Този лесен за използване продукт ви позволява да контролирате всяка база данни във вашата организация — и при подходящи условия, в архивите на други фирми.

* „Сейфгард", софтуер и услуги за охрана и проверка на самоличността. Страхувате се от терористични заплахи, отвличане, индустриален шпионаж или кражба на клиенти? „Сейфгард" ще охранява фирмата ви, за да можете спокойно да се съсредоточите върху основното в бизнеса ви. Тази услуга ви е осигурена от водещите компании за проверка на самоличност, охрана и анализ на съмнителни вещества, обслужващи фирми и държавни организации по целия свят. Отделът за фирмена безопасност на ССД е седалище и на лидера в биометричния хардуер и софтуер — „Байочек".

* „Нано кюър", медицински софтуер и услуги. Добре дошли в света на интелигентните микробиологични системи за диагноза и лечение на заболявания. С помощта на дипломирани лекари нашите нанотехнолози намират решения за най-често срещаните здравословни проблеми на съвременния човек. Следене за генетични проблеми, определяне на риска от смъртоносни болести, разработване на чипове за следене развитието и лечението на хронични заболявания — нашият медицински отдел работи за създаване на едно здраво общество.

* „Он-траял", системи и услуги за юридическа защита. От жалби за некачествени продукти до искове по антитръстовото законодателство, „Он-траял" канализира управлението на документацията ви и съхранението на веществени доказателства.

* „Пъблик шуър", законозащитен софтуер. Това е СИСТЕМАТА за структуриране и управление на криминалните и свързаните с тях архиви на международно, федерално, щатско и местно ниво. Чрез „Пъблик шуър" данните могат да се теглят от офиси, патрулни коли, преносими компютри или мобилни телефони секунди след подаване на заявката, помагайки на детективите да правят светкавични разкрития и увеличавайки подготвеността и сигурността на оперативните служители.

* „Едю сърв", софтуер и услуги за обучение. Управлението на образованието е жизненоважно за едно успешно общество. „Едю сърв" помага на училищните съвети и преподавателите от всички нива на системата да използват ефикасно ресурсите си и да гарантират най-доброто образование за всеки изхарчен долар.

Райм се изсмя смаяно:

— Ако Пет-двайсет и две има достъп до цялата тази информация… е, този човек знае всичко!

— Чуйте това — каза Мел Купър. — Пуснах търсене за фирмите, които са собственост на ССД. Познай коя е една от тях.

— Ще пробвам с инициалите, каквото и да означават: ДМС. Производителите на радиочестотния чип в книгата. Прав ли съм?

— Да. Позна.

Настъпи мълчание. Райм забеляза, че всички в стаята са се втренчили в блестящата емблема на ССД на монитора.

— Добре — измърмори Селито, загледан в таблицата. — Какво ще правим сега?

— Наблюдение? — предложи Пуласки.

— Звучи разумно — съгласи се Селито. — Ще се обадя в Отдела за наблюдение и ще изпратя няколко екипа.

Райм го погледна насмешливо:

— Ще следиш фирмата? С какво? Това са стотици служители. — Поклати глава. — Знаеш ли за бръснача на Окам, Лон?

— Какъв, по дяволите, е този Окам? Някой бръснар?

— Философ. Бръсначът е метафора — да отрежеш безсмислените подробности от обяснението за дадено явление. Според неговата теория, ако има много възможни обяснения, вярното винаги е най-простото.

— Добре. Каква е твоята проста теория, Райм? — попита Сакс.

— Мисля, че утре сутринта с Пуласки трябва да посетите ССД.

— И какво да направим?

Райм сви рамене:

— Попитайте дали убиецът е някой от служителите им.

16

Най-сетне у дома.

Затварям вратата.

Заключвам се от света.

Поемам си дълбоко въздух, оставям раницата на дивана, отивам в кухнята и изпивам чаша чиста вода. В момента нямам нужда от стимуланти.

Безпокойството отново намалява.

Къщата е хубава. От предвоенния период, огромна (трябва да е такава при моя начин на живот, с моите колекции). Не беше лесно да намеря идеалния дом. Отне ми доста време. Но ето ме сега тук, почти незабележим. Да бъдеш невидим в Ню Йорк е скандално лесно. Какъв прекрасен град! Тук обичайният начин на съществуване е „вън от обсег". Тук трябва нарочно да се стараеш, ако искаш да те забележат. Много шестнайсетични го правят, разбира се. Е, всякакви глупаци има по света.

Въпреки това, забележете, външният вид е важен. Холът на къщата ми е обзаведен семпло и с вкус (скандинавски стил). Не приемам много посетители, но тук трябва да поддържаш фасада на нормален човек. Трябва да функционираш в реалния свят. Ако не го правиш, шестнайсетичните започват да се питат какво става, дали не си различен от това, което изглеждаш.

Съвсем скоро може да се появи някой да тършува в Килера ти, да ти отнеме всичко ценно. Всичко, което си събрал с толкова труд.

Всичко.

А това е най-лошото, което може да ти се случи.

Затова трябва да държиш Килера си в тайна. Да криеш съкровищата си зад завеси и кепенци, а да показваш само другата страна на живота си, светлата половина на Луната. За да останеш вън от обсег, трябва да имаш втори живот. Да направиш каквото правя аз — да поддържаш тази фалшива модерна патина на нормалност чиста и подредена, дори ако това стърже по нервите ти като нокти по стиропор.

Трябва да имаш нормална къща. Защото всеки има.

Трябва да поддържаш приятелски отношения с околните. Защото така правят всички.

Трябва от време на време да излизаш с жени, да ги сваляш.

Защото и това всички го правят. Независимо че жената не те възбужда толкова, колкото ако я подмамиш в спалнята й — с усмивка и сладки приказки: „ние като че ли сме родени един за друг, виж колко много общи неща имаме" — с диктофон и нож в джоба.

Спускам щорите и отивам в дъното на хола.

Леле, страхотно място… Изглежда по-голямо, отколкото отвън.

Да, странно как се получава така, а?

Я, каква е тази врата? Къде води?

О, това ли? Килер. Склад. Нищо интересно. Искаш ли вино?

Е, точно това скрито помещение, Деби, Сандра, Сюзан, Бренда, е мястото, където отивам сега. Моят истински дом. Моят Килер, така го наричам. Моята съкровищница — това най-защитено място във всеки средновековен замък — светилището в самото му сърце. Когато всичко друго падне, кралят и семейството му се затварят в съкровищницата.

Влизам в моята през тази магическа врата. Всъщност това е истински килер и вътре ще видите дрехи на закачалки и кутии от обувки. Но ако ги разбутате, отзад ще се покаже втора врата. През нея се влиза в останалата част от къщата, която е много по-голяма, отколкото подсказва ужасяващият шведски минимализъм на фасадата.

Моят Килер…

Влизам, заключвам вратата след себе си и запалвам лампата.

Опитвам се да се отпусна. Но след днешния ден, след провала, трудно се отърсвам от безпокойството.

Не е добре, не е добре, не е…

Настанявам се на стола пред бюрото си, включвам компютъра и се заглеждам в картината на Прескът пред мен, любезно предоставена ми от Алис 3895. Какво майсторство. Очите на хората са възхитителни. Прескът ги е изобразил всеки с различно изражение. Вижда се, че са кръвни родственици, лицата им си приличат в определено отношение. В същото време са различни, сякаш всеки представя различен аспект от семейния живот: щастие, тревога, гняв, недоумение, власт, подчинение.

Точно това е семейството.

Предполагам.

Отварям раницата и изваждам съкровищата, с които се сдобих днес. Празен спрей, комплект моливи, старо ренде. Защо са ги изхвърлили? Изваждам и вещите, които ще използвам през следващите няколко седмици: няколко одобрени молби за издаване на кредитни карти, които някой безотговорно е изхвърлил, ваучери, сметки за телефон… Глупаци, това ми беше мисълта.

Има още един предмет за колекцията ми, разбира се, но ще извадя диктофона по-късно. Не е онова, което би могло да бъде, защото сподавените писъци на Майра 9834 трябваше да бъдат заглушени от тиксото, с което запуших устата й — притеснявах се да не я чуе някой минувач. Е, не всичко в една колекция може да бъда световен шедьовър — тривиалните неща също са необходими, за да може уникалното да изпъкне.

Влизам в Килера и оставям съкровищата на полагащите им се места.

Изглежда по-голяма, отколкото отвън…

Към днешна дата имам 7403 вестника, 3234 списания („Нешънал Джеографик" е гвоздеят на колекцията, разбира се), 4235 кибрита… и без да споменавам бройката, закачалки, кухненски прибори, кутии за храна, бутилки от безалкохолни, празни кутии от зърнени храни, ножици, самобръсначки, обувалки, копчета, кутийки за ръкавели, гребени, ръчни часовници, дрехи, инструменти, все още използваеми или отдавна излезли от употреба. Грамофонни плочи с цветни и черно-бели обложки. Бутилки, играчки, буркани, свещи и свещници, купички за бонбони, оръжия. И така нататък, и така нататък.

Килерът се състои от (как иначе?) шестнайсет галерии, като в музей, съдържащи всякакви неща — от весели играчки (макар че Хауди Дууди е доста страшничък) до неща, които аз ценя, но повечето хора биха намерили за неприятни. Кичури от коса, отрязани нокти и няколко мумифицирани спомена от различни транзакции. Като от този следобед. Слагам нокътя на Майра 9834 на видно място. И макар че при други обстоятелства това би ми доставило достатъчно удоволствие, за да се възбудя отново, сега моментът е мрачен и похабен.

Страшно ги мразя…

С трепереща ръка затварям кутията от пури. За момента не изпитвам удоволствие от съкровищата си.

Мразя, мразя, мразя…

Връщам се на компютъра и размишлявам: Може би няма опасност. Може би някаква странна серия от съвпадения ги е завела в къщата на Леон 6832.

Но не мога да рискувам.

Проблемът: Рискът да загубя съкровищата си не ми дава спокойствие.

Решението: Да продължа онова, което започнах в Бруклин. Да се боря. Да премахна заплахата.

Това, което повечето шестнайсетични, включително преследвачите ми, не разбират и което ги поставя в особено неравностойно положение спрямо мен, е следното: Аз вярвам в неизменната истина, че в този живот няма абсолютно нищо морално недопустимо. Защото знам, че има вечно съществуване, напълно, независимо от тези торби от кожа и органи, в които временно сме натъпкани. Имам доказателство: Само погледнете купищата данни за живота си, които започват да се натрупват още от раждането. Те са неизменни, съхраняват се на хиляди места, дублират се, архивират се, невидими и неунищожими. След като тялото ви изчезне, каквато е съдбата на всички тела, данните остават завинаги.

Ако това не е безсмъртната душа, не знам какво друго.

17

В спалнята беше тихо.

Райм бе освободил Том да прекара неделната вечер с Питър Ходинс, дългогодишния му партньор. Криминалистът много тормозеше болногледача. Не можеше да се сдържи и понякога съжаляваше за поведението си. От време на време обаче се опитваше да компенсира и когато Амелия Сакс останеше с него, както тази вечер, отпращаше Том. Младежът имаше нужда от повече личен живот извън тази къща и грижите за този сприхав стар инвалид.

Райм чу тропане от банята. Шумът на жена, приготвяща се за леглото. Звън на стъкло и отваряне на пластмасови капачки, съскане на аерозол, шуртене на вода, аромати, проникващи във влажния въздух.

Харесваше тези моменти. Караха го да си спомня живота в голямото Преди.

Това на свой ред го накара да си представи снимките долу в лабораторията. До тази на Линкълн със спортен екип имаше друга, черно-бяла. Беше на двама слабички младежи, около двайсетте, облечени с костюми. Стояха един до друг и ръцете им висяха изпънати, сякаш се колебаеха дали да се прегърнат.

Бащата и чичото на Райм.

Той често си мислеше за чичо Хенри. За баща си — не толкова. Така беше открай време. О, нямаше нищо срещу Теди Райм. По-младият от двамата братя бе просто твърде сдържан и срамежлив. Харесваше монотонната си работа с определено работно време, обичаше да чете и го правеше всяка вечер, изтегнат на големия изтъркан фотьойл, докато жена му Ан шиеше или гледаше телевизия. Теди се интересуваше от история, особено от периода на Американската гражданска война, което Райм предполагаше, че е било и причината да му дадат това име.

Момчето се разбираше добре с баща си, макар че Райм си спомняше много случаи на неловко мълчание, когато останеха сами. Онова, което те тревожи, обикновено ти прави по-силно впечатление. Онова, което те предизвиква, те кара да се чувстваш жив. Теди никога не правеше нещо, което да го разтревожи или предизвика.

Чичо Хенри обаче го правеше. Постоянно.

Не можеше да останеш с него в една стая за повече от няколко минути, без вниманието му да се фокусира върху теб като прожектор. Започваше с шеги, любопитни факти, клюки. И въпросите — някои от искрено любопитство, но повечето, зададени, с цел да те предизвика. Ох, как обожаваше интелектуалните спорове. Можеше да те смути, да те накара да се изчервиш, да те ядоса. Но също така те караше да се гордееш с редките комплименти, които правеше, когато знаеше, че си ги заслужил. От устата на чичо Хенри никога не можеше да чуеш незаслужена похвала или необосновано насърчение.

— Близо си. Помисли по-внимателно. Можеш. Когато е направил великите си открития, Айнщайн е бил съвсем малко по-голям от тебе.

Ако се справиш, вдигнатите в знак на одобрение вежди можеха да се сравняват със спечелване на наградата на Научния панаир в Уестингхаус. Твърде често обаче аргументите ти се оказваха слаби, предположенията ти — погрешни, критиката ти — плод на емоция, фактите — изкривени… Целта му обаче никога не беше да покаже превъзходството си над теб, а да ти покаже истината, да ти помогне да разбереш как се стига до нея. След като разбиеше доводите ти на пух и прах, той правеше всичко, за да разбереш защо.

Разбра ли къде грешиш? Изчисли температурата въз основа на неправилни предположения. Точно така! Хайде сега да се обадим на няколко телефона — да съберем тайфата и да отидем да гледаме „Уайт Сокс" в събота. Искам да излапам един голям хотдог на стадиона, а през октомври в Комиски Парк със сигурност няма да намерим никакви.

Линкълн обичаше интелектуалните дуели, често ходеше до Хайд Парк, за да слуша семинарите на чичо си или да присъства на срещите на неофициалните дискусионни групи в университета. Правеше го много по-често от Артър, който обикновено беше зает с други неща.

Ако все още беше жив, чичо му можеше да влезе в лабораторията на Райм и без да обръща внимание на неподвижното му тяло, да посочи апарата за газова хроматография и да изръмжи: „Защо още си губиш времето с тези глупости?" Щеше да разгледа таблиците на уликите и да започне да го разпитва как води разследването на случая „Пет-двайсет и две".

Да, но логично ли е този човек да се държи така? Обясними още веднъж с какво разполагаш.

Райм се замисли още веднъж за вечерта, която си беше спомнил по-рано: събирането за Бъдни вечер в годината, когато завършваше гимназия, в къщата на чичо му в Еванстън. Там бяха Хенри и Пола с децата им Робърт, Артър и Мари; Теди и Ан с Линкълн; няколко други лели, чичовци и братовчеди. Някой и друг съсед.

През по-голямата част от вечерта Линкълн и Артър играха билярд на долния етаж, като обсъждаха плановете си за следващата есен и колежа. Линкълн искаше да учи в Масачузетс, Артър също смяташе да кандидатства там.

И двамата бяха сигурни, че ще ги приемат, и обсъждаха дали да вземат обща стая в общежитието или да наемат цял апартамент някъде в града (ергенска бърлога или квартира за примамване на мацки).

После семейството се събра около голямата маса в столовата на чичо му. Вълните на езерото Мичиган се плискаха отвън, вятърът свиреше в голите сиви клони в задния двор. Хенри зае председателското място, както сядаше пред студентите си, властен и бдителен, с лека усмивка и стрелкащи се очи, следящ всички разговори наоколо. Разказваше вицове и разпитваше гостите за живота им. Интересуваше се от всичко, любопитстваше и понякога се опитваше да манипулира.

— Хайде, Мари, разкажи за стипендията си в Джорджтаун. Мисля, че всички сме на мнение, че ще бъде идеално за теб. Пък и Джери ще може да ти гостува през почивните дни с онази лъскава нова кола. Между другото, кога е срокът за записване? Струва ми се, че беше скоро.

Избягвайки погледа му, свитото момиче отговори, че покрай Коледа и последните изпити не е имала време да подготви документите. Скоро обаче щяла да го направи. Със сигурност.

Тайната цел на Хенри беше да накара дъщеря си да поеме ангажимент пред свидетели, независимо че щеше да живее далеч от годеника си още шест месеца.

Райм винаги бе смятал, че чичо му е можел да стане отличен адвокат или политик.

След като раздигаха остатъците от пуйката и пая с кайма и сервираха коняка, кафето и чая, Хенри покани всички в хола, при внушителната елха, бумтящата камина и строгия портрет на дядо му — с три докторски титли и професор в Харвард. Време беше за състезание.

Хенри задаваше научен въпрос и който отговореше пръв, печелеше точка. Тримата с най-висок резултат щяха да получат награди, избрани от Хенри и грижливо опаковани от Пола.

Усещаше се напрежение (винаги го имаше, когато Хенри командваше) и всички приемаха много сериозно състезанието. Бащата на Линкълн отговори на доста въпроси по химия. Ако задачата беше математическа, майка му, учителка по математика, даваше отговора още преди Хенри да е довършил условието. Основните конкуренти за първите места обаче бяха братовчедите Робърт, Мари, Линкълн, Артър и годеникът на Мари.

Към края, около осем часа, състезателите буквално седяха на ръба на столовете си. Резултатът се променяше с всеки въпрос. Дланите се потяха. По часовника на Пола, която засичаше времето, до края оставаха само няколко минути. Линкълн отговори на три въпроса един след друг и излезе напред. Мари завърши втора, Артър — трети.

Сред ръкоплясканията Линкълн се поклони театрално и прие голямата награда на чичо си. Още помнеше изненадата си, когато разви тъмнозелената хартия — вътре имаше прозрачна пластмасова кутия с двусантиметрово кубче от бетон. Наградата обаче не беше шега. Това бе парче от стадиона „Стаг фийлд" при Чикагския университет, където е проведена първата контролирана верижна ядрена реакция под ръководството на съименника на братовчед му, Артър Комптън, и Енрико Ферми. Хенри явно бе взел парчето след разрушаването на стадиона през петдесетте години. Линкълн много се трогна от наградата с такава историческа стойност и остана доволен, че е играл сериозно. Все още пазеше парчето в кашон в мазето.

Младият Линкълн обаче нямаше време да се наслаждава на наградата.

По-късно тази вечер имаше среща с Адриана.

Както семейството му, красивата червенокоса гимнастичка неочаквано бе изплувала в спомените му днес.

Адриана Валеска — второ поколение американка с полско потекло — работеше в кандидатстудентския консултационен кабинет в гимназията му. По-рано през изминалата година, когато отиде да подаде някаква молба при нея, той бе забелязал на бюрото й една доста изтъркана книга — романа „Чужденец в чужда страна" от Хайнлайн. В продължение на цял час след това обсъждаха книгата, по много въпроси бяха на едно мнение, за други спориха, докато Линкълн не осъзна, че е пропуснал часа по химия. Нямаше значение. Имаше по-важни неща.

Тя беше висока, стройна, носеше шини, които не си личаха, и фигурата й бе примамлива въпреки дебелия пуловер и клошираните дънки. Усмивката й беше ту пламенна, ту съблазнителна. Скоро започнаха да излизат — и за двамата това бе първата сериозна връзка. Ходеха на спортните състезания, от които единият от двамата се интересуваше, посещаваха експозицията на Торн в Художествената галерия, джазклубове в Стария град и от време на време се усамотяваха на задната седалка на нейния шевролет „Монца", която всъщност не приличаше на никаква седалка и затова бе точно това, което им трябваше. Адриана живееше близо до дома му, поне по маратонските стандарти на Линкълн, но и дума не можеше да става да ходи пеша (не можеше да й се появи потен), затова, когато можеше, той вземаше колата на баща си и отиваше при нея.

Можеха да говорят с часове. Както чичо му Хенри, Ади го провокираше.

Да, имаше и трудности. След година той щеше да отиде в колеж в Бостън, а тя — в Сан Диего да учи биология и да работи в зоологическата градина. Това обаче бяха само дребни усложнения, а Линкълн Райм — както сега, така и тогава — не приемаше усложненията за оправдания.

После — след нещастието и след като се разведе с Блейн — Райм често се питаше какво би станало, ако с Адриана бяха останали заедно. Всъщност през онази коледна нощ той почти се престраши да й предложи брак. Хрумна му да й подари не пръстен, а „един по-различен камък" — наградата от състезанието на чичо му.

Не се престраши заради времето. Докато седяха хванати за ръце на една пейка, от тихото нощно небе самоубийствено започнаха да се сипят снежинки и за броени минути косите и дрехите им се покриха с мокра бяла пелена. Тя се прибра и Линкълн побърза да си тръгне, преди пътищата да станат непроходими. Цяла нощ лежа с пластмасовата кутийка с бетонното парче до себе си и упражнява речта си, с която щеше да поиска ръката на Адриана.

Така и не го направи. Обстоятелствата ги разделиха, привидно незначителни събития ги изпратиха в различни посоки, като невидими атоми, разделени завинаги в огромното пространство на един стадион.

Всичко можеше да бъде различно…

Райм видя Сакс да разресва дългата си червена коса. Погледа я за известно време, доволен, че е останала тази нощ — беше по-радостен от обикновено. Двамата не бяха неразделни. Тъй като бяха силно независими хора, често предпочитаха да прекарват времето си сами. Тази нощ обаче Райм искаше тя да е до него. Когато се наслаждаваше на тялото й до неговото, рядкото чувство — с тези части от тялото си, които бяха способни на това — бе още по-неповторимо.

Любовта му към нея бе едно от нещата, които го мотивираха да спазва режима на физически упражнения — на компютризираната пътека за бягане и велоергометъра. Ако медицинската наука преминеше бариерите на сегашните си възможности — ако му позволеше отново да ходи — мускулите му щяха да са готови. Той обмисляше отново да се подложи на операция, която можеше да подобри състоянието му. Все още в експериментален стадий и свързана с много неясноти, тя беше известна като периферно нервно пренасочване — метод, за който от години се говореше, но малкото извършени опити не бяха дали положителни резултати. Наскоро обаче чуждестранни лекари извършваха такива операции с известен успех въпреки скептицизма на американската медицинска общност. Процедурата включваше хирургично свързване на нерви над мястото на травмата с нерви под нея. Като обиколен път около отнесен от порой мост.

Успешните операции бяха проведени главно при пациенти с по-леки увреждания от тези на Райм, но резултатите бяха впечатляващи: възстановяване на контрола над пикочния мехур, раздвижване на крайниците, дори прохождане. Последното не можеше да се очаква при него, но разговорите с японския лекар, който беше въвел метода, и негов колега от престижна университетска болница му бяха вдъхнали надежда, че състоянието му може да се подобри. Може би да възстанови сетивността и някои движения на ръцете, контрол над уринирането.

И способността да прави секс.

Паралитиците, дори с пълна парализа, са напълно способни да правят секс. Ако стимулът е съзнателен — например да видят мъж или жена, които им харесват — сигналът не може да се предаде по увредения гръбначен мозък. Тялото обаче е гениална машина и разполага с магическа система от нерви, които функционират под мястото на травмата. Достатъчен е малък локален стимул и дори най-тежко парализираният мъж може да прави любов.

Лампата в банята изгасна. Сакс се приближи и се настани до него в леглото, което още преди години бе обявила за най-удобното на света.

— Мислех си… — започна той, но тя запуши устата му със страстна целувка.

— Какво каза? — попита тя, като плъзна устни по брадичката и после по врата му.

— Забравих.

Той погали ухото й с устни и усети, че завивката се смъква от тялото му. Струваше й известно усилие — Том оправяше леглото като войник за сутрешна проверка. Скоро обаче Райм видя чаршафите смачкани на топка в краката му. Фланелката на Сакс също отиде при тях.

Тя отново го целуна и той впи устни в нейните.

В този момент телефонът й иззвъня.

— Ммм — прошепна тя. — Нищо не чух.

След четири позвънявания благословената гласова поща се включи. Но след малко телефонът отново зазвъня.

— Може да е майка ти — отбеляза Райм.

Роуз Сакс имаше проблеми със сърцето. Прогнозата на лекарите беше добра, но наскоро бе получила усложнения.

Сакс въздъхна и отвори телефона. Дисплеят освети телата им с бледа синкава светлина. Тя погледна името на обаждащия се.

— Това е Пам. По-добре да отговоря.

— Разбира се.

— Ало, здравей. Какво става?

Докато слушаше какво казва Амелия, Райм се досети, че нещо не е наред.

— Добре… Да… У Линкълн съм. Искаш ли да дойдеш? — Сакс го погледна и той кимна. — Добре, скъпа. Не, не сме легнали.

Затвори телефона.

— Какво има?

— Не знам. Не каза. Само, че Дан и Инид имали неочаквани посетители тази нощ. Затова по-големите деца трябвало да спят в една стая. Трябвало да излезе. И не иска да стои сама в апартамента ми.

— Нямам нищо против. Знаеш.

Сакс отново легна и енергично започна да изучва тялото му с уста.

— Направих сметката — прошепна. — Трябва да си приготви раницата, да изкара колата си от гаража… ще дойде след около четирийсет и пет минути. Имаме малко време.

Наведе се и пак го целуна.

В този момент звънецът иззвъня. От домофона се чу:

— Господин Райм? Амелия? Здравейте, аз съм Пам. Ще ми отворите ли?

Райм се изсмя:

— А може да се е обадила пред входната врата.

* Обработка The LasT Survivors: sqnka*

Сакс и Пам седяха в една от спалните на горния етаж.

Стаята беше запазена за момичето, когато поискаше да пренощува. На полицата стояха едно-две пренебрегнати плюшени животни (когато майка ти и вторият ти баща бягат от ФБР, играчките не са голяма утеха), но имаше неколкостотин книги и диска с музика, сателитно радио „Сириус" и аудиоуредба. Благодарение на Том винаги имаше достатъчно чисти анцузи, фланелки и чорапи. Също и маратонки — Пам обичаше да тича по двукилометровата алея около езерото в Сентрал Парк. Тичаше не само от любов към спорта, но и от вътрешна необходимост.

Сега момичето седеше на леглото и внимателно лакираше ноктите на краката си в златисто. Когато живееше с майка си, това й беше забранено, а също и да се гримира („от уважение към Исус", каквото и да означаваше това), и след като се измъкна от пленническия живот при крайнодесните, Пам бе направила известни промени във външния си вид — като този лак, яркочервените кичури и трите обици на ухото. Сакс се радваше, че не е изпаднала в крайности — ако някой имаше основание да се отдава на странни увлечения, това беше Памела Уилоуби.

Сакс седеше, свила босите си крака. Ветрецът носеше букет от пролетни аромати от Сентрал Парк: на слама, пръст, росни листа, газове от автомобилите. Сакс отпи глътка горещ шоколад.

— Ох!

Пам опита.

— Хубав е. Да, много е горещ.

Отново се зае с ноктите си. Изглеждаше разтревожена.

— Знаеш ли, че и те са важни в полицейската работа? — попита Сакс, като посочи.

— Краката ли? Пръстите?

— Да. Стъпалата и възглавничките на пръстите на краката.

— Кое им е важното?

— Те също оставят уникални отпечатъци, като пръстите на ръцете. Райм разкри един престъпник, защото беше ритал жертвата с боси крака. Веднъж обаче пропуснал и ритнал вратата. Там намериха отпечатъка.

— Яко. Трябва да напише още една книга.

— И аз се опитвам да го убедя… Та, какво става?

— Стюарт.

— Разкажи ми.

— Може би не трябваше да идвам. Глупаво е.

— Хайде, разказвай. Не забравяй, че съм полицай. Ще те принудя да ми кажеш.

— Ами, Емили се обади и ми се стори странно, че се обажда в неделя, защото никога не го прави. Говореше, сякаш не й се иска да ми каже, но после изплю камъчето. Каза, че днес видяла Стюарт с друго момиче. С едно момиче от училище. След мача. Пък на мен ми беше казал, че се прибира веднага вкъщи.

— Добре, какви са фактите? Може само да са си приказвали. В това няма нищо лошо.

— Тя каза, че не била сигурна, но такова, сторило й се, че я прегърнал, а като видял, че някой ги гледа, такова, тръгнали много бързо. Като че ли искал да се скрие. — Тя престана да лакира ноктите си. — Много, много го харесвам. Ще се побъркам, ако ме зареже.

Двете бяха ходили заедно на психолог и със съгласието на момичето Сакс бе говорила насаме със специалистката. Пам дълго щеше да се бори с посттравматичния стрес, не само от продължителния живот като пленница на побърканата си майка, а и от една случка, при която вторият й баща почти бе жертвал живота й, докато се опитваше да убие полицай. Случки като тази със Стюарт Евърет, колкото и незначителни да изглеждаха на повечето хора, оказваха огромно влияние върху съзнанието на момичето и можеха да имат непоправим ефект. Психоложката бе посъветвала Сакс да не засилва страховете на Пам, но и да не ги омаловажава. Да ги набележи и да се опита да ги анализира.

— Обсъждали ли сте дали да излизате с други хора?

— Той каза… е, преди месец каза, че не излиза с друга. Аз също не ходя с друг. Казах му.

— Някакви други сведения?

— Какви сведения?

— В смисъл, дали някоя от приятелките ти ти е казала нещо?

— Не.

— Познаваш ли някого от неговите приятели?

— Горе-долу. Но не толкова, че да ги питам за такива неща. Ще прозвучи кофти.

Сакс се усмихна:

— Значи с шпиони не става. Тогава трябва сама да го попиташ. Направо.

— Мислиш ли?

— Да, така мисля.

— Ами ако наистина излиза с друго момиче?

— Тогава трябва да се радваш, че е честен с теб. Това е добър знак. После ще го убедиш да я зареже.

Двете се засмяха.

— Ще му кажеш, че искаш да излизаш само с едно момче. — Майката в Сакс я накара да добави бързо: — Не говорим за брак, нито да живеете заедно. Само да бъдете гаджета.

Пам кимна:

— О, да, разбира се.

Успокоена, Сакс продължи:

— Ще му кажеш, че искаш да ходиш само с него. Но очакваш и той да излиза само с теб. Има нещо важно, което ви свързва, разбирате се, имате за какво да говорите, допадате си и не се виждате толкова често.

— Като теб и господин Райм.

— Да, точно така. Но ако той не иска, хубаво.

— Не, не е хубаво — намръщи се Пам.

— Чакай. Има още. Ще му кажеш, че ако излиза с други момичета, и ти ще ходиш с други момчета. Не може само той.

— Така е. Ама какво да правя, ако се съгласи?

Лицето на Пам посърна.

Сакс се засмя и поклати глава:

— Да, кофти е, когато не се хванат на блъфирането ти. Но не мисля, че ще се съгласи.

— Добре. Утре ще се видим след училище. Ще говоря с него.

— Обади ми се да кажеш какво е станало. — Сакс стана, взе шишенцето с лака и го затвори. — Сега легни да поспиш. Късно е.

— Ами ноктите ми? Не съм свършила.

— Не обувай сандали.

— Амелия?

Сакс спря на вратата.

— С господин Райм ще се ожените ли?

Сакс се усмихна и излезе.

Трета част

ПРЕДСКАЗАНИЯ

ПОНЕДЕЛНИК, 23 МАЙ

С невероятна точност компютрите предсказват поведението ни, като пресяват планини от информация за потребителите, събрана от фирмите. Известно под названието прогнозен анализ, това автоматизирано гадаене се превърна в индустрия, която в Съединените щати носи 2,3 милиарда долара годишно, а през 2008 година се очаква да достигне 3 милиарда.

„Чикаго Трибюн"

18

Доста са големи…

Амелия Сакс седеше в просторното фоайе на „Стратеджик Системс Дейтакорп" и размишляваше, че определението, което президентът на фирмата за обувки бе дал за ССД, е било, така да се каже, доста меко.

Небостъргачът в центъра на Ню Йорк беше трийсететажен сив монолит с гладки гранитни стени, в които проблесваха парченца слюда. Прозорците бяха тесни амбразури, което изглеждаше странно, имайки предвид смайващата гледка, която се откриваше от това място и тази височина. Тя познаваше сградата, известна като „Сивата скала", но досега не знаеше кой е собственикът й.

С Рон Пуласки — вече не с неделно облекло, а с тъмносиня униформа — седяха с лице към масивна стена със списък на различните клонове на фирмата по целия свят: в Лондон, Буенос Айрес, Мумбай, Сингапур, Пекин, Дубай, Сидни, Токио.

Доста големи…

Над списъка бе поставена емблемата на фирмата — наблюдателната кула със светещия прозорец.

Стомахът й леко се сви, когато си спомни прозорците на изоставената сграда срещу хотела на Робърт Йоргенсен. Спомни си думите на Райм по повод на инцидента с федералния агент в Бруклин.

Знаел е точно къде се намираш. Което означава, че те е наблюдавал. Внимавай, Сакс…

Тя огледа фоайето и видя петима-шестима бизнесмени, които чакаха. Изглеждаха притеснени и тя си помисли за президента на фирмата за обувки и страха му да не изгуби услугите на ССД. Изведнъж всички почти едновременно обърнаха главите си по посока на рецепцията. Фокусът на вниманието им бе дребен мъж, младолик и в добра физическа форма, който влезе във фоайето и се запъти директно към Сакс и Пуласки. Правеше големи крачки. Кимаше и се усмихваше, поздравяваше кратко (обръщайки се на малко име) почти всички.

Кандидат за президент. Това беше първото впечатление на Амелия.

Дребосъкът спря едва когато стигна до тях.

— Добро утро. Аз съм Андрю Стърлинг.

— Детектив Сакс. Това е полицай Пуласки.

Стърлинг беше с няколко сантиметра по-нисък от Сакс, но широкоплещест и изглеждаше в добра физическа форма. Носеше безупречно изгладена бяла риза с колосани маншети и яка. Ръцете му изглеждаха мускулести — ръкавите на сакото му бяха изпънати. Не носеше украшения. Усмихна се непринудено и около очите му се появиха фини бръчици.

— Заповядайте в кабинета ми.

Беше собственик на такава голяма компания… но въпреки това идваше да ги посрещне лично, вместо да изпрати някой подчинен да ги ескортира до тройната му зала.

Стърлинг се движеше бодро по широките, тихи коридори. Поздравяваше всеки служител, понякога се интересуваше как е минал уикендът. Те сякаш изяждаха с поглед усмивките му, когато му кажеха, че са прекарали добре, и изражението му на съчувствие, ако му съобщяха за болен роднина или пропуснат мач. Бяха десетки и той проявяваше личен интерес към всеки от тях.

— Здравей, Тони — каза на един чистач, който изсипваше кошче с нарязани документи в голям найлонов плик.

— Гледа ли мача?

— Не, Андрю, пропуснах го. Имах много работа.

— Може би трябва да направим уикендите по три дни — пошегува се Стърлинг.

— Гласувам с две ръце за това, Андрю.

Продължиха по коридора.

Сакс се съмняваше, че познава толкова хора в полицейското управление, колкото Стърлинг поздрави по време на петминутната им разходка.

Обзавеждането на компанията беше оскъдно: малки, стилни снимки и скици — нито една цветна — като миниатюрни петна върху безупречно белите стени. Мебелировката, също черно-бяла, беше семпла — и скъпа: „Икеа". Това бе един вид послание, предположи Сакс, но й се струваше твърде неприветливо.

Докато вървяха, тя си припомни какво бе научила през нощта, след като пожела лека нощ на Пам. Биографията на Стърлинг, изтеглена от Интернет, беше оскъдна. Бил много затворен — по-скоро като Хауард Хюс, отколкото като Бил Гейтс. Ранните му години бяха загадка. Тя не намери нищо за детството или за родителите му. Няколко статии даваха откъслечна информация за юношеството му. Започнал да работи на седемнайсет години: главно като търговски пътник и в телевизионния маркетинг, като постепенно продавал все по-скъпи продукти. Накрая — компютри. За хлапе със „седем осми завършена бакалавърска степен", както веднъж се изразил пред пресата, Стърлинг се смятал за добър търговец. Върнал се в колежа, завършил последната една осма от образованието си, после взел магистърска степен по информатика и инженерни науки за рекордно кратък срок. Статиите бяха все в поучителния стил на Хорейшо Алджър и включваха само подробности, възхваляващи ума и находчивостта му като бизнесмен.

Когато станал на двайсет, дошло „голямото пробуждане", както сам се изразяваше (малко в стила на китайски комунистически диктатор, помисли си Сакс). Стърлинг продавал много компютри, но не достатъчно, за да бъде доволен. Защо не печелел повече? Не бил мързелив. Не бил глупав.

Накрая осъзнал къде е проблемът: работел неефективно.

Същото се отнасяло за много други търговци.

Затова Стърлинг се научил да програмира и прекарвал седмици наред по осемнайсет часа на ден в една тъмна стаичка да пише софтуер. Заложил всичко и създал собствена фирма, основана на един принцип, глупав или гениален, още не можел да каже. Най-ценният й актив не бил собственост на фирмата, а на милиони други хора и в по-голямата си част безплатен — информацията за самите тях. Стърлинг започнал да събира база данни за потенциалните клиенти на определени отрасли от услугите и производството, демографски данни за района, където живеели, информация за доходите им, семейното им положение, превратностите във финансовото, юридическото и данъчното им състояние и много други неща — в личен и професионален план — всичко, което можел да купи, открадне или придобие по друг начин. „Ако има някакъв факт, искам да го знам" — обичал да казва.

Програмите, които пишел, ранната версия на системата за управление на бази данни „Уочтауър", били революционни за времето си и надскачали с много нашумялата SQL (произнасяно „Сикуъл", както научи Сакс). За броени минути „Уочтауър" решавала на кои потребители си струва да се обаждаш и как да ги прилъжеш и кои са неблагонадеждни (но имената им пак се продавали на други фирми за техните маркетингови цели).

Компанията растяла като чудовище в научнофантастичен филм. Стърлинг я преименувал на ССД, преместил седалището й в Манхатън и започнал да привлича в империята си по-малки фирми от информационния бизнес. Макар и трън в очите на организациите за защита на личната тайна, те не могли да уличат ССД в злоупотреби, както при скандала с „Енрон". Служителите трябвало да заслужат заплатите си — никой не получавал неприлично високи уолстрийтски бонуси — но ако фирмата печелела, печелели и те. ССД осигурявала обучение и консултации при покупка на жилище, стипендии за децата, а родителите получавали едногодишни отпуски по майчинство или бащинство. Компанията станала известна с фамилиарното общуване с работещите в нея и Стърлинг насърчавал вземането на работа на съпрузи, родители и деца. Всеки месец организирал безплатни курсове за мотивация и сплотяване на колектива в луксозни курорти.

Управителният директор не говорел за личния си живот, но Сакс научи, че не пушел, не пиел и никой не го бил чувал да изрече неприлична дума. Живеел скромно, вземал удивително малка заплата и държал богатството си под формата на акции в ССД. Избягвал висшето общество. Нямал луксозна кола и частен самолет. Въпреки уважението му към семейството Стърлинг се развеждал два пъти и в момента бил неженен. Имаше противоречиви данни дали има деца. Имал няколко къщи, но пазел местонахождението им в тайна. Може би защото познаваше силата на информацията, Андрю Стърлинг съзнаваше и опасностите от нея.

Стърлинг, Сакс и Пуласки стигнаха до дъното на дълъг коридор и влязоха в приемна с две бюра, всяко от които беше покрито с безупречно подредени купчинки листове и папки. Само един от секретарите беше в стаята — хубав младеж със строг костюм. На табелката на ревера му пишеше „Мартин Койл". Неговото работно място беше по-спретнатото — дори многобройните книги в секцията зад гърба му бяха подредени по височина, развеселена забеляза Сакс.

— Андрю. — Той кимна за поздрав на шефа си, без да обръща внимание на полицаите. — Телефонните ти съобщения са на компютъра ти.

— Благодаря. — Стърлинг погледна другото бюрото. — Джеръми провери ли ресторанта за коктейла с пресата?

— Да, тази сутрин. Отиде да занесе едни документи в адвокатската фирма. За другата работа.

Сакс се удиви, че Стърлинг има двама лични асистенти: очевидно единият се занимаваше с вътрешните дела, а другият — с външните. В полицията няколко детективи използваха една секретарка, ако изобщо имаха такава.

Влязоха в личния кабинет на Стърлинг, който не беше по-голям от всеки друг, който бе видяла във фирмата. Стените бяха голи. Въпреки воайорското прозорче на кулата от емблемата на ССД, прозорците на Стърлинг бяха със спуснати завеси, закриващи прекрасната гледка към града. Сакс потрепери от лек пристъп на клаустрофобия.

Стърлинг седеше на обикновен дървен стол, не на въртящ се кожен трон. Кимна им към други два, които поне бяха тапицирани. Зад него имаше етажерка с книги, които, странно, бяха подредени с гърбовете нагоре, а не напред. Посетителите можеха да видят какво чете само ако го заобиколят и погледнат отгоре или извадят някоя книга.

Стърлинг кимна към една кана и половин дузина захлупени чаши.

— Това е вода. Но ако искате кафе или чай, ще поръчам да принесат.

Да „принесат"? Сакс не си спомняше да е чувала друг да използва тази дума.

— Не, благодаря.

Пуласки поклати глава.

— Извинете. Само за момент. — Стърлинг вдигна слушалката на телефона си и набра номер. — Анди? Търсил си ме.

По тона му Сакс предположи, че разговаря с някой близък сътрудник, макар че очевидно говореха за бизнес. Стърлинг не издаваше никаква емоция.

— Аха. Е, ще се наложи да го направиш, струва ми се. Тези числа ни трябват. Знаеш, че не спят. Всеки ден измислят нещо… Добре.

Затвори и забеляза, че Сакс го наблюдава изпитателно.

— Синът ми работи във фирмата — обясни.

Кимна към една снимка на бюрото, на която позираше с хубав, строен младеж, който много приличаше на него. И двамата носеха фланелки с емблемата на ССД, вероятно бяха на някоя фирмена екскурзия. Стояха един до друг, но между тях нямаше физически контакт. И драмата бяха сериозни.

Значи една мистерия за личния му живот бе разбулена.

— Така — каза Стърлинг, като погледна Сакс. — Какъв е проблемът? Споменахте престъпление.

Тя обясни:

— През последните няколко месеца в града бяха извършени няколко убийства. Смятаме, че някой е използвал информацията от вашите компютри, за да си набележи жертвите, убил ги е, а после с помощта на тази и друга информация е уличил невинни хора за своите престъпления.

Човекът, който знае всичко…

— Информация ли? — Загрижеността му изглеждаше искрена. Объркването също. — Не съм убеден, че е възможно да стане, но разкажете ми по-подробно.

— Убиецът е знаел точно какви стоки са купували жертвите и е подхвърлил следи от тях в жилищата на невинни хора, за да ги уличи в убийствата.

От време на време веждите над смарагдовите очи на Стърлинг се сближаваха. Подробностите за кражбите на картината и монетите и за двете изнасилвания, изглежда, силно го разтревожиха.

— Ужасно… — Потресен от новината, той отмести очи. — Изнасилвания?

Сакс кимна мрачно и обясни, че ССД изглежда единствената фирма в района, която е притежавала цялата информация, необходима на убиеца.

Той потърка лицето си и бавно кимна:

— Разбирам безпокойството ви… Но нямаше ли да е по-лесно за убиеца, ако просто проследи хората, които иска да уличи, и да види какво купуват? Или да проникне в компютрите им, да разбие пощенските им кутии, домовете им, да запише регистрационните номера на автомобилите им от улицата?

— Точно в това е проблемът. Би могъл. Но в такъв случай ще се наложи да направи всички тези неща, за да се добере до информацията, която му трябва. Извършил е най-малко четири престъпления, а подозираме, че може да има и още. Това означава актуална информация за четирите жертви и четиримата мъже, които е искал да натопи. Най-ефикасният начин да се сдобие с тази информация е чрез мина за данни.

Стърлинг се усмихна.

Сакс се намръщи и вдигна вежди.

— Нямам нищо против този термин: „мина за данни". Пресата го измисли и сега се използва навсякъде.

Двайсет милиона резултата от търсачката в Интернет…

— Аз обаче предпочитам да наричам ССД „доставчик на знание". Като доставчиците на Интернет.

Сакс изпита странно усещане: Стърлинг сякаш се засегна. Прииска й се да му обещае, че повече няма да използва тази дума.

Той оправи една купчинка листове на изрядното си бюро. Отначало тя си помисли, че са празни, но после видя, че са обърнати надолу.

— Повярвайте ми, ако някой от ССД е замесен в това, аз не по-малко от вас искам да разбера кой е. Това може да ни се отрази много зле. Доставчиците на знание напоследък не се ползват с добро мнение в пресата и Конгреса.

— Първо — каза Сакс, — убиецът вероятно е купил повечето предмети с пари в брой. Почти сме сигурни.

Стърлинг кимна:

— Да, не би искал да оставя следи.

— Именно. Обувките обаче ги е купил с поръчка по пощата или в Интернет. Сигурно имате списък на хората, които са закупили обувки от тази марка и с този номер в Ню Йорк. — Тя му даде лист с описание на обувките „Олтън", „Бас" и „Шуър-трак". — Един и същи човек е купил и трите чифта.

— За какъв период?

— Три месеца.

Стърлинг се обади по телефона. Проведе кратък разговор и след по-малко от шейсет секунди вече гледаше монитора на компютъра си. Завъртя го към Сакс, макар че не й беше много ясно какво вижда — низове от числа и букви с информация за различни продукти.

Стърлинг поклати глава:

— Продадени са около осемстотин чифта „Олтън", хиляда и двеста чифта „Бас" и двеста чифта „Шуър-трак". Но никой не е купил и от трите модела. Дори няма такъв, който да е купил два от тях.

Райм беше предположил, че убиецът, използващ информация от ССД, е заличил следите си, но все пак се надяваха да открият нещо. Загледана в числата, Сакс се запита дали убиецът не е поръчал обувките, използвайки метода на кражба на самоличност, който беше усъвършенствал върху Робърт Йоргенсен.

— Съжалявам.

Тя кимна.

Стърлинг взе сребърна химикалка и придърпа към себе си един бележник. Грижливо записа нещо, което Сакс не успя да разчете, погледна листа и кимна замислено.

— Предполагам, мислите, че престъпникът е външен човек, който е проникнал при нас, наш служител, клиент или хакер. Така ли е?

Рои Пуласки погледна Сакс и отговори:

— Да, така е.

— Добре. Да разнищим този проблем. — Стърлинг погледна часовника си „Сейко". — Искам да поговорим с още няколко души. Ще трябва да изчакате няколко минути. По това време в понеделник провеждаме вдъхновенията си.

— Вдъхновения ли? — не разбра Пуласки.

— Мотивационни срещи на груповите отговорници с персонала. Скоро трябва да свършат. Започват точно в осем. Понякога продължават по-дълго от обикновено. Зависи от отговорника… — Стърлинг се наведе над един микрофон. — Команда, интерком, Мартин.

Сакс едва не се изсмя. Бизнесменът използваше същата гласоразпознавателна система, каквато имаше Райм.

— Да, Андрю? — чу се глас от високоговорителя на бюрото.

— Извикай ми Том, Том от охраната. И Сам. На вдъхновение ли са?

— Не, Андрю. Сам вероятно ще остане до края на седмицата във Вашингтон. Ще се върне най-рано в петък. Марк, заместникът му, е тук.

— Изпрати него тогава.

— Добре, сър.

— Команда, интерком, затвори. — Стърлинг се обърна към Сакс: — Само минутка.

Тя предположи, че когато Андрю Стърлинг повика някого, въпросният служител се явява доста бързо. Той записа още нещо. Сакс се загледа в емблемата на компанията на стената. Докато Стърлинг пишеше, тя отбеляза:

— Интересна ми е тази емблема. Кулата с прозореца. Какво символизира?

— От една страна, търсенето на данни. Но от друга… — Той се усмихна; явно му доставяше удоволствие да обяснява. — Чували ли сте за понятието „счупения прозорец" в социалната психология?

— Не.

— Научих го преди години и то се запечата в съзнанието ми. Основното е, че за да подобриш състоянието на обществото, трябва да се съсредоточиш върху дребните неща. Ако ги контролираш — ако ги подобриш — ще последват и по-големи промени. Да вземем кварталите с голяма престъпност. Можете да хвърляте милиони за полицейски патрули и охранителни камери, но те ще си останат мизерни и опасни. Вместо милиони долари дайте няколко хиляди за поправка на прозорци, пребоядисване, почистване на входовете. Може да изглеждат козметични мерки, но хората ще забележат. Ще започнат да се гордеят с квартала си. Ще започнат да подават сигнали, когато видят нарушители на реда или някого, който не полага грижи за собствеността си. Сигурно знаете, че това беше основната мярка за ограничаване на престъпността в Ню Йорк през деветдесетте години. И постигна ефект.

— Андрю? — прозвуча гласът на Мартин от интеркома. — Том и Марк са тук.

— Да влязат — нареди Стърлинг. Постави пред себе си бележника, на който беше водил записки, и се усмихна тъжно на Сакс. — Да видим дали някой е надничал през нашия прозорец.

19

На вратата се позвъни и след малко Том въведе млад мъж около трийсетте, с рошава кестенява коса, дънки, фланелка на Шантавия Ал Янкъвик и опърпано кафяво яке.

В наши дни човек не може да се занимава с криминалистика, ако не разбира от компютри, но както Купър, така и Райм си даваха сметка колко ограничени са познанията им. Когато осъзнаха компютърната връзка в случай „Пет-двайсет и две", Селито се беше обърнал към отдела за компютърна престъпност на нюйоркската полиция, елитна група от трийсет и двама детективи и помощен персонал.

Родни Шарнек влезе в стаята, погледна най-близкия монитор и каза:

— Привет — сякаш говореше на машината.

Когато погледна Райм, не прояви никакъв интерес към физическото му състояние, само към безжичното контролно устройство, свързано с облегалката на едната му ръка. То изглежда го впечатли.

— В почивка ли си? — попита Селито с явно неодобрение, като погледна дрехите му.

Райм знаеше, че детективът е от старата школа — смяташе, че полицаят трябва да бъде облечен подобаващо.

— Почивка ли? — отговори Шарнек, без да разбере намека. — Не. Защо да съм в почивка?

— Просто си помислих.

— Аха. Добре, каква е интригата?

— Искаме да заложим капан.

Идеята на Линкълн Райм да отидат в централата на ССД и да попитат дали убиецът не е от техните служители не беше толкова наивна, колкото изглеждаше. Когато прочете в сайта на компанията, че програмата „Пъблик шуър" обслужва полицията, той бе предположил, че Нюйоркското полицейско управление също е сред клиентите им. Ако беше вярно, убиецът можеше да има достъп до полицейска информация. Едно кратко обаждане бе достатъчно, за да потвърди, че нюйоркската полиция е клиент на фирмата. Софтуерът „Пъблик шуър" и консултантите на ССД извършваха информационни услуги за полицията — управление на данни и обработка на доклади и архиви. Ако патрулиращ полицай на улицата искаше да провери дали срещу дадено лице има заповед за задържане или детектив, незапознат със системата, искаше да прегледа документацията по някое убийство, „Пъблик шуър" им помагаше да получат информация на компютъра в кабинета или в патрулната кола, дори на портативния компютър или мобилния телефон, и това ставаше за броени минути.

Като изпрати Сакс и Пуласки във фирмата да разпитат кой би могъл да има достъп до информацията за жертвите, той се надяваше, че обект 522 ще научи, че полицията е по следите му, и ще се опита да проникне в полицейските компютри чрез „Пъблик-шуър", за да провери докладите от разследването. Ако го направеше, можеха да засекат кой е имал достъп до файловете.

Райм обясни ситуацията на Шарнек, който кимна с разбиране — сякаш всеки ден залагаше капани. Когато чу името на фирмата, чрез която е действал убиецът обаче, се стъписа:

— ССД? Най-голямата мина за данни в света? Имат информация за всяко Божие чедо.

— Това проблем ли е?

Безгрижното изражение на компютърния специалист се смени с безпокойство и той отговори:

— Надявам се.

Веднага се зае със залагането на клопката, като обясняваше какво прави. Извади от файловете всички подробности за разследването, които не трябваше да достигнат до извършителя, и ги прехвърли ръчно на друг компютър, който не беше свързан в Интернет. После маркира файла „Изнасилване и убийство на Майра Уайнбърг" на сървъра на полицейското управление като особено важно разследване. Добави няколко подфайла, за да изкуши убиеца: „Местонахождение на заподозрените", „Анализ на уликите" и „Свидетели", които съдържаха само общи бележки. Ако някой проникнеше в този файл — по официалния път или незаконно — Шарнек веднага щеше да получи данни за серийния номер на компютъра и местоположението му. Можеха да разберат дали онзи, който проверява информацията, е полицай, свързан с разследването, или външен човек. Ако беше външен, Шарнек незабавно щеше да уведоми Райм и Селито, които да изпратят специалния отряд на мястото. Компютърният специалист включи във файла и много публично достъпни данни за ССД — в закодиран вид, за да принуди убиеца да остане по-дълго включен в системата, докато ги разкодира. Така шансът да го заловят се увеличаваше.

— Колко време ще отнеме?

— Петнайсет-двайсет минути.

— Добре. След като свършиш, искам да проверя дали някой може да е проникнал в системата отвън.

— В системата на ССД ли?

— Да.

— Те имат защитни системи за защитите на защитите си.

— Въпреки това трябва да се провери.

— Добре, но в случай че убиецът е вътрешен човек, сигурно не искате да се координирам с тях.

— Точно така.

Шарнек се умърлуши.

— Значи направо да се опитам да проникна.

— Можеш ли да го направиш законно?

— И да, и не. Само ще тествам „стените". Не е престъпление, ако не проникна в системата им и не ги изнеса в някое скандално телевизионно предаване, в който случай всички ще завършим зад решетките… Или по-лошо — добави заплашително.

— Добре, но първо искам капана. Веднага.

Райм погледна часовника. Сакс и Пуласки вече бяха разгласили новината за престъплението в „Сивата скала".

Шарнек извади голям преносим компютър от раницата си и го постави на близката маса.

— Ще може ли малко… О, благодаря.

Том тъкмо влизаше с кафеварка и чаши.

— Точно за това щях да помоля. С повече захар и без мляко. Смотанякът си остава смотаняк, дори когато е ченге. Така не усвоих този навик, наречен сън. — Сложи си порядъчно количество захар, разбърка и изпи половината чаша на един дъх. Том му доля. — Благодаря. Така, да видим сега какво имаме. — Погледна компютъра, на който работеше Купър. — Ох.

— Защо „ох"?

— Това да не е кабелен модем с едно цяло и пет мегабайта в секунда. Знаете ли, че вече има и цветни монитори? И измислиха едно нещо, дето се казва Интернет.

— Много смешно — измърмори Райм.

— Обадете ми се, когато приключи разследването. Ще сменим някои неща и ще вкараме по-бърз ЛAH."

Шантавия Ал, ЛАН…

Шарнек си сложи очила с матови стъкла, свърза компютъра си със системата на Райм и започна да трака на клавиатурата. Райм забеляза, че някои букви са се изтрили, а контактната пластина беше силно изцапана от потни ръце. По клавиатурата се виждаха трохи.

Той погледна Селито, чието изражение казваше: „Всеки луд с номера си."

* * *

Първият от двамата мъже, които влязоха в кабинета на Андрю Стърлинг, беше строен, на средна възраст, с безизразно лице. Приличаше на бивш полицай. Другият, по-млад и предпазлив, бе младши ръководен кадър в голяма фирма. Приличаше на русия брат от онзи телевизионен сериал — „Фрейзър".

За първия Сакс почти беше познала — Том О'Дей бе работил във ФБР, а сега оглавяваше охраната на ССД. Вторият се казваше Марк Уиткъм и беше заместник-началник на Отдела за законов надзор във фирмата.

Стърлинг обясни:

— Том и неговите момчета ни пазят от външни хора с лоши помисли. Отделът на Марк се грижи ние да не направим нещо лошо на някого извън фирмата. В този бизнес стъпваме в минно поле. Сигурен съм, че сте ни проучили и знаете, че дейността ни е регулирана от стотици щатски и федерални закони и разпоредби за личната тайна: законът „Греъм, Лийч, Блайли" за недобросъвестното използване на лична информация, Законът за добросъвестно определяне на кредитния рейтинг, Законът за достъпността и отчетността на здравните застраховки, Законът за защита на личната тайна на шофьорите. Има и много щатски закони. Отдел „Законов надзор" се грижи да знаем какви са правилата и да ги спазваме.

„Чудесно — помисли си Сакс. — Тези двамата бързо ще разпространят новината за разследването и ще подмамят убиеца в капана."

Като въртеше нервно бележника си в ръце, Марк Уиткъм каза:

— Искаме да сме сигурни, че когато Майкъл Мур направи филм за доставчиците на данни, ние няма да сме главният герой.

— Не го споменавай дори на шега — засмя се Стърлинг, макар че на лицето му личеше загриженост. Обърна се към Сакс: — Мога ли да им кажа това, за което ме информирахте?

— Да, моля ви.

Той им разказа сбито и ясно за разследването. Беше запомнил всичко, което му бе казала, до марките на подхвърлените улики.

Уиткъм слушаше намръщено. О'Дей запази непроницаемо изражение. Сакс беше убедена, че поведението на агентите във ФБР не се усвоява, а е заложено генетично.

Стърлинг каза твърдо:

— Така. Това е проблемът. Ако ССД е замесена по някакъв начин, искам да знам и да се намери решение.

Сетихме се за четири възможни източника на риск: хакери, лица, проникнали отвън, служители и клиенти. Какво мислите?

О'Дей заговори:

— Да вземем първо хакерите. Компютърната ни система има най-добрата защита, която може да се намери. По-добра от защитите на „Майкрософт" и „Сън". Използваме доставчик от Бостън, който ни осигурява безопасен достъп до Интернет. Искам да ви кажа, че сме като мишена в компютърна игра — всеки хакер на света иска да проникне в компютрите ни. Но откакто се преместихме в Ню Йорк преди пет години, никой не е успял. Имали сме няколко случая на проникване в административните ни сървъри за по десет-петнайсет минути. Но нито едно проникване в „Инър-съркъл", основната ни база данни, а това е трябвало да направи вашият извършител, за да се добере до информацията, необходима за тези престъпления. Освен това не би могъл да я събере с едно проникване — трябва да влезе поотделно най-малко в три или четири отделни сървъра.

Стърлинг добави:

— Колкото до външен човек, който да проникне в сградата, това също е невъзможно. Използваме същата охранителна система, както Агенцията за национална сигурност. Имаме петнайсет щатни охранители и двайсет на непълен щат. Освен това външен човек не може да се доближи до сървърите на „Инър-съркъл". Регистрираме всеки и не позволяваме на никого да се движи свободно, дори на клиентите.

По-рано Сакс и Пуласки бяха ескортирани до фоайето на последния етаж на небостъргача от един от тези охранители — навъсен младеж, чиято бдителност не се повлия нито на йота от факта, че са полицаи.

О'Дей отбеляза:

— Имахме един инцидент преди три години. Но нищо сериозно. — Погледна Стърлинг. — Онзи репортер.

— Да, някакъв нахален журналист от един местен вестник — обясни Стърлинг. — Пишел статия за кражбите на самоличност и си наумил, че ние сме самият дявол. „Аксиом" и „Чойспойнт" бяха достатъчно разумни, за да не го допуснат в централите си. Но аз вярвам в свободата на словото и затова го приех… Отиде до тоалетната и каза, че се загубил по пътя. Когато дойде, изглеждаше много весел. Но нещо не беше наред. Охраната претърси куфарчето му и намери фотоапарат. Беше направил снимки на бизнеспланове, защитени от Закона за търговската тайна и дори на кодове за достъп.

— Това не само му струва работата — намеси се О'Дей, — ами и го осъдихме за престъпно проникване. Лежа шест месеца. Доколкото ми е известно, още не си е намерил постоянна работа като журналист.

Стърлинг леко наклони глава и погледна Сакс:

— Гледаме на сигурността много, много сериозно.

На вратата се показа някакъв младеж. Отначало тя си помисли, че е Мартин, секретарят, но после видя, че се е объркала заради приликата в телосложението и черния костюм.

— Андрю, извинявай, че те прекъсвам.

— О, Джеръми.

Аха, значи вторият асистент. Той погледна униформата на Пуласки, след това — Сакс. После като Мартин осъзна, че шефът му няма намерение да го представи на гостите, затова престана да им обръща внимание.

— Карпентър — каза Стърлинг. — Трябва да го видя днес.

— Добре, Андрю.

Щом младежът излезе, Сакс попита:

— Ами служители? Имали ли сте проблеми с някого?

— Внимателно проверяваме всичките си хора — обясни директорът. — Не назначавам никого, който е имал проблеми със закона, освен пътни нарушения. А проверките на благонадеждността са наша специалност. Но дори наш служител да иска да проникне в „Инър-съркъл", би било невъзможно да открадне данни оттам. Марк, разкажи й за хранилищата.

— Разбира се, Андрю. — Уиткъм обясни: — Имаме бетонни стени.

— Не съм наясно с компютърната терминология.

Той се засмя:

— Не, не, говоря буквално. Истински бетонни прегради. Стени и плочи. Когато получим данните, ние ги сортираме и ги съхраняваме на физически разделени места. Ще разберете по-добре, ако ви разкажа как работи ССД. Както знаете, информацията е основният ни капитал. Ако някой успее да копира данните от „Инър-съркъл", ще фалираме за броени дни. Затова правило номер едно е: „Пази капитала", Така… откъде идват данните? От хиляди източници: кредитни компании, банки, държавни архиви, магазини, фирми за поръчки по Интернет, съдилища, управления за регистрация на автомобили, болници, застрахователни компании. За нас всяко събитие, което води до създаване на данни, е транзакция. Това може да е обаждане на номер за безплатни услуги, регистриране на кола, искане за покриване на медицински разходи, подаване на съдебна жалба, раждане, сватба, покупка, връщане на стока, оплакване… Във вашия занаят транзакцията може да бъде изнасилване, грабеж, убийство — всяко престъпление. Също откриване на досие, избиране на съдебни заседатели, дело, присъда… Когато получим данни за транзакция, те отиват първо в Приемния център, където се оценяват. От съображения за сигурност имаме политика за маскиране на данните — заменяме името на човека с код.

— Социалноосигурителният номер?

По лицето на Стърлинг премина следа от емоция, първата, която Сакс виждаше.

— О, не — намеси се той. — Те са създадени само за целите на пенсионното осигуряване. Преди цяла вечност. По случайност са се наложили като идентификационни номера. Неточни, лесни за открадване или купуване. Опасни са — все едно да държиш зареден пистолет вкъщи. Нашите кодове се състоят от шестнайсет цифри. Деветдесет и осем процента от пълнолетните американци имат номер в ССД. Сега всяко дете, чието раждане се регистрира — където и да било в Северна Америка — автоматично получава код.

— Защо шестнайсет цифри? — попита Пуласки.

— Дава възможност за разширяване — обясни Стърлинг. — Така сме сигурни, че няма да останем без числа. Можем да дадем около един квинтилион номера. По-скоро на Земята няма да остане място за живеене, отколкото кодовете на ССД да свършат. Това кодиране увеличава сигурността на системата и ускорява обработването на данните. Освен това така се избягва субективният елемент и се предотвратява тенденциозното вземане на решения. Психологически всички ние имаме предварителна нагласа към имена като Адолф, Бритни, Шакила или Диего, дори без да познаваме съответния човек. Числата елиминират тази предубеденост. И увеличават ефикасността. Моля те, продължи, Марк.

— Разбира се, Андрю. След като името бъде заменено с код, Приемният център оценява транзакцията, решава към коя група спада и изпраща данните за нея в един или повече от три отделни района — нашите информационни хранилища. В хранилище А съхраняваме данните за личния живот. В хранилище В — финансовите. Например заплати, влогове, застраховки. В хранилище С са данните от обществените и държавните архиви.

— После данните се прочистват — отново се намеси Стърлинг. — Примесите се премахват и информацията се уеднаквява. Например в някои бланки полът се означава с „Ж". В други — като „Жена". Понякога е с единица или нула. Трябва да бъде само по един начин…. Освен това премахваме примесите — това са нечистите данни. Могат да са грешни, да съдържат твърде много или твърде малко подробности. Примесите са замърсяване и трябва да се премахват. — Изрече тези думи твърдо, отново някакъв признак на емоция. — След това данните стоят в някое от хранилищата ни и чакат, докато на някой клиент не му потрябва предсказание.

— Какво искате да кажете? — попита Пуласки.

Стърлинг обясни:

— През седемдесетте години компютърните архиви даваха на фирмите анализи за миналото. През деветдесетте данните започнаха да показват какво се случва в момента. Това е по-полезно. Сега сме в състояние да предсказваме какво ще направят потребителите и помагаме на клиентите си да се възползват от това.

— Значи не просто предсказвате бъдещето — отбеляза Сакс, — а се опитвате да го промените.

— Точно така. Но защо му е иначе на човек да ходи на врачка?

Лицето му беше спокойно, почти развеселено. Въпреки това тя се почувства неловко, спомни си срещата с федералния агент в Бруклин миналия ден. Сякаш обект 522 бе направил точно това — беше предсказал, че ще има стрелба.

Стърлинг даде знак на Уиткъм, който продължи:

— Така… значи данните, които не съдържат имена, а само числа, отиват в три различни хранилища на различни етажи в различни зони на охрана. Служител в хранилището за данни от обществените архиви няма достъп до хранилището за лични данни или финансовия. Освен това никой в хранилищата няма достъп до информацията в Приемния център и не може да свърже името и адреса с шестнайсетцифровия код.

— Затова Том каза, че ако е хакер, трябва да проникне в компютрите на всички хранилища поотделно — вметна Стърлинг.

О'Дей добави:

— Охраната работи денонощно. Веднага разбираме, ако някой без право на достъп се опита да влезе в някое от хранилищата. Ако има такъв, незабавно ще бъде уволнен и може би арестуван. Освен това от компютрите в хранилищата не може да се сваля информация — нямат портове — а дори да успеете да разбиете някой от сървърите и да извадите твърдия диск, няма как да го изнесете. Претърсваме всички — всеки служител, висш началник, охранител, чистач, портиер. Дори Андрю. Имаме скенери за метал и за плътни предмети на всички входове на хранилищата и Приемния център — дори на аварийните изходи.

Уиткъм отново взе думата:

— Имаме и генератор на магнитно поле, през което всеки минава. Той изтрива всички цифрови данни от всяко цифрово устройство, което носите: „Айпод", телефон или харддиск. Не, никой не може да изнесе от тези стаи дори един килобайт информация.

Сакс отбеляза:

— Значи да се откраднат данни от тези хранилища — независимо дали от външен човек, служител или хакер — е почти невъзможно.

Стърлинг кимна:

— Данните са единственият ни капитал. Пазим ги като свещена реликва.

— Какво мислите за четвъртия сценарий? Ако убиецът работи за някой клиент.

— Както каза Том, съдейки по начина на действие на този човек, той трябва да има достъп до досиетата в „Инър-съркъл" както на жертвите, така и на хората, които са били арестувани за престъпленията му.

— Да.

Стърлинг вдигна ръцете си, сякаш изнасяше лекция:

— Обаче клиентите нямат достъп до досиетата. Те и без това не им трябват. „Инър-съркъл" съдържа сурови данни, които не им служат за нищо. На клиентите им трябва анализът на данните. Използват „Уочтауър" — това е нашата система за управление на бази данни — и други програми като „Екс-пектейшън" и ФОРТ. Те търсят в „Инър-съркъл", намират необходимите данни и ги привеждат в използваема форма. Ако ви харесва сравнението с минната индустрия, „Уочтауър" изкопава тонове пръст и камъни, за да отсее златните парченца.

— Добре, но ако ваш клиент купи, да кажем, списъци за директен маркетинг, това ще му даде достатъчно информация за жертвите, за да извърши престъпленията, нали? — Кимна към списъка на уликите, който беше показала на Стърлинг. — Например извършителят може да получи списъци на всички, които са купили такава пяна за бръснене, презервативи, тиксо, маратонки и така нататък.

Той вдигна вежди:

— Хъм. Би било огромно количество работа, но теоретично е възможно… Добре. Ще ви дам списък на всичките ни клиенти, които са купили списъци, съдържащи имената на жертвите, през последните… да речем — три месеца? Не, може би шест.

— Това би трябвало да свърши работа.

Амелия започна да рови в куфарчето си — значително по-неподредено от бюрото на Стърлинг — и извади списък на жертвите и уличените невинни хора.

— Според договора с клиентите ни сме упълномощени да даваме информация за тях. Законово няма да има проблем, но ще са ни нужни няколко часа.

— Благодаря. Един последен въпрос за служителите ви… Въпреки че нямат достъп до хранилищата, могат ли да отварят досиетата на служебните си компютри.

Стърлинг кимна, впечатлен от досетливостта й, въпреки че въпросът намекваше, че убиецът може да е служител на фирмата.

— Повечето служители не могат — все пак трябва да пазим информацията си. Няколко обаче имат така нареченото „разрешение за неограничен достъп".

Уиткъм се усмихна:

— Да, но помисли кои са те, Андрю.

— Щом има проблем, трябва да обмислим всички възможности.

Уиткъм се обърна към Сакс и Пуласки:

— Работата е там, че хората с неограничен достъп са все членове на ръководството. Работят във фирмата от години. Като семейство сме. Ходим на партита заедно, на мотивационна почивка…

Стърлинг вдигна ръка, за да го прекъсне:

— Трябва да проверим и тази възможност, Марк. Искам проблемът да бъде отстранен. Искам отговор.

— Кой има неограничен достъп? — попита Сакс.

Той сви рамене:

— Аз. Началникът на „Продажби", началникът на „Технически операции". Мисля, че и директорът на „Личен състав" може да извади някое досие, макар да съм сигурен, че не го е правил. Също началникът на Отдела за законов надзор, шефът на Марк.

Каза й имената.

Сакс погледна Уиткъм, който поклати глава:

— Аз нямам.

О’Дей също нямаше.

— Асистентите ви? — попита Сакс, имайки предвид Джеръми и Мартин.

— Не… Освен това хората от поддръжката — техниците. Обикновените служители не могат да сглобят досие, но отделът има двама главни техници, които могат. Единият работи дневна смяна, другият — нощна.

Даде й и техните имена.

Сакс погледна списъка.

— Има един лесен начин да се разбере дали са невинни.

— Как?

— Знаем къде е бил убиецът в неделя следобед. Ако имат алиби, всичко е наред. Позволете ми да ги разпитам. Още сега, ако може.

— Добре — каза Стърлинг и я погледна одобрително; това би било „просто" решение на неговия „проблем".

Изведнъж Сакс си даде сметка за нещо странно. Всеки път, когато я погледнеше от първата им среща тази сутрин, той я гледаше винаги в очите. За разлика от много — ако не и повечето — мъже, които познаваше, Стърлинг нито веднъж не огледа тялото й, нито веднъж не се опита да флиртува. Тя се почуди какви ли са предпочитанията му в леглото.

— Може ли да видя системата за сигурност в хранилищата?

— Разбира се. Само оставете пейджъра, телефона и миникомпютъра си навън. И всички електронни носители. В противен случай всичките данни ще бъдат изтрити. И ще ви претърсят, когато излизате.

— Добре.

Стърлинг кимна на О'Дей, който излезе за малко и се върна с намръщения охранител, който бе довел Сакс и Пуласки от просторното фоайе на първия етаж.

Стърлинг й отпечата временен пропуск, подписа го и го даде на охранителя, който й направи знак да го последва.

Сакс беше доволна, че Стърлинг не отхвърли молбата й. Имаше скрит мотив да иска да посети хранилищата. Така не само щеше да покаже на повече хора, че се води разследване — и при малко късмет да примами убиеца в клопката — а и можеше да разпита охранителя, да провери онова, което й бяха казали О’Дей, Стърлинг и Уиткъм.

Младежът обаче мълчеше — като дете, чиито родители са му заръчали да не говори с непознати.

Минаха през няколко врати, коридори, слязоха по стълбите два етажа по-надолу. Скоро Сакс загуби ориентация. Мускулите й изтръпнаха. Помещенията ставаха все по-тесни и мрачни. Клаустрофобията й се засили — в цялата „Сива скала" прозорците бяха малки, но тук, все по-близо до хранилищата за данни, изобщо нямаше. Тя си пое дълбоко въздух. Не помогна.

Погледна името на ревера на служителя.

— Мога ли да попитам нещо, Джон?

— Да, госпожо?

— Каква е тази работа с прозорците? Защо са толкова малки — а тук няма никакви?

— Андрю се опасява, че някой може да снима поверителна информация отвън, например кодовете за достъп. Или бизнесплановете.

— Наистина ли? Възможно ли е това?

— Не знам. Понякога ни карат да проверяваме — да оглеждаме околните балкони, прозорците на близките сгради. Досега не сме видели нищо подозрително. Но Андрю настоява да го правим редовно.

Хранилищата бяха зловещи места, всяко с различен цвят. Хранилището за лична информация беше синьо, финансовото — червено, за обществените и държавните данни — зелено. Залите бяха огромни, но това не намаляваше клаустрофобията й. Таванът бе нисък, помещенията — мрачни, пътеките между наредените в редици компютри — тесни. Чуваше се постоянно бръмчене, тих монотонен шум. Климатнчната инсталация работеше на пълни обороти, но беше задушно.

Сакс не беше виждала толкова много компютри през живота си. Бяха масивни бели кутии и всеки бе маркиран, но не с числа или букви, а с ваденки на анимационни герои — Човека-паяк, Батман, Барни Ръбъл, Бързоходеца и Мики Маус.

— Спондж Боб? — изненада се тя, като кимна към един.

Джон за пръв път се усмихна:

— Това е още едно ниво на сигурност, измислено от Андрю. Имаме хора, които денонощно следят мрежата за разговори и статии, свързани със ССД и „Инър-съркъл". Ако някой спомене фирмата и името на някой анимационен герой, например Уили Койота или Супермен, значи се интересува твърде много от компютрите ни. Имената се забелязват по-лесно, отколкото ако бяха само числа.

— Хитро.

Каква ирония: Стърлинг предпочиташе да означава хората с числа, а компютрите — с имена.

Влязоха в Приемния център, боядисан в сиво. Беше по-малък от хранилищата и тук беше още по-потискащо. Украсата също се състоеше само от емблемата на наблюдателна кула със светъл прозорец и голям портрет с усмихнатото лице на Андрю Стърлинг. Отдолу пишеше: „Вие сте номер едно!"

Може би ставаше дума за мястото на фирмата на пазара или за награда, която са спечелили. А може би беше лозунг за важността на служителите. Въпреки това на Сакс й звучеше зловещо — сякаш си влязъл в списък, в който не е хубаво да бъдеш.

Фобията й от затвореното пространство се засилваше и дишането й се учести.

— Потискащо, а? — попита охранителят.

Тя се усмихна:

— Малко.

— Всички вършим работата си, но никой не се застоява в хранилищата повече от необходимото.

След като разчупи леда и предразположи Джон да отговаря с повече от една сричка на въпросите й, Сакс го разпита за охраната, за да провери дали Стърлинг и другите двама са казали истината.

Изглежда, че всичко беше така, както казваха. Джон повтори обясненията на шефа си: Никой от компютрите в тази част на сградата нямаше дисково устройство или порт за източване на данни, само клавиатури и монитори. Помещенията бяха изолирани — нямаше възможност за проникване на радиосигнали. Джон потвърди и онова, което Стърлинг и Уиткъм й бяха казали, че сами по себе си данните, от което и да е от хранилищата или от Приемния център са неизползваеми. Мониторите нямаха някаква особена защита, но за да влезеш в хранилищата, трябваше да покажеш служебна карта, да въведеш парола и да преминеш през биометрично сканиране — или да те придружава едър охранител, който да следи всяко твое движение (както правеше Джон сега, и то немного дискретно).

Мерките за сигурност извън хранилищата също бяха затегнати, както й бяха казали началниците. На излизане Сакс и охранителят бяха претърсени и трябваше да минат през скенер за метал и устройства с дебела рамка, наречено „данночистител". Машината предупреди:

— При преминаване през системата всички цифрови данни на компютри, дискове, телефони и други устройства се изтриват безвъзвратно.

На връщане към кабинета на Стърлинг Джон й каза, че не е чувал досега някой да е прониквал в ССД. О’Дей периодично провеждал учебни акции за залавяне на нарушители. Както повечето служители от охраната, Джон не носеше оръжие, но Стърлинг беше наредил в сградата да дежурят поне двама въоръжени пазачи по всяко време на денонощието.

Когато влезе в кабинета на директора, тя завари Пуласки седнал на голям кожен диван. Макар че не беше дребен, той изглежда смален — като ученик, който чака пред кабинета на директора. В нейно отсъствие младият полицай бе поел инициативата да провери Самюел Броктън — шефа на Уиткъм — който имаше право на неограничен достъп. В момента беше във Вашингтон. От хотела казали, че по време на вчерашното убийство е закусвал в трапезарията. Сакс записа тази информация, после разгледа всички имена от списъка:

Андрю Стърлинг, президент, управителен директор;

Шон Касъл, началник отдел „Продажби и маркетинг“;

Уейн Джилеспи, директор на Технически отдел;

Самюел Броктън, директор на отдел „Законов надзор“, алиби —

от хотела потвърждават, че е бил във Вашингтон;

Питър Арлонсо-Кемпър, директор „Личен състав";

Стивън Шредер, главен техник, дневна смяна;

Фарук Мамеда, главен техник, нощна смяна.

Сакс каза на Стърлинг:

— Бих искала да говоря с тях колкото е възможно по-скоро.

Той се обади на асистента си и научи, че освен Броктън всички са в града. В момента Шредер оправяше някакъв проблем с хардуера в Приемния център, а Мамеда щеше да дойде на работа едва в три следобед. Стърлинг нареди на Мартин да извика всички останали за разговор със Сакс. Щеше да осигури и свободна зала.

Директорът инструктира компютърната система да изключи интеркома и каза:

— Добре, детективе. Време е да действате. Изчистете името ни… и заловете убиеца.

20

Родни Шарнек бе подготвил клопката и сега с безгрижно изражение се опитваше да проникне в главния сървър на ССД. Тактуваше си с крак и от време на време си подсвиркваше, което дразнеше Райм, но той реши да не закача рошавия младеж. Криминалистът бе известен с навика да си говори сам по време на оглед или когато обмисля различни подходи към разследването.

Всеки луд с номера си…

Някой позвъни — беше полицай от лабораторията в Куинс. Носеше малък подарък — улики от едно от по-ранните престъпления: един нож, оръжието на убийството от кражбата на монети. Другите веществени доказателства били „някъде на склад". Бяха подали заявление за издирването им, но не се знаеше кога (ако изобщо някога) ще се появят.

Райм накара Купър да подпише формуляра за съхранение на вещественото доказателство — дори след края на делото официалната процедура трябваше да се спазва.

— Странно, че повечето други улики липсват — отбеляза Райм, но осъзна, че като оръжие ножът е бил заключен в хранилището на лабораторията, докато другите предмети са били складирани на друго място като безопасни за живота.

Погледна таблицата на уликите.

— Намерили са от тази прах по острието на ножа. Да видим дали можем да разберем какво е. Но първо, каква е историята на самия нож?

Купър въведе информацията за производителя в оръжейната база данни на управлението.

— Китайско производство, продава се в хиляди магазини. Евтин е, затова можем да предположим, че е бил платен в брой.

— Е, не бях и очаквал някаква сензация. Да видим прахта.

Купър си сложи ръкавици и отвори пликчето. Внимателно изчетка дръжката на ножа, чието острие беше тъмнокафяво от кръвта на жертвата, и събра малко бяла прах върху един лист.

Райм обожаваше прахта. В криминологията този термин се отнася за твърди частици с размер под петстотин микрометра, включващи влакна от дрехи и тапицерии, люспици от човешка и животинска кожа, фрагменти от растения и насекоми, частици от изсъхнали екскременти, пръст и различни химикали. Някои се вдигат във въздуха като аерозол, други лесно се отлагат върху повърхности. Прахта може да причини здравословни проблеми — като пневмония — или да е взривоопасна (например брашнените частици в силозите за зърно), дори да причини промени в климата.

От гледна точка на криминологията благодарение на статичното електричество и други задържащи фактори прахта често се предава от извършителя на местопрестъплението и обратно, което я прави особено полезна за полицията. Като началник на отдела по криминалистика в Нюйоркското полицейско управление Райм бе създал голяма база данни за прахта, събрана от различни места в петте квартала на града, а също от някои части на Ню Джърси и Кънектикът.

По дръжката на ножа бяха полепнали съвсем малко частици, но Мел Купър събра достатъчно, за да пусне проба на апарата за газова хроматография, комбиниран с масспектрометър, който разгражда веществата на по-малки молекули и определя състава им. За това бе нужно известно време, но забавянето не беше по вина на Купър. Ръцете му, изненадващо големи и мускулести за човек с такова крехко телосложение, работеха бързо и сръчно като на илюзионист. Докато чакаха резултатите, лабораторният специалист пусна допълнителен химически тест с друга проба от прахта за вещества, които масспектрометърът можеше и да не открие.

Накрая резултатите излязоха и Мел Купър обясни комбинирания анализ, като записваше подробностите на бялата дъска.

— Така, Линкълн. Имаме вермикулит, гипс, синтетична пяна, парченца стъкло, блажна боя, влакна от изкуствена вълна, стъклена вата, калцитни зрънца, хартиени влакна, кварцови зърна, сух спирт, метални стружки, азбест и няколко вида химикали: ароматни алкохоли, парафин, олефин, нафтен, октани, полихлорирани дифенили, дибензодиоксини — те са доста редки по принцип — и дибензофурани. А, и малко бромирани дифенилови етери.

— Световният търговски център.

— Мислиш ли?

— Сигурен съм.

Прахта от срутилите се през 2001 година кули на Световния търговски център бе причинила сериозни здравословни проблеми на работещите около мястото на трагедията и данните за състава й наскоро бяха обсъждани по медиите. Райм добре знаеше какво съдържа.

— Значи е някъде в центъра.

— Вероятно. Но тази прах може да се намери навсякъде из петте квартала. Нека засега да го оставим под въпрос…

— Райм се намръщи. — Значи засега знаем това: нашият човек може би е бял или цветнокож със светла кожа. Може би колекционира монети и може би се интересува от изкуство. Може би работи или живее в Централен Манхатън. Може би има деца, може би пуши. — Присви очи и се вгледа в ножа. — Дай да го погледна по-отблизо.

Купър му го занесе и Райм огледа внимателно всеки милиметър от дръжката. Тялото му беше увредено, но зрението му беше силно.

— Там. Какво е това?

— Къде?

— Между дръжката и острието.

Имаше миниатюрна люспица от нещо бяло.

— Как го видя? — прошепна техникът. — Изобщо не го бях забелязал.

Изчопли петънцето с игла и го монтира на предметно стъкло. Погледна го на микроскоп. Започна с малките увеличения — от 4 до 24 пъти — които обикновено са достатъчни, освен ако не се нуждаеш от магията на електронния микроскоп.

— Прилича на частица от храна. Нещо печено. Оранжево оцветяване. Спектърът показва, че може би има мазнина. Може да е от царевични пръчици. Или чиле.

— Не е ли достатъчно, за да му пуснеш хроматография?

— Абсурд.

— Извършителят не би подхвърлил нещо толкова малко като улика в къщата на изкупителната жертва. Тази частица носи реална информация за нашия човек.

Какво, по дяволите, беше това? Нещо от обяда му в деня на убийството?

— Искам да го опитам на вкус.

— Какво? По него има кръв.

— Дръжката, не острието. Около мястото, където беше петното. Искам да разбера какво е.

— Няма достатъчно, за да му усетиш вкуса. Толкова малка частица? Аз дори не я видях!

— Не, няма. Ще близна дръжката. Може би ще усетя някаква есенция или подправка, която ще ни подскаже нещо.

— Не можеш да ближеш оръжие на убийство, Линкълн.

— Къде го пише, Мел? Не си спомням да съм го чел някъде. Имаме нужда от информация за този човек!

— Ох… добре.

Купър поднесе ножа на Райм, който наведе глава и докосна с език мястото, където бяха намерили петънцето.

— Боже мили!

Дръпна бързо глава.

— Какво има? — уплаши се Купър.

— Дай ми вода!

Купър хвърли ножа на лабораторната маса и излезе да извика Том, докато Райм, плюеше. Устата му гореше.

Том дотича.

— Какво става?

— Леле… боли. Помолих за вода! Преди малко близнах лют сос.

— Лют сос? Като табаско?

— Не знам какъв!

— Е, значи не ти трябва вода. Трябва ти мляко.

— Тогава донеси!

Том се върна с кофичка кисело мляко и даде на Райм няколко лъжици. За изненада на криминалиста паренето изчезна веднага.

— Пфу. Как болеше… Добре, Мел, научихме още едно „може би". Нашият човек обича чиле и люти чушки. Добре, да кажем по-общо, бърза храна и люто. Запиши в таблицата.

Докато Купър пишеше, Райм погледна часовника и извика:

— Къде, по дяволите, е Сакс?

— Ами, в ССД — смутено отговори Купър.

— Знам. Имах предвид защо, по дяволите, още не се е прибрала?… И, Том, дай още малко кисело мляко.

ПРОФИЛ НА ОБЕКТ 522:

* Мъж;

* Вероятно пуши или живее/работи с пушачи или около източник на тютюн;

* Има деца или живее/работи в близост до такива или има контакт с играчки;

* Интересува се от изкуство, монети?

* Вероятно бял или цветнокож с бледа кожа;

* Среден на ръст;

* Силен — способен да удуши жертвите;

* Разполага с устройства за промяна на гласа;

* Вероятно разбира от компютри; познава „Ауър уърлд". Други сайтове за запознанства?

* Взема трофеи от жертвите си. Садист?

* В жилището или на работното му място има тъмно и влажно място;

* Живее в/около Централен Манхатън?

* Яде бърза храна/люто.

ДЕЙСТВИТЕЛНИ УЛИКИ

* Стар картон;

* Косъм от коса на кукла, найлон BASF В35;

* Тютюн от цигари „Таритън";

* Стар тютюн, не от „Таритън", неизвестна марка;

* Спори от плесен Стахиботрис хартарум;

* Прах от атаките над Световния търговски център, вероятно свидетелство, че живее/работи в Централен Манхатън;

* Чиле с люти чушки.

21

Залата, в която заведоха Сакс и Пуласки, беше оскъдно обзаведена като кабинета на Стърлинг. Стилът в цялата фирма можеше да се определи като минималистичен.

Стърлинг лично ги заведе в помещението и им махна към два стола под емблемата със светлия прозорец на наблюдателната кула.

— Не очаквам да се отнасяте към мен по-различно, отколкото към всеки друг. Понеже имам право на неограничен достъп, и аз съм заподозрян. За вчера обаче имам алиби — цял ден бях в Лонг Айлънд. Често го правя — отивам в някой хипермаркет и наблюдавам какво купуват хората, как пазаруват, по кое време на деня. Постоянно търся начини да направя бизнеса ни по-ефикасен, а не можеш да го постигнеш, ако не познаваш нуждите на клиентите.

— С кого бяхте?

— Сам. Никога не казвам кой съм. Обичам да наблюдавам нещата такива, каквито са в действителност. С всички предимства и недостатъци. Разпечатката от картата за бързо плащане на колата ми обаче ще ви покаже, че около девет сутринта съм минал през пункта на тунел „Мидтаун" по посока изток и съм се върнал през същото място около пет и половина. Можете да проверите в управлението по превозните средства. — Той каза номера на колата си. — А, и вчера… обадих се на сина си. Той отиде с влак до Уестчестър да се разхожда сред природата. Беше сам и исках да го проверя. Обадих му се около два часа. На телефонната разпечатка ще видите, че съм се обаждал от къщата си в Хемптън. Можете да видите също приетите обаждания на мобилния му телефон. Трябва да има дата и час. Кодът е седем-едно-осем-седем.

Сакс го записа заедно с номера на вилата на Стърлинг. Благодари му. Джеръми, „външният" асистент, влезе и прошепна нещо на шефа си.

— Трябва да свърша една работа. Ако имате нужда от нещо, ми се обадете.

След няколко минути влезе първият от заподозрените. Шон Касъл, директорът на отдел „Маркетинг и продажби". Изглеждаше доста млад, може би около трийсетте, но Сакс бе видяла много малко служители на ССД, които да са над четирийсет. Търговията с информация може би беше новата Силициева долина, свят на млади предприемачи.

Касъл имаше издължено, хубаво лице и изглеждаше в добра спортна форма — с яки ръце, широкоплещест. Носеше „униформа" на ССД — в неговия случай, тъмносин костюм. Бялата му риза беше безупречна, ръкавелите му бяха закопчани с големи златни копчета. Жълтата му вратовръзка бе от чиста коприна. Беше къдрокос, с розова кожа и гледаше спокойно през очилата си. Сакс не знаеше, че „Долче и Габана" правят рамки за очила.

— Здравейте.

— Добър ден. Аз съм детектив Сакс, а това е полицай Пуласки. Седнете.

Касъл стисна силно ръката й и Сакс забеляза, че я задържа по-дълго, отколкото, когато се ръкува с Пуласки.

— Значи вие сте детективът — отбеляза директорът на „Продажби" без ни най-малък интерес към младия полицай.

— Да. Искате ли да видите документите ми?

— Не, няма нужда.

— Така… събираме информация за някои от служителите на фирмата. Познавате ли Майра Уайнбърг?

— Не. Трябва ли?

— Беше убита вчера.

— О… — Нотка на съжаление; самоуверената му фасада веднага изчезна. — Чух за някакво престъпление. Не знаех, че е убийство. Съжалявам. Наша служителка ли е била?

— Не. Но убиецът може би е използвал информация от компютрите ви. Знам, че имате пълен достъп до „Инър-съркъл". Има ли начин някой от подчинените ви да сглоби цяло досие на даден човек?

Касъл поклати глава:

— За да отворите килер, ви трябват три пароли. Или една парола и биометрично сканиране.

— „Килер"?

— О… така наричаме досиетата. В информационния бизнес използваме много жаргонни названия.

„Като скелет в гардероба" — помисли си тя.

— Никой обаче не може да ползва личния ми код. Всички тук много внимателно пазят паролите си. Андрю стриктно следи за това. — Касъл свали очилата си и ги избърса с черно парцалче, което неусетно се беше появило в ръката му. — Уволнявал е хора, които са използвали личните пароли на други служители, дори с тяхното съгласие. Уволнява ги незабавно. — Съсредоточи се върху бърсането на очилата. Отново погледна Сакс. — Нека да бъда откровен. Предполагам, че не се интересувате от лични кодове, а дали имам алиби. Прав ли съм?

— Това също. Къде бяхте вчера между дванайсет и четири часа следобед?

— Тичах. Тренирам за триатлон… Вие май също обичате бягането. Имате спортна фигура.

Ако стрелбата по мишени от десет и двайсет метра е спорт, тогава да.

— Някой може ли да потвърди?

— Че имате спортна фигура ли? За мен е очевидно.

Сакс се усмихна. Понякога е най-добре да приемеш правилата на противника. Пуласки се размърда неловко — което развесели Касъл. Обаче детектив Сакс не се нуждаеше някой друг да защитава честта й.

След като хвърли кос поглед на униформения полицай, Касъл продължи:

— Не, за съжаление няма. През нощта бях с една приятелка, но тя си тръгна в девет и половина. Подозирате ли ме?

— На този етап само се информираме — отговори Пуласки.

— Сериозно? — Въпросът му прозвуча снизходително, сякаш говореше с дете. — Само фактите, госпожо. Само фактите.

Реплика от някакво старо телевизионно шоу. Сакс не си спомняше кое.

Тя го попита къде е бил и по време на другите три убийства — на колекционера на ценни монети, по-ранното изнасилване и на собственичката на картина на Прескът. Той си сложи пак очилата и отговори, че не си спомня. Изглеждаше съвсем спокоен.

— Колко често ходите в хранилищата?

— Може би веднъж седмично.

— Изнасяте ли информация?

Той се намръщи леко:

— Ами… това е невъзможно. Системата за сигурност не позволява.

— Колко често отваряте досиета на служебния си компютър?

— Не знам дали някога съм го правил. Това са сурови данни. Твърде замърсени, за да ми бъдат полезни в работата.

— Добре. Благодаря ви за помощта. Мисля, че засега това е всичко.

Усмивката му помръкна.

— Има ли проблем? Нещо, за което да се притеснявам?

— Това е само предварително разследване.

— Аха, нищо не издавате. — Касъл погледна Пуласки.

— Крий си добре картите, нали така, сержант Фрайди.

Аха, това било — досети се Сакс. „Драгнет". Старото детективско предаване, което с баща й бяха гледали преди години.

След Касъл влезе Уейн Джилеспи, който ръководеше Техническия отдел на фирмата — отговаряше за софтуера и хардуера. Не създаваше впечатление за компютърен гений. Поне на пръв поглед. Имаше хубав тен и беше в добра физическа форма. Носеше скъпа сребърна или платинена гривна. Стискаше силно, когато се ръкуваше. При по-внимателно изучаване обаче тя реши, че е типичен компютърджия — момче, облечено от майка си за снимка с класа. Ниският, слаб мъж носеше измачкан костюм и недобре вързана вратовръзка. Обувките му бяха износени, ноктите му — нащърбени и мръсни. Косата му се нуждаеше от подстригване. Сякаш само по необходимост играеше ролята на началник отдел, но предпочиташе да бъде насаме с компютъра си в някоя тъмна стаичка.

За разлика от Касъл Джилеспи беше нервен, ръцете му постоянно бяха в движение, все бърникаха някое от трите електронни устройства на колана му: „Блакбъри", джобен компютър и мобилен телефон с много функции. Избягваше да я гледа в очите — последното, за което можеше да си помисли, бе да флиртува, макар че също като директора на „Продажби", и той нямаше брачна халка. Може би Стърлинг предпочиташе да назначава неженени мъже на ръководните постове във фирмата си. Лоялни принцове вместо амбициозни херцози.

Сакс остана с впечатление, че Джилеспи има по-малко информация от Касъл за целта на посещението й, и когато му каза за престъпленията, това силно го впечатли.

— Интересно. Да, интересно. Много хитро, да опипва данни, за да извършва престъпления.

— Да… какво?

Той нервно размърда пръсти.

— Искам да кажа, търси данни. Събира.

Не коментира нищо за трагичната смърт на жертвите. Дали беше игра? Истинският убиец вероятно би се престорил на ужасен.

Сакс го попита къде е бил в неделя и той също нямаше алиби, макар че надълго и нашироко заразказва за шифъра, който се опитвал да разгадае вкъщи, за някаква компютърна игра.

— Значи би трябвало да е документирано кога сте били онлайн вчера, нали?

Той се поколеба.

— О, само се упражнявах. Не бях онлайн. Погледнах часовника и видях, че неусетно е станало късно. Човек влиза в зона и всичко като че ли престава да съществува.

— „Влиза в зона"?

Той осъзна, че говори на неразбираем за нея език.

— О, искам да кажа, че се изключваш. Улисваш се в играта. Сякаш живееш друг живот.

Джилеспи също твърдеше, че не познава Майра Уайнбърг. Беше уверен, че никой друг не би могъл да използва личния му код.

— Пък ако някой се опита да разшифрова паролите ми, нека да заповяда. Всичките съдържат по шестнайсет случайни знака. Никога не съм ги записвал. Имам късмет, че паметта ми е добра.

Джилеспи постоянно бил „в системата". Добави като оправдание:

— Така, де, това ми е работата.

Когато Сакс го попита дали отваря на компютъра си индивидуални досиета, той се намръщи:

— Ами, няма смисъл. Да чета какво си е купил някой миналата седмица в супермаркета. Не, мерси… Имам по-смислени занимания.

Призна също, че прекарвал доста време в хранилищата, „настройвал кутиите".

Сакс остана с впечатлението, че там му харесва, действа му успокояващо — същото това място, от което тя толкова бързаше да се измъкне.

Джилеспи също не си спомняше къде е бил по време на другите убийства. Сакс му благодари и той извади джобния си компютър още преди да излезе; започна да пише съобщение с палците си по-бързо, отколкото Сакс, ако използваше всичките си пръсти.

Докато чакаха следващия заподозрян, Сакс попита Пуласки:

— Някакви впечатления?

— Ами, Касъл не ми харесва.

— Споделям мнението ти.

— Но изглежда твърде надут, за да е убиецът. Твърде наперен, ако ме разбираш. Ако можеше да убие някого със самолюбието си, тогава да. Никакъв проблем… За Джилеспи? Не знам. Опита се да се престори на изненадан, когато разбра за убийството на Майра, но не съм убеден, че не знаеше. Пък и тия изрази… „опипвам", „влизам в зона". Знаеш ли какви са? „Опипвам" означава търся кокаин, тоест проверявам всяко възможно място. Трескаво. А „влизам в зона" значи да се дрогираш с хероин или успокоителни. Така говорят хлапетата от предградията, когато се правят на много отворени пред някой пласьор от Харлем или Бронкс.

— Мислиш ли, че взема наркотици?

— Ами, изглежда доста нервен. Но ако питаш за мнението ми…

— Точно това ме интересува.

— Пристрастен е, но не към наркотиците, а към това… — Младият полицай показа около себе си. — Данните.

Сакс се замисли; беше съгласна. Атмосферата в ССД беше опияняваща, макар и не по приятен начин. Зловеща и дезориентираща. Наистина действаше като замайване от обезболяващи.

На вратата се показа друг човек — директорът на „Личен състав". Беше млад, строен чернокож със сравнително светла кожа. Питър Арлонсо-Кемпър обясни, че рядко ходи в хранилищата, но също има право на неограничен достъп, за да може да се среща със служителите на работните им места. От време на време ходел в „Инър-съркъл" за справки — но само за служители на ССД, не за външни хора.

Значи все пак беше разглеждал „килерите", въпреки онова, което Стърлинг бе казал за него.

Интелигентният чернокож с постоянна усмивка на лицето отговаряше с монотонен глас на въпросите й, като често сменяше темата, най-вече за да я уверява, че Стърлинг (винаги „Андрю", както бе забелязала Сакс) е „най-добрият, най-грижовен шеф, за когото човек може да си мечтае". Никой не би си и помислил да го предаде или да изневери на „идеите" на ССД, каквито и да бяха те. Арлонсо-Кемпър не можеше да си представи престъпник на свещената територия на фирмата.

Хвалебствията му бяха досадни.

Най-после Сакс успя да отклони темата от почти религиозната му почит и той обясни, че цяла неделя е бил с жена си (което го правеше единственият семеен служител, с когото бе говорила досега). В деня на убийството на Алис Сандърсън пък чистел дома на наскоро починалата си майка в Бронкс. Не си спомняше какво е правил по време на другите две убийства.

След като свършиха с разпитите, полицаите се върнаха в кабинета на Стърлинг, придружени от същия охранител. Директорът на компанията разговаряше с друг мъж приблизително на неговата възраст, едър и със сресана назад тъмноруса коса. Седеше приведен на един от твърдите дървени столове. Не беше служител на ССД — носеше поло и спортно яке. Стърлинг вдигна очи и видя Сакс. Бързо приключи разговора и изпрати посетителя.

Сакс погледна какво носи гостът — папка с надпис „Асошиейтид Уеърхаузинг", явно името на фирмата му.

— Мартин, би ли извикал такси за господин Карпентър?

— Да, Андрю.

— Споразумяхме се, нали, Боб?

— Да, Андрю.

Карпентър, стърчащ с цяла глава над Стърлинг, смирено пое ръката му, после се обърна и излезе. Един охранител го поведе по коридора.

Полицаите влязоха в кабинета със Стърлинг.

— Какво открихте? — попита той.

— Нищо конкретно. Някои имат алиби, други — не. Ще продължим разследването и ще видим дали уликите или някой свидетел ще ни насочат някъде. Искам да ви попитам нещо. Мога ли да получа копие от едно досие? На Артър Райм.

— Кой?

— Той е един от хората в списъка — един от онези, за които смятаме, че са били арестувани неоснователно.

— Разбира се.

Стърлинг седна на бюрото си, допря палеца си до едно четящо устройство при клавиатурата и написа нещо. Спря и погледна монитора. Натисна още няколко клавиша и документът започна да се печата. Даде й купчина от трийсетина страници — „килера" на Артър Райм.

„Стана доста лесно" — помисли си Сакс. Кимна към компютъра:

— Някъде записва ли се, когато изтеглите досие?

— Да се записва ли? О, не. Не регистрираме вътрешните тегления. — Стърлинг отново погледна записките си.

— Ще накарам Мартин да направи списък на клиентите. Може да отнеме два-три часа.

Когато излизаха, Шон Касъл влезе в кабинета. Вече не се усмихваше.

— Каква е тази работа със списъка на клиентите, Андрю? Смяташ да им го дадеш ли?

— Да, Шон.

— Защо на клиентите?

— Мислим, че някой, който работи за клиент на ССД, се е добрал до информацията и я е използвал за престъпленията — обясни Пуласки.

Касъл се изсмя:

— Очевидно, че така мислите… Но защо? Никой от тях няма пряк достъп до „Инър-съркъл". Не могат да теглят досиета.

— Може да са купили маркетингови листи, които да съдържат информацията.

— Маркетингови листи ли? Знаете ли колко пъти един клиент трябва да използва системата, за да събере информацията, за която говорите? Това е китайски труд. Помислете разумно.

Пуласки се изчерви и сведе очи.

— Ами…

Марк Уиткъм от Техническия отдел стоеше до бюрото на Мартин.

— Шон, той не знае как действа системата.

— Е, Марк, според мен тук е необходимо малко логика. Не мислиш ли? Всеки клиент би трябвало да купи стотици маркетингови листи. И вероятно три-четиристотин от тях са използвали килерите на шестнайсетичните, от които полицаите се интересуват.

— Шестнайсетични ли? — не разбра Сакс.

— Имам предвид „хора". — Касъл махна към тесните прозорци, вероятно имайки предвид хората навън. — Идва от кодовете, които използваме.

Още професионален жаргон. Килери, шестнайсетични, опипване… В тези изрази имаше нещо снизходително, ако не и презрително. Но може би й се струваше заради поведението на Касъл.

Стърлинг хладно изрече:

— Трябва да направим всичко, за да разкрием истината.

Касъл поклати глава:

— Не е клиент, Андрю. Никой от тях не би дръзнал да използва данните ни за престъпления. Би било самоубийство.

— Шон, ако е замесен някой от ССД, трябва да разберем кой.

— Добре, Андрю, прави каквото сметнеш за добре.

Без да удостои с поглед Пуласки, Шон Касъл се усмихна хладно на Сакс и излезе.

— Ще вземем списъка с клиентите, когато дойдем да разпитаме главните техници — каза Сакс на Стърлинг.

Докато управителният директор даваше указания на Мартин, Сакс чу Марк Уиткъм да шепне на Пуласки:

— Не обръщайте внимание на Касъл. Двамата с Джилеспи са златните момчета на фирмата. Млади парвенюта. Аз съм препятствие. Вие сте препятствие.

— Няма проблем.

Младият полицай се опита в отговора му да прозвучи безразличие, но Сакс" усещаше напрежение. „Има всичко друго освен увереност" — помисли си тя.

Уиткъм излезе и двамата полицаи се наканиха да си тръгват.

Неочаквано управителният директор докосна ръката на Амелия.

— Искам да ви кажа нещо, детективе.

Тя се обърна към него. Стърлинг стоеше със скръстени ръце, разкрачен, и я гледаше изпитателно. Невъзможно бе да отмести поглед от тези настойчиви, хипнотизиращи зелени очи.

— Няма да отрека, че съм в търговията на данни, за да печеля пари. Но искам също да подобря обществото. Помислете какво правим тук. Помислете за децата, които за пръв път ще получат хубави дрехи и подаръци за Коледа с парите, които родителите им спестяват благодарение на ССД. Или за младоженците, които вече по-лесно ще намерят банка, която да им даде жилищен кредит, защото ССД е предсказала, че не крият кредитен риск. За крадците на самоличност, които ще бъдат заловени, защото алгоритмите засичат отклонение от зависимостта при плащанията им с кредитни карти. За радиочестотния чип в гривната или ръчния часовник на някое дете, който показва на родителите къде се намира то по всяко време на деня. За интелигентните тоалетни, които диагностицират диабет, когато дори не подозираш, че си изложен на риск.

Помислете и за вашата работа, детективе. Да предположим, че разследвате убийство. Върху ножа, оръжието на убийството, има следи от кокаин. Нашата програма „Пъблик шуър" може да разкрие кой, арестуван за притежаване на кокаин, е използвал нож при извършване на престъпление през последните двайсет и пет години, в който поискате район на страната, дали си служи с дясната или с лявата ръка и какъв номер обувки носи. Преди още да ви хрумне, отпечатъците на тези хора ще се появят на монитора заедно със снимки, информация за метода им на действие, отличителни белези, дегизировка, която са използвали в миналото, особености на гласа и десетки други подробности.

Можем да ви кажем кой е купил нож от въпросната марка — и може би дори точно този нож. Можем да намерим данни къде е бил купувачът по време на убийството и къде е сега. Ако не успее да го намери, системата може да изчисли вероятността да се намира в къщата на свой съучастник и да покаже неговите пръстови отпечатъци и отличителни белези. И цялата тази планина от данни идва при вас за не повече от двайсет секунди.

Нашето общество има нужда от помощ, детективе. Спомняте ли си счупените прозорци? Е, ССД винаги е готова да помага. — Той се усмихна. — Това беше встъплението. Сега основното. Моля ви да водите дискретно разследването. Ще направя всичко, каквото мога — особено ако има вероятност престъпникът да е вътрешен човек. Но ако тръгнат слухове за пропуски в системата ни за сигурност, конкурентите и противниците ни веднага ще скочат. Ще бъдат настървени. Това може сериозно да затрудни основната мисия на ССД да поправи колкото може повече прозорци и да направи този свят по-добър. Разбрахме ли се?

Амелия Сакс изведнъж се почувства неудобно заради двойната си игра — за провокацията, която трябваше да примами престъпника в капана, и че не е казала за това на Стърлинг. Едва успя да издържи погледа му и отговори:

— Мисля, че и двамата сме на едно мнение.

— Чудесно. Мартин, изпрати гостите, ако обичаш.

22

— Счупени прозорци ли?

Сакс разказваше на Райм за емблемата на ССД.

— Харесва ми.

— Наистина ли?

— Да. Помисли. Това е метафора за онова, което правим тук. Намираме малки улики, които ни показват големия отговор.

Селито кимна към Родни Шарнек, който седеше в един ъгъл, без да обръща внимание на друго освен на компютъра си, и все още си подсвиркваше:

— Хлапето с фланелката заложи капана. Сега се опитва да проникне през защитата. — Провикна се: — Има ли напредък, полицай?

— Хей… тия приятели си разбират от работата. Ама и аз знам някои номера.

Сакс им каза, че според началника на охраната никой не може да проникне в „Инър-съркъл".

— Това само ме мотивира — заяви Шарнек.

Допи поредното кафе и пак започна да си свирка.

Амелия им разказа всичко за Стърлинг, фирмата и как става получаването на данни. Въпреки онова, което Том им беше обяснил вчера и въпреки предварителните им проучвания, Райм не си беше давал сметка колко мащабен е този бизнес.

— Държеше ли се необичайно този Стърлинг? — попита Селито.

Райм изсумтя при този въпрос.

— Не. Беше много услужлив. И за наш късмет изглежда истински вярващ. Данните са неговият бог. Готов е да се бори срещу всичко, което застрашава съществуването на компанията му.

Сакс разказа как Стърлинг бе проверил дори в архива дали някой не е купил всички подхвърлени улики, но не беше намерил данни. Райм не се изненада: обект 522 вероятно бе заплатил всички предмети в брой или ги беше поръчал на чуждо име.

"Сакс описа желязната система за сигурност на ССД, колко малко хора имат достъп и до трите хранилища и че е невъзможно да се открадне информация дори от вътрешен човек.

— Имали са само едно проникване — някакъв репортер — който пишел статия, не смятал да краде фирмена тайна. После лежал в затвора и кариерата му приключила.

— Отмъщение, а?

Тя се замисли над това.

— Не. По-скоро защитна реакция… Сега за служителите. Разпитах повечето, които имат пълен достъп до досиетата. Няколко от тях нямат алиби за вчера следобед. Освен това попитах дали водят отчет за всички случаи на теглене на досиета. Оказа се, че не водят. Ще получим и списък на клиентите, които са купили информация за жертвите.

— Важното обаче е, че вече знаят за разследването, споменахме името на Майра Уайнбърг пред всички заподозрени.

— Да.

Сакс извади един документ от куфарчето си. Досието на Артър.

— Помислих, че може да ни свърши работа. Ако не друго, сигурно ще ти е интересно. Да видиш какво е правил братовчед ти.

Сакс махна щипката и монтира листовете на рамката за четене до Райм — устройство, което прелистваше страниците вместо него.

Той погледна документа, после пак таблиците.

— Не искаш ли да го прегледаш? — попита тя.

— Може би по-късно.

Амелия пак бръкна в куфарчето.

— Ето списък на служителите в ССД, които имат достъп до досиетата — наричат ги „килери".

— Аха, като нещо, в което пазиш мръсните си тайни, а?

— Точно така. С Пуласки проверихме алибитата им. Трябва пак да отидем да говорим с двамата главни техници, но засега имаме това.

Сакс написа имена и някои коментари на едната бяла дъска.

Андрю Стърлинг, президент, управителен директор: алиби — на Лонг Айлънд, да се провери;

Шон Касъл, началник отдел „Маркетинг и продажби няма алиби;

Уейн Джилеспи, директор на Технически отдел: няма алиби;

Самюел Броктън, директор на отдел „Законов надзор": алиби —

от хотела потвърждават, че е бил във Вашингтон;

Питър Арлонсо-Кемпър, директор „Личен състав": алиби — с жена си, да се провери;

Стивън Шредер, главен техник, дневна смяна: предстои да се разпита;

Фарук Мамеда, главен техник, нощна смяна: предстои да се разпита.

— Мел? — провикна се Райм. — Провери в НКИЦ и управлението.

Купър провери имената в Националния криминален информационен център и неговия еквивалент в нюйоркската полиция, а също в Програмата за контрол на опасни престъпници към Министерството на правосъдието.

— Чакай… май излезе нещо.

— Какво? — попита Сакс, като се приближи.

— Арлонсо Кемпър. Дело срещу малолетен в Пенсилвания. Нападение преди двайсет и пет години. Още е засекретено.

— Възрастта съвпада. Сега е на около трийсет и пет. Със светла кожа.

— Разсекрети досието. Или поне провери дали е същият човек.

— Ще се опитам — отговори Купър.

Райм кимна към списъка на заподозрените:

— Има ли информация за другите?

— Не. Само за него.

Купър провери в различни щатски и федерални архиви и някои професионални организации. Сви рамене:

— Завършил е Калифорнийския университет в Хастингс. Не намирам връзка с Пенсилвания. Изглежда, че е единак. След колежа единствената организация, в която е членувал, е Националната асоциация на служителите в областта на човешките ресурси…. Така. Ето какво има в досието като непълнолетен. Нападнал е друго хлапе в заведение за непълнолетни… О!

— Какво „о"?

— Не е той. Няма тире. Името е друго. Непълнолетният престъпник е с малко име Арлонсо и фамилия Кемпър. — Той погледна списъка. — Този е Питър с фамилно име. Арлонсо-Кемпър. Написал съм го грешно. Ако бях сложил тирето, изобщо нямаше да излезе. Съжалявам.

Райм сви рамене:

— Не е голямо прегрешение.

Това беше отрезвяващ урок за природата на данните, помисли си той. Бяха намерили заподозрян и дори описанието на Купър подсказваше, че може да е той (Изглежда, че е единак…), но следата се оказа съвсем погрешна заради една малка неточност, един пропуснат знак. Ако Купър не беше забелязал, че е сбъркал, можеха да заподозрат неоснователно човека — да тръгнат по погрешна следа.

Сакс седна до Райм, който видя особено изражение в очите й и попита:

— Какво има?

— Странно, но след като се върнах, се чувствам, сякаш някаква магия се е развалила. Мисля, че имам нужда от независимо мнение за ССД. Загубих чувство за преценка, докато бях там. Самото място е дезориентиращо.

— В какъв смисъл? — попита Селито.

— Бил ли си във Вегас?

Той беше ходил с бившата си съпруга. Райм се изсмя:

— Лас Вегас, където единственият въпрос е колко пари мога да загубя. И защо искам да ги изхарча?

Сакс продължи:

— Почувствах се като в казино. Външният свят не съществува. Малки или никакви прозорци. Няма непринудени разговори, няма смях. Всички са абсолютно съсредоточени върху работата си. Сякаш си попаднал в друг свят.

— Искаш още едно мнение за мястото, така ли? — попита Селито.

— Да.

— На някой журналист? — предложи Райм.

Партньорът на Том, Питър Ходинс, беше работил като репортер в „Ню Йорк Таймс", а сега пишеше популярни книги за политиката и обществото. Вероятно имаше колеги, които са писали за мините за данни.

Сакс обаче поклати глава:

— Не. На някого, който е имал пряк контакт с тях. Може би някой бивш служител.

— Добре. Лон, ще се обадиш ли в Бюрото по труда?

— Разбира се.

Селито телефонира в Бюрото по труда на щата Ню Йорк. След десет минути прехвърляне от кабинет на кабинет най-после научи името на един бивш заместник-технически директор в ССД. Беше работил във фирмата доста време, но преди година и половина го бяха уволнили. Казваше се Калвин Гедес и живееше в Манхатън. Селито записа данните и даде листчето на Сакс. Тя се обади на Гедес и си уредиха среща след около час.

Райм нямаше мнение за това начинание. При разследване човек трябва да проверява всички следи. Но следи като Гедес или проверката на алибитата, която правеше Пуласки, за Райм бяха като изкривени отражения върху матово стъкло — отблясъци от истината, но не самата истина. Само категоричните доказателства, колкото и да бяха оскъдни, пазеха истинския отговор за самоличността на убиеца. Затова той отново се загледа към таблиците.

* * *

Мърдай…

Артър Райм се беше уморил да се страхува от латиноамериканците, които и без това вече не му обръщаха внимание. Големият устат негър също не беше опасен.

Тревожеше го един бял с много татуировки. Отвъртяният — както явно наричаха зависимите от амфетамини — го плашеше най-много. Казваше се Мик. Ръцете му трепереха, постоянно чешеше възпалената си кожа и страховити му бели очи подскачаха като мехурчета във вряща вода. Шепнеше си сам.

Вчера през целия ден Артър се опитваше да го избягва, а през нощта не успя да мигне и между пристъпите на депресия с трепет си представяше как утре Мик ще се махне, ще го заведат на съд и той ще изчезне завинаги от живота му.

Ама къде ти такъв късмет? Мик отново беше тук тази сутрин и като че ли се стремеше да се навърта по-близо до него. Продължи да хвърля погледи на Артър. „Ти и аз" — промърмори веднъж, от което Артър го побиха тръпки.

Дори латиносите не тормозеха Мик. Може би в затвора се спазваше някакъв кодекс. Някакви неписани правила кое е добро и кое — лошо. Хората като този хилав татуиран наркоман може би не играеха по правилата и всички тук като че ли го знаеха.

Всеки знае всичко тук. Освен теб. Не знаеш нищо…

По едно време Мик се изкикоти, погледна Артър, сякаш го позна, и понечи да се изправи, но изглежда забрави какво е смятал да направи и отново седна, като зачопли палеца си.

— Ало, Джърси!

Гласът накара Артър да подскочи.

Големият негър се беше приближил зад него. Седна до Артър и пейката изскърца.

— Антон. Антон Джонсън.

Да се очакваше да стисне юмрук и да удари юмрука на негъра? „Не бъди идиот" — помисли си и само кимна:

— Артър.

— Знам. — Джонсън погледна Мик. — Тоя, отвъртяният, съвсем се е скапал. Никога не пробвай амфетамини. Преебават те завинаги. — След малко попита: — Слушай. Ти умен пич ли си?

— Горе-долу.

— Колко „горе" и колко „долу".

„Не се прави на отворен" — помисли си Артър.

— Завършил съм физика. И химия. Бил съм в МТИ.

— Мти?

— Един институт.

— Добър ли е?

— Доста.

— Значи чаткаш от тия научни лайна, а? Химия и физика, и всичко?

Тенденцията на въпросите не беше като при разговора с латиноамериканците, които се бяха опитали да го изнудват. Джонсън явно наистина се интересуваше.

— Да. Такива неща.

— Значи знаеш да правиш бомби — неочаквано отбеляза черният. — Една голяма, дето да гръмне тая шибана стена.

— Аз… — Сърцето му се разтуптя. — Всъщност…

Антон Джонсън се разсмя:

— Ебавам се, човек.

— Аз…

— Ебавам се. С теб.

— Аха…

Артър се засмя, като се питаше дали сърцето му ще се пръсне точно в този момент, или ще почака до по-късно. Не беше взел всичко от баща си, но дали слабото сърце не беше включено в наследството?

Мик си промърмори нещо, загледа се с изключителен интерес в десния си лакът и започна да го чеше ожесточено.

Джонсън и Артър се загледаха в него.

Отвъртян…

— Слушай, бе, Джърси. Дай да те питам нещо.

— Разбира се.

— Майка ми, доста е религиозна, чаткаш ли? Та тя веднъж ми каза, че Библията била вярна. Тоест всичко било точно както си пише. Ама слушай — викам си, къде са динозаврите в Библията? Бог създал мъжа и жената, и земята, и реките, и магаретата, и змиите, и всички други лайна. Защо не пише, че Бог е създал динозаврите? Тъй де, виждал съм им скелетите. И бяха истински. Та кажи, кое е вярно, бе, човек?

Артър Райм погледна Мик. После пирона, забит в стената. Дланите му се потяха и той се замисли, че от всички нещастия, които могат да го сполетят в затвора, може би най-вероятно ще го убият заради твърдата му позиция на учен срещу религиозната теория.

„Да става каквото ще" — помисли си.

— Това противоречи на всички закони на науката, закони, които са признати от всяка напреднала цивилизация на Земята. Да се твърди, че нашата планета е само на шест хиляди години… все едно да ми пораснат крила и да излетя през прозореца.

Негърът се намръщи.

„Ето, мъртъв съм" — помисли си ученият.

Джонсън изпитателно се втренчи в него. После кимна:

— Знаех си, мамка му! Това са пълни глупости. Шест хиляди години… Таратанци!

— Мога да ти препоръчам една книга, ако искаш да прочетеш повече. Авторът се казва Ричард Доукинс и…

— Не ща да чета ник'ви книги, бе, човек. Вярвам ти.

Артър изпита искрено желание да удари юмрука на чернокожия със своя. Но се въздържа.

— Какво ще каже майка ти, ако й кажеш? — попита.

Черният го погледна удивено:

— Няма да й кажа. Това е загубена работа. С майка не се спори.

„Или с баща" — помисли си Артър.

Джонсън стана сериозен.

— Слушай. Говори се, че не си направил онова, за което са те окошарили.

— Разбира се.

— Ама все пак са те гепили.

— Да.

— Какво стана?

— Де да знаех. Мисля за това, откакто ме арестуваха. Само за това мисля. Как е могъл да го направи?

— Кой?

— Истинският убиец.

— Аха. Като в „Беглецът". Или О’Джей.

— Полицията намери всякакви улики, които ме поставят на местопрестъплението. По някакъв начин истинският убиец е знаел всичко за мен. Каква кола карам, къде живея, навиците ми. Дори е знаел какво съм купувал — и е подхвърлил такива улики. Сигурен съм, че така е станало.

Антон Джонсън се замисли. После се изсмя.

— Човече. Твоя грешка.

— Как така?

— Ами, че си купил тия неща. Трябваше да ги откраднеш! Така никой няма да знае нищо за тебе.

23

Друго фоайе.

Но много по-различно от това на ССД.

Амелия Сакс не беше виждала по-голям хаос. Може би по времето, когато беше патрулиращ полицай и я изпращаха по сигнали за домашни свади между наркомани в Хеле Кичън. Но дори онези хора имаха чувство за достойнство, стараеха се.

Това място я накара да потрепери. Организацията с идеална цел „Лична неприкосновеност сега!", разположена в бившата фабрика за пиана в Челси, биеше рекорда по немарливост.

Купчини компютърни разпечатки, книги — сред тях много юридически учебници и пожълтели сборници със закони — вестници и списания. Кашони, пълни със същото. Телефонни указатели, федерални регистри.

И прах. Тонове прах.

На едно бюро младеж по дънки и раздърпан пуловер ожесточено тракаше върху стара компютърна клавиатура и говореше тихо по мобилен телефон чрез слушалка в ухото. Развлечени хора с дънки и тениски или джинси и измачкани работни ризи влизаха в офиса, оставяха папки или вземаха бележки със съобщения, оставени по телефона, и пак излизаха.

Стените бяха покрити с отпечатани на принтер лозунги и евтини плакати.

КНИЖАРНИЦИ: ИЗГАРЯЙТЕ КАСОВИТЕ БЕЛЕЖКИ НА КЛИЕНТИТЕ СИ, ПРЕДИ ПРАВИТЕЛСТВОТО ДА ИЗГОРИ КНИГИТЕ ИМ!!!

На нагънато парче картон бе изписано знаменитото изречение от романа на Джордж Оруел „1984": Големият брат те гледа!

На олющената стена срещу Сакс гордо висеше плакат:

ПАРТИЗАНСКИ НАРЪЧНИК ЗА ЗАЩИТА НА ЛИЧНАТА НЕПРИКОСНОВЕНОСТ:

* Никога не давайте социалноосигурителния си номер.

* Никога не давайте телефонния си номер.

* Не пазарувайте с карти за редовни клиенти.

* Никога не участвайте в социологически проучвания.

* Отписвайте се от всеки списък, от който е възможно.

* Не попълвайте картите за регистрация на продукти.

* Не попълвайте „гаранционни" карти. Не са ви нужни, за да важи гаранцията. Те са средство за събиране на информация!

* Помнете — най-опасното оръжие на нацистите е била информацията.

* Стойте „вън от обсег", колкото можете повече.

Сакс се опитваше да осмисли прочетеното, когато една очукана врата се отвори и към нея се приближи дребен мъж с бледа кожа и напрегнато изражение, ръкува се с нея и я покани в кабинета си, който беше още по-разхвърлян от фоайето.

Калвин Гедес, бившият служител на ССД, сега работеше в организацията за защита на личната тайна.

— Преминах в противниковия лагер — каза с усмивка.

Бе изоставил консервативния стил на обличане в ССД и носеше жълта риза, дънки и маратонки.

Любезната му усмивка бързо помръкна, докато Сакс му разказваше за убийствата.

— Да — прошепна той, като се втренчи пред себе си. — Знаех си, че ще се случи нещо такова. Знаех си!

Гедес обясни, че е завършил информатика и е работил в първата фирма на Стърлинг, предшественика на ССД в Силиконовата долина като програмист. После се преместил в Ню Йорк и живял добре във времето на стремителния възход на ССД към успеха.

След време обаче престанало да му харесва.

— Имахме проблеми. Тогава не кодирахме данните и станаха няколко сериозни кражби на самоличност. Няколко души се самоубиха. На няколко пъти изнасилвачи се представяха за клиенти, за да се доберат до информация от „Инър-съркъл". Две жени бяха нападнати, едната за малко не умря. Разведени родители, спорещи за настойничество, използваха нашите данни, за да злепоставят бившите си съпрузи и съпруги, и отвличаха децата си. Беше труден период. Чувствах се, сякаш съм участвал в създаването на атомната бомба. Опитах се да въведа допълнителни защитни механизми. А това означаваше, че не споделям, цитирам, „визията на ССД", както я разбираше шефът ми.

— Стърлинг?

— В крайна сметка, да. Но той не ме уволни лично. Андрю никога не си цапа ръцете. Други му вършат мръсната работа. Така поддържа образа на най-прекрасния, най-добрия шеф на света. И от практична гледна точка, ако други изпълняват присъдите, доказателствата срещу него са по-малко… Е, след като напуснах, постъпих в „Лична неприкосновеност сега!".

Обясни, че организацията е като ЕПИК — Информационния център за електронна защита на личната тайна. „Лична неприкосновеност сега!" се борела срещу нарушенията на правото на лична тайна от страна на държавни, търговски и финансови институции, доставчици на Интернет, телефонни компании и фирми за търговия с данни. Организацията имала подкрепа във Вашингтон, съдила държавата по Закона за свобода на информация за незаконно следене на гражданите, а също отделни фирми, неспазващи законите за защита на личната тайна и разпространяването на информация.

Сакс не му каза за клопката, която Родни Шарнек бе заложил, но обясни в общи линии, че проверяват служителите и клиентите на ССД, имащи достъп до досиетата.

— Мерките за сигурност изглеждат доста добри, но това е според Стърлинг и хората му. Исках да чуя и независимо мнение.

— За мен е удоволствие.

— Марк Уиткъм ни каза за бетонните прегради и разделението на данните.

— Какъв е този Уиткъм?

— От Отдела за законов надзор.

— За пръв път чувам за такъв отдел. Явно е нов.

Тя обясни:

— Уиткъм е юрист и защитава правата на потребителите във фирмата. Следи всички законови изисквания да се спазват.

Това изглежда се хареса на Гедес, но той добави:

— Това едва ли е плод на добрата воля на Андрю Стърлинг. Сигурно много често са започнали да ги съдят и са решили да направят добро впечатление пред обществеността и Конгреса. Стърлинг не би отстъпил и един сантиметър, ако не бъде принуден… Но за хранилищата всичко е вярно. Информацията е Светият граал на Стърлинг. Да проникнеш в компютърната им система? Сигурно е невъзможно. Пък и няма начин някой да влезе в самото хранилище и да открадне информация.

— Той ми каза, че много малко служители имат достъп до „Инър-съркъл" и могат да източват досиета оттам. Според вас вярно ли е?

— О, да. Съвсем малко са онези, които имат такъв достъп. Аз нямах. А бях един от първите служители на фирмата.

— Хрумва ли ви кой може да е престъпникът? Някой проблемен служител? Склонен към насилие?

— Много време мина, откакто работех там. Никой не ми изглеждаше особено опасен. Макар че, трябва да кажа, въпреки фасадата на щастливо семейство, която толкова харесва на Стърлинг, не познавах добре никого от колегите.

— Можете ли да ми кажете нещо за тези лица?

Тя му показа списъка на заподозрените. Гедес го прегледа набързо.

— Работил съм с Джилеспи. Познавам Касъл. Нито един от двамата не ми харесва. Те са жертви на надпреварата за кариера, като в Силиконовата долина през деветдесетте. Амбициозни копелета. Другите не ги познавам. Съжалявам. — Погледна я изпитателно. — Значи бяхте там? — Усмихна се хладно. — Какво мислите за Андрю?

Тя се опита да измисли начин да изрази кратко впечатленията си, но мислите й блокираха. Накрая измърмори:

— Решителен, вежлив, любознателен, умен, но…

Замълча.

— Но не знаете какво може да се очаква от него.

— Да.

— Защото те посреща с това изваяно каменно лице. През всичките години, които съм работил за него, така и не успях да го опозная. Никой не го познава. Неразгадаем. Обичам тази дума. Такъв е Андрю. Винаги съм търсил нещо, което да ми покаже що за човек е… Забелязахте ли нещо странно в библиотеката му?

— Гърбовете на книгите не се виждат.

— Именно. Веднъж се промъкнах и надникнах. И знаете ли? Не бяха за компютри, за личната неприкосновеност, за данни или за бизнес. Бяха главно исторически, философски, политически: за Римската империя, за китайските императори, Франклин Рузвелт, Джон Кенеди, Сталин, Иди Амин, Хрушчов. Четеше много за нацистите. Никой не е използвал информацията като тях и той много обича да го казва. Те за пръв път са приложили изчислителната техника масово, за да следят цели етнически групи. Така затвърдили властта си. Стърлинг прави същото в света на бизнеса. Обърнете внимание на името на компанията. Ес-Ес-Де? Говори се, че нарочно го е измислил така. Ес-Ес — нацистката елитна армия. Ес-Де — службата им за държавна сигурност и разузнаване. Знаете ли какво означава според конкурентите му? „Сменяме Съвест за Долари".

Гедес се изсмя мрачно.

— О, не ме разбирайте погрешно. Андрю не мрази евреите. Нито някоя друга етническа група. Политика, националност, религия, раса — тези неща не означават нищо за него. Веднъж го чух да казва: „Информацията няма граници." Източникът на власт през двайсет и първи век ще бъде информацията, не нефтът или географското положение. А Андрю Стърлинг иска да е най-могъщият човек на земята… Не знам дали ви е изнесъл любимата си лекция „Мините на данни са Бог".

— Предпазват ни от диабет, позволяват ни да купуваме коледни подаръци на децата си и помагат на полицията да разкрива престъпления. Тази ли?

— Същата. И всичко това е вярно. Кажете ми обаче, заслужава ли си заради всички тези блага някой да знае всяка подробност за живота ви? Може би ви е все едно; стига така да спестите някой и друг долар. Но наистина ли искате лазерите на системата за мониторинг на потреблението да сканират очите ви всеки път, когато отидете на кино, или да записват реакцията ви, докато гледате рекламите преди филма?

Искате ли в ключовете на колата ви да има чип, който да покаже на полицията, че миналата седмица сте карали със сто и петдесет километра в час, а маршрутът ви е минавал само по шосета с ограничение осемдесет? Искате ли непознати да знаят какво бельо носи дъщеря ви? Или по кое време на деня правите секс?

— Какво?

— Да, „Инър-съркъл" знае, че днес следобед сте купили презервативи и лубрикант, а съпругът ви се е качил на влака в шест и петнайсет. Знае, че сте сами вкъщи, защото синът ви е на мач, а дъщеря ви си купува дрехи от моден бутик във Вилидж. Знае, че в седем и осемнайсет сте пуснали порноканала по кабелната. И че в десет без петнайсет сте поръчали китайски деликатеси за подобаващ завършек на вечерта. Цялата тази информация е там… О, ССД знае дали децата ви са се държали лошо в училище и кога да ви изпрати рекламни брошури за частни учители и детски психолози. Дали съпругът ви има проблеми в леглото и дали да му изпрати дискретни листовки за лекарства срещу еректилна дисфункция. Знае кога семейните проблеми, нещата, които сте купили, и отсъствието ви от работа подсказват склонност към самоубийство…

— Но това е хубаво. Така можете да получите помощ от психолог.

Гедес се изсмя мрачно:

— Грешка. Психотерапията на потенциални самоубийци не е изгоден бизнес. ССД изпраща името ви на местни погребални агенции и психолози, които помагат на хора, загубили близък човек — които ще спечелят всичките ви близки за клиенти, не само един депресиран човек. Между другото, това се оказа много доходно начинание.

Сакс остана шокирана.

— Чували ли сте за „спрягане"?

— Не.

— ССД има информационна мрежа, в чийто център сте вие. Да я наречем „Светът на детектив Сакс". Вие сте като главина на колело, а спиците отиват към партньорите, съпрузите, родителите, съседите, колегите ви, всеки, с чиято помощ ССД може да получи информация за вас и да извлече изгода от нея. Всички, с които имате някакъв контакт, са свързани с вас. От своя страна всеки от тези хора е център и десетки други са свързани с него.

Гедес се сети още нещо и очите му заблестяха.

— Чували ли сте за метаданни?

— Какво са това?

— Данни за данните. Всеки документ, който е създаден или се пази на даден компютър — писма, досиета, доклади, съдебни материали, счетоводни сметки, списъци за покупки — се зарежда със скрити данни. Кой го е създал, къде е бил изпратен, какви промени са правени в него и кой ги е направил — всичко се записва там секунда по секунда. Пишете рапорт до шефа си и на шега започвате с обръщението „Уважаеми господин Малоумник", после го изтривате и го написвате според протокола. Обаче информацията за „господин Малоумник" се запазва.

— Сериозно?

— О, да. Размерът на един текстов файл обикновено е много по-голям от текста на самия документ. Какво е другото? Метаданни. Програмата за управление на данни „Уочтауър" има специални ботове — тоест софтуерни роботи — чиято единствена работа е да откриват и записват метаданните от всеки документ, който постъпва в системата. Наричахме я „Сенчестият отдел", защото метаданните са като сенки на основните данни — и обикновено са много по-показателни.

Сянка, шестнайсетични, хранилища, килери… За Амелия Сакс това бе цял нов свят.

Гедес обичаше да говори пред схватлива публика. Приведе се напред.

— Знаете ли, че ССД има образователен отдел?

Тя си спомни брошурата на фирмата, която Мел Купър бе намерил в Интернет.

— Да. „Едю сърв".

— Но Стърлинг не ви е разказал за нея, нали?

— Не.

— Защото не е искал да ви каже, че основната му функция е да събира колкото може повече информация за децата. Като се започне от детската градина. Какво купуват, какво гледат, какви Интернет сайтове разглеждат, какви бележки получават, какво пише в медицинските им картони… Това е много, много ценна информация за търговците. Ако питате мен обаче, най-плашещото в „Едю сърв" е, че училищните ръководства могат да вземат данните от ССД, да правят компютърни прогнози за представянето на учениците си и въз основа на това да подготвят учебните програми — все за благото на обществото, разбира се, съвсем по Оруеловски. Като гледаме досието на Били, той трябва да се квалифицира като работник в производството. Сузи става за лекар, но само в общественото здравеопазване… Ако контролираш децата, контролираш бъдещето. Между другото, това е друг елемент от философията на Адолф Хитлер. — Той се засмя. — Добре, свършвам лекцията… Вече разбирате защо не издържах повече.

Неочаквано се намръщи:

— Хрумна ми нещо, свързано с вашия случай. В ССД имахме неприятен инцидент. Преди много години. Преди фирмата да се премести в Ню Йорк. Смъртен случай. Може би е съвпадение, но…

— Разкажете ми.

— По онова време възлагахме голяма част от събирането на данни на ловци.

— На какво?

— Фирми или лица, които набавят данни. Странна порода. Приличат малко на траперите от едно време или на златотърсачите. Вижте, данните имат странно привличане. Пристрастяваш се към лова. Не можеш да се заситиш. Колкото повече намираш, толкова повече искаш. Тези хора търсят все нови начини да ги събират. Те са амбициозни, безскрупулни. Шон Касъл влезе в занаята по този начин. Беше ловец на данни.

Както и да е. Имаше един удивителен ловец на данни. Работеше в малка фирма. Мисля, че се наричаше „Роки Маунтинс Дейта", базирана в Колорадо… Как му беше името? — Гедес присви очи. — Може би Гордън някой си. Или пък това му беше фамилията? Няма значение. Научихме, че побеснял, защото ССД смяташе да погълне фирмата му. Започнал да събира всякакви данни за компанията и самия Стърлинг — обърнал нещата срещу тях. Помислихме си, че иска да злепостави и да изнудва директора, за да спре сливането. Знаете ли, че Анди Стърлинг — Андрю Младши — също работи в компанията?

Тя кимна.

— Говореше се, че Стърлинг го изоставил преди години, но хлапето го открило. После обаче се появиха слухове, че имало друг изоставен син. От един от браковете му или незаконороден. Нещо, което Андрю искал да запази в тайна… Както и да е. Докато Стърлинг и други хора преговаряха за поглъщането на „Роки Маунтинс", този Гордън умря — загина при някаква катастрофа, струва ми се. Само толкова знам. Не съм бил там. Бях в Долината и пишех програми.

— Осъществи ли се сливането?

— Да. Когато поиска нещо, Андрю си го взима… Нека да ви дам предположение кой е убиецът. Самият Андрю Стърлинг.

— Има алиби.

— Нима? Не забравяйте, че той е кралят на информацията. Ако можете да контролирате данните, можете и да ги променяте. Внимателно ли проверихте алибито му?

— Сега го проверяваме.

— Добре, но дори да се потвърди, той има хора, които работят за него и са готови да направят всичко, което поиска. Абсолютно всичко. Не забравяйте, че други му вършат черната работа.

— Той е мултимилионер. Какъв интерес има да краде монети или картини, а после да убива жертвите?

— Интерес ли? — Гедес повиши глас като учител, говорещ на ученик, който не разбира урока. — Интересът му е да стане най-могъщият човек на света. Иска да включи в малката си колекция от данни всички хора на земята.

И особено се интересува от клиенти в силите на реда и държавната власт. Колкото повече престъпления бъдат разкрити благодарение на „Инър-съркъл", толкова повече полицейски служби, тук и в чужбина, ще използват услугите му. Първата задача на Хитлер е била да консолидира всички полицейски служби в Германия. Кой беше големият ни проблем в Ирак? Разпуснахме армията и полицията — а трябваше да ги използваме. Андрю не прави такива грешки.

Мъжът се засмя:

— Мислите ме за луд, нали? Но аз живея с тези проблеми всеки ден. Запомнете, не е параноя, ако наистина има някой, който ви наблюдава във всяка минута от живота ви. А точно това прави ССД.

24

Докато чакаше Сакс да се върне, Линкълн Райм разсеяно слушаше Лон Селито да обяснява как уликите от двата по-ранни случая — изнасилването и кражбата на монети — не можели да се намерят.

— Много странно.

Райм се съгласи, но престана да слуша мрачните оценки на детектива и погледът му се спря върху досието на братовчед му, монтирано на рамката за четене. Опита се да не му обръща внимание.

Документът обаче имаше магнетично привличане. Гледайки белите листове, осеяни с черни букви, той си помисли, че може би Сакс беше права и в досието може да се открие нещо полезно. После призна пред себе си, че просто го измъчва любопитство.

СТРАТЕДЖИК СИСТЕМС ДЕЙТАКОРП, ООД

ДОСИЕ

Източник — ИНЪР-СЪРКЪЛ®

Артър Робърт Райм

Инвентарен номер 3480-9021-4966-2083

Личен живот

Досие 1А Предпочитани стоки

Досие 1В. Предпочитани услуги

Досие 1C. Пътувания

Досие 1D. Медицински данни

Досие 1Е. Развлечения

Финанси/Образование/Кариера

Досие 2А. Образование

Досие 2В. Работа, доходи

Досие 2С. финансово състояние, кредити и платежоспособност

Досие 2D. Предпочитани бизнеспродукти и услуги

Официални/Съдебни данни

Досие 3А. Жизнени характеристики

Досие 3В. Гласоподавателна регистрация

Досие 3С. Съдебна история

Досие 3D. Криминално досие

Досие 3Е. Законов надзор

Досие 3F. Имиграция и натурализация

Информацията, която се съдържа тук, е собственост на „Стратеджик Системс Дейтакорп", ООД (ССД). Използването й е регулирано от Лицензионното споразумение между ССД и клиента, дефиниран в Общия договор за информационни услуги. © „Стратеджик Системс Дейтакорп", ООД. Всички права запазени.

Командвайки устройството за прелистване, Райм прегледа дебелия документ, всичките трийсет страници. Някои категории съдържаха много информация, други — не толкова. Гласоподавателната регистрация беше засекретена, а досиетата за законовия надзор и кредитния рейтинг имаха препратки към други файлове, вероятно заради законовите ограничения за достъпа до такава информация.

Той се зачете в дългия списък на продуктите, които Артър и членовете на семейството му (означени със зловещата фраза „спретнати лица") са купували. Нямаше съмнение, че всеки, който прочете това досие, би могъл да научи достатъчно за навиците му на пазаруване, за да го уличи в убийството на Алис Сандърсън.

Райм научи за клуба, в който Артър бе членувал, но напуснал преди няколко години, вероятно след като е останал безработен. Видя какви пакетни услуги за почивка е използвал — Райм се изненада, че братовчед му е започнал да кара ски. Освен това той или някое от децата му имаше проблеми с наднормено тегло: някой бе започнал диета. Цялото семейство имаше карти за фитнес. Имаше няколко покупки на бижута около Коледа — от верига бижутерийни магазини в Ню Джърси. Малки камъни, обковани с много метал — замисли се Райм, — подарък за отбиване на номера, докато дойдат по-добри времена.

Един артикул в списъка го накара да се засмее. Също като него Артър си падаше по шотландското уиски — всъщност пиеше любимата марка на Райм, „Гленморанги".

Колите му бяха тойота „Приус" и джип „Чероки".

Усмивката на криминалиста помръкна. Той си спомни една друга кола. Представи си червения корвет, който Артър получи от родителите си за седемнайсетия си рожден ден — автомобилът, с който бе отишъл в Бостън, за да се запише в Масачузетския технически институт.

Райм си спомни заминаването на двете момчета, всеки за своя колеж. Моментът беше важен за Артър — за баща му също. Хенри Райм бе толкова щастлив, че синът му е бил приет в такова реномирано учебно заведение. Но плановете на двамата братовчеди — да бъдат съквартиранти, да се съревновават за сърцата на момичетата, да сложат в малкия си джоб останалите мухльовци — не се осъществиха. Линкълн не влезе в Масачузетския институт. Приеха го в Илинойския университет в Шампейн/ Урбана, който му осигури пълна стипендия (и по онова време беше доста нашумял, защото се намираше в същия град, в който бе роден ХАЛ, самовлюбеният компютър от „2001: Космическа одисея" на Стенли Кубрик).

Теди и Ан бяха доволни, че синът им ще учи близо до дома. Чичо му също се радваше: Хенри каза на племенника си, че ще е доволен, ако момчето се върне в Чикаго и продължи да му помага в изследователската работа, може би дори от време на време при подготовката на лекциите му.

— Съжалявам, че с Артър няма да бъдете съквартиранти — каза той, — но ще се виждате всяко лято през ваканцията. Пък и с баща ти можем някой ден отскочим до Бобения град.

— Би било хубаво — съгласи се Линкълн.

Макар че тайно страдаше, че не са го приели в Масачузетс, това си имаше и добра страна — защото Линкълн никога повече не искаше да вижда проклетия си братовчед.

И всичко това заради червения корвет.

Това се случи скоро след събирането за Бъдни вечер, на което бе спечелил историческото бетонно парче, в един мразовит ден през февруари, който, слънчев или облачен, е най-мрачният месец в Чикаго. Линкълн участваше със свой проект на панаира на Северозападния университет в Еванстън. Покани Адриана, като планираше след това да й направи предложение.

Тя обаче не можеше да дойде: щяла да ходи да пазарува с майка си в универсалния магазин в Маршал фийлд, в центъра на Чикаго, където имало голяма разпродажба. Линкълн се разочарова, но престана да мисли за това и се съсредоточи върху съревнованието. Спечели първо място в категорията за големи ученици, после той и приятелите му опаковаха проектите си и изнесоха всичко навън. С посинели пръсти, сред облачетата пара от дъха си в мразовития въздух, натовариха нещата си в багажното отделение на автобуса и се скупчиха пред вратата да се качват.

Тогава някой извика:

— Леле, гледайте! Яко возило!

Червеният корвет се приближаваше по алеята.

Братовчед му Артър седеше зад волана и в това нямаше нищо странно — родителите му живееха наблизо. Това, което изненада Линкълн, бе момичето на седалката до Артър — стори му се, че е Адриана.

Всъщност не беше сигурен дали е тя.

Беше облечена като нея: с кафяво кожено яке и пухкава шапка, на вид същата като онази, която Линкълн й беше подарил за Коледа.

— Линк, по дяволите, качвай се по-бързо? Да затворим вратата!

Линкълн не помръдна, докато колата не изчезна зад ъгъла на близката сграда.

Възможно ли беше да го е излъгала? Момичето, за което искаше да се ожени? Не можеше да повярва. Да му изневери с Артър?

Като истински учен той обмисли обективно фактите.

Факт едно. Артър и Адриана се познаваха. Братовчед му се беше запознал с нея преди няколко месеца в консултативния кабинет за кандидатстуденти в гимназията на Линкълн, където тя работеше след часовете. Много лесно можеха да си разменят телефонните номера.

Факт две. Линкълн си даде сметка, че преди известно време Артър беше спрял да го разпитва за нея. Това изглеждаше странно. Момчетата постоянно говореха за момичета, но наскоро Арт не се беше интересувал за нея.

Подозрително.

Факт три. Като си спомни разговора им, Линкълн реши, че Ади беше смутена, когато му отказа да дойде на панаира. (Освен това не й беше споменал, че се провежда в Еванстън; затова нищо чудно, че толкова спокойно обикаляше по улиците с Арт.) Той побесня от ревност. Беше готов да й подари парче от „Стаг фийлд", дявол да го вземе! Отломка от Свещения граал на съвременната наука! Замисли се за други случаи, в които е отменяла срещи с него при обстоятелства, които, погледнати в светлината на днешния ден, изглеждаха странни. Сети се за три или четири случая.

Въпреки това още не искаше да повярва. Отиде до близкия уличен телефон и се обади у тях.

— Съжалявам, Линкълн, излезе с приятели — каза майка й.

Приятели…

— Няма проблем, ще я потърся по-късно. А… госпожо Валеска, как беше разпродажбата във Фийлд?

— Не сме ходили. Разпродажбата е следващата седмица… Трябва да затварям, Линкълн, сложила съм нещо да се готви. Стой на топло. Навън е ужасен студ.

— Да, определено.

Никой не знаеше по-добре от него. Той стоеше пред телефонната будка и зъбите му тракаха; нямаше желание да се навежда за шейсетте цента, които бяха паднали от треперещите му пръсти в снега, докато се опитваше да ги пусне в апарата.

— За бога, Линкълн, качвай се в автобуса!

Вечерта се обади на Адриана и успя да проведе нормален разговор, преди да попита как е прекарала деня. Тя отговори, че с майка й напазарували, но имало много хора. Врява, блъсканица. Гласът й звучеше адски гузно.

Въпреки това Линкълн не можеше да обвинява никого без доказателства.

Затова продължи да се държи, сякаш нищо не е станало. Следващия път, когато Арт дойде на гости, той го остави да слуша музика в къщата, измъкна се навън въоръжен с четка за кучешки косми (от същите, които сега криминалистите използваха при огледи) и събра улики от дясната седалка на корвета.

Прибра частиците в найлоново пликче и при следващата си среща с Адриана тайно взе проби от шапката и палтото й. Чувстваше се като нищожество, изгаряше от срам, но това не му попречи да сравни влакната на един от микроскопите в училище. Бяха същите — космите от кожената шапка и синтетичните влакна от палтото.

Момичето, на което смяташе да предложи брак, му изневеряваше.

Освен това от състоянието на влакната в колата на Артър заключи, че се е возила неведнъж или два пъти.

Накрая, седмица по-късно, ги видя заедно в колата и вече нямаше съмнение.

Линкълн се оттегли с достойнство, не вдигна скандал. Просто се оттегли. Нямаше желание да се кара. Остави връзката им да приключи. Няколкото им срещи след това преминаха сковано, с неловко мълчание. За негово удивление тя изглеждаше разстроена от дистанцирането му. По дяволите! Да не би да си мислеше, че може да ходи с двамата едновременно? Сърдеше се на него… макар че тя беше тази, която го лъжеше.

Линкълн се дистанцира и от братовчед си. Търсеше всякакви причини: изпити, състезания и — най-великото оправдание — това, че не го бяха приели в Масачузетс.

Момчетата се виждаха от време на време — по семейни поводи, на церемонията по завършването — но между тях всичко се промени, промени се коренно. Колкото до Адриана, никой от двамата повече не спомена името й.

Целият ми живот се промени. Ако не беше ти, всичко щеше да бъде различно…

Дори сега Райм почувства пулса в слепоочията си. Вече не усещаше хладината в дланите си, но предполагаше, че са се изпотили. Мрачните му мисли бяха прекъснати от влизането на Амелия Сакс.

— Нещо ново? — попита тя.

Лош знак. Ако беше научила нещо съществено от Калвин Гедес, веднага щеше да каже.

— Не — отговори той. — Още чакам Рон да потвърди алибитата. И още никой не се е хванал на клопката на Родни.

Сакс взе чашата кафе, което й предложи Том, и един от малките сандвичи с пуешка шунка от подноса му.

— Ония със салата от тон са по-хубави — отбеляза Лон Селито. — Сам я е правил.

— И този става. — Сакс седна до Райм и му даде да отхапе.

Той нямаше апетит и поклати глава.

— Как е братовчед ти? — попита тя, като погледна досието върху рамката за прелистване.

— Братовчед ми ли?

— Как се справя в затвора? Сигурно му е трудно.

— Не съм говорил с него.

— Сигурно го е срам да те потърси. Обади му се.

— Ще се обадя. Какво казва Гедес.

Сакс призна, че срещата не е донесла големи разкрития.

— През повечето време ми изнася лекция за загубата на личната неприкосновеност.

Разказа някои от най-обезпокоителните подробности: за ежедневното събиране на лична информация, нарушенията, опасността от „Едю сърв", безсмъртността на данните, метаданните в компютърните файлове.

— Нещо полезно за нас — язвително попита той.

— Две неща. Първо, Гедес не е убеден, че Стърлинг е невинен.

— Каза, че има алиби — изтъкна Селито, като взе още един сандвич.

— Може да не го е направил лично. Да е използвал някого.

— Защо? Той е собственик на голяма компания. Какво печели?

— Колкото повече престъпления, толкова повече хората се нуждаят от ССД, за да ги закриля. Гедес твърди, че Стърлинг иска власт. Описа го като информационния Наполеон.

— Значи наема убиец да чупи прозорци, за да може той да ги поправя. — Райм кимна, леко впечатлен от идеята. — Само че планът му се обърна срещу него. Не е подозирал, че ще свържем престъпленията с базата данни на ССД. Добре. Добавете в списъка на заподозрените: „Неизвестен извършител, работещ за Стърлинг."

— Освен това Гедес ми каза, че преди няколко години ССД погълнала една колорадска информационна фирма. Главният им ловец — човек, който събира данни — бил убит.

— Някаква връзка между Стърлинг и смъртта му?

— Гедес не знае. Но си струва да проверим. Ще се заема.

Навън се позвъни и Том отиде да отвори. След малко Рон Пуласки влезе в стаята. Лицето му беше мрачно и потно. Понякога Райм се изкушаваше да му каже да не се вживява прекалено много в работата, но след като самият той я вземаше толкова присърце, реши, че съветът ще прозвучи твърде лицемерно.

Новобранецът обясни, че е проверил повечето алибита за неделята.

— Обадих се във фирмата, събираща таксите на магистралите, и оттам потвърдиха, че Стърлинг е минал през тунел „Мидтаун" в часовете, които каза. Опитах да се обадя на сина му, за да проверя дали баща му е телефонирал от Лонг Айлънд, но апаратът му е изключен… За директора на „Личен състав". Единственото му алиби е жена му. Тя потвърди, че е бил с нея, но се държеше като уплашена мишка. Приказваше същите глупости като съпруга си: „ССД е най-великата фирма на земята, дрън-дрън-дрън…"

Райм, който и без това не вярваше много на свидетели, не се впечатли особено. От приятелката си Кейтрин Данс, специалистка по психология на жестовете и кинесика в Калифорнийското бюро за разследване, знаеше, че дори човек да казва светата истина, пак може да изглежда, че лъже.

Сакс отиде при списъка на заподозрените и внесе новите промени.

Андрю Стърлинг, президент, изпълнителен директор: алиби — на Лонг Айлънд, проверено. Чака се потвърждение от сина му;

Шон Касъл, началник отдел „Маркетинг и продажби няма алиби;

Уейн Джилеспи, директор на Технически отдел: няма алиби;

Самюел Броктън, директор на отдел „Законов надзор": алиби — от хотела потвърждават, че е бил във Вашингтон;

Литър Арлонсо-Кемпър, директор „Личен състав": алиби — с жена си, потвърдено (пристрастна);

Стивън Шредер, главен техник, дневна смяна: предстои да се разпита;

Фарук Мамеда, главен техник, нощна смяна: предстои да се разпита;

Клиент на ССД(?): чака се списък от Стърлинг;

Неизвестен извършител, работещ за Андрю Стърлинг (?).

Сакс погледна часовника си.

— Рон, Мамеда вече трябва да се е появил във фирмата. Би ли отишъл да разпиташ него и Шредер? Разбери къде са били вчера по време на убийството на Уайнбърг. Секретарят на Стърлинг също трябва вече да е подготвил списъка. Ако не, стой му до главата, докато го направи. Придай си важен вид. Още по-добре — нетърпелив.

— Да отида в ССД?

— Да.

По някаква причина Пуласки не искаше да се връща.

— Добре. Само да се обадя на Джени да видя дали всичко вкъщи е наред.

Младият полицай извади мобилния си телефон и натисна копчето за бързо набиране.

От разговора, който чу, Райм се досети, че Пуласки говори със сина си, а после — с още по-голямо умиление — с дъщеричката си. Криминалистът престана да го слуша.

След малко неговият телефон иззвъня. Първите две цифри на номера бяха 44.

О, чудесно!

— Команда, вдигни телефона.

— Детектив Райм?

— Инспектор Лонгхърст.

— Знам, че работите по друго разследване, но реших да ви информирам за нашето.

— Разбира се. Казвайте. Как е преподобният Гуудлайт?

— Добре е, макар и малко уплашен. Настоява да не му пращаме нови телохранители или полицаи. Има доверие само на тези, които са стоели при него вече няколко седмици.

— Разбирам го.

— Имаме човек, който проверява всеки, който се приближи до къщата. Бивш служител на САС. Те са най-добрите в занаята… Така, претърсихме тайната квартира в Олдам от мазето до тавана. Искам да ви кажа какво открихме. Следи от мед и олово, вероятно от изпилване на куршуми. Няколко зрънца барут. И много малко количество живак. Според експерта ни по балистика Логан е правил куршуми „дум-дум".

— Да, правилно. С живак във вътрешността на куршума. Нанасят жестоки поражения.

— Намерихме също смазка, която се използва за снайперни пушки. Следи от кислород в умивалника. Вероятно се е изрусил. Няколко тъмносиви влакна — памучни, напоени с нишесте за колосване. Според базите ни от данни са от плата, който се използва за шиене на униформи.

— Мислите ли, че уликите са подхвърлени?

— Според нашите криминалисти, не. Микроследите са били в нищожни количества.

Рус, снайпер, униформа…

— Така. Тук стана още един инцидент, който ни вдигна на крака. Опит за грабеж в една неправителствена организация близо до „Пикадили". Става дума за Агенцията за помощ на Източна Африка, организацията на преподобния Гуудлайт. Охраната дошла навреме и извършителят избягал. Хвърлил шперца си в един канал. По щастлива случайност някакъв минувач го видял. Накратко, нашите хора взеха шперца и намериха следи от пръст. Съдържа останки от хмел — сорт, който расте главно в Уоруикшир. Използва се в производството на битър.

— Битър? Това някаква напитка ли е?

— Да, вид бира. В Лондон имаме архив с данни за различни алкохолни напитки и техните съставки.

„Също като моя" — помисли си Райм.

— Наистина ли?

— Лично съм го събирала — похвали се Лонгхърст.

— Чудесно. И какво?

— Единствената пивоварна, която използва този сорт хмел, е около Бирмингам. Получихме видеозапис на крадеца в неправителствената организация и покрай хмела ми хрумна да проверя видеозаписите от Бирмингам. Наистина, няколко часа по-късно същият субект е пристигнал на гара „Ню Стрийт". Носил голяма раница. За съжаление го изгубихме в тълпата.

Райм се замисли. Големият въпрос беше дали частиците от хмел са фалшива улика, оставена, с цел да ги заблуди. Можеше да предположи само ако беше участвал в огледа на местопрестъплението или вещественото доказателство бе при него. Сега обаче трябваше да се осланя само на предчувствието си.

Подхвърлено или не?

Райм взе решение:

— Инспекторе, това не ми вдъхва доверие. Мисля, че Логан се опитва да ни заблуди. Правил го е и преди. Иска да хвърлите всички усилия в Бирмингам, докато той подготвя истинския удар в Лондон.

— Радвам се, че го казвате, детективе. Аз също бях по-склонна на това предположение.

— Трябва да продължим по плана. Къде е екипът?

— Дани Крюгер е в Лондон с хората си. Човекът от ФБР също. Френският агент и представителят на Интерпол проверяват следи в Оксфорд и Съри. Засега обаче не са открили нещо съществено.

— На ваше място бих ги изпратил в Бирмингам. Незабавно. Без много шум, но да бият на очи.

Инспекторката се засмя:

— Да покажем на Логан, че сме се хванали на въдицата.

— Именно. Искам да си помисли, че се надяваме да го заловим там. Изпратете и няколко души от специалните части. Вдигнете малко шум, направете да изглежда, сякаш сваляте гарда в Лондон.

— А в същото време ще засилим наблюдението там.

— Точно така. Кажете на хората си, че ще използва снайпер. Изрусил се е и ще носи сива униформа.

— Отлично, детективе. Веднага ще се заема.

— Дръжте ме в течение.

— Дочуване.

Райм подаде команда за прекъсване на разговора и точно в този момент от другата страна на стаята се чу глас:

— Хей… вашите приятели в ССД си разбират от работата. Не мога да проникна до първа база.

Родни Шарнек. Райм съвсем го беше забравил.

Рошавият младеж стана от компютъра и отиде при другите.

— „Инър-съркъл" се охранява по-строго от форт Нокс. Същото важи и за системата им за управление на данни — „Уочтауър". Дълбоко се съмнявам, че някой може да проникне без цяла армия от суперкомпютри, които не се намират във всеки магазин.

— Но… — подкани го Райм, който видя тревогата му.

— Ами, ССД има система за сигурност, каквато досега не бях виждал. Доста солидна. Дори бих казал, страшна. Влязох с анонимно Ай Ди и заличавах следите си в движение. Но какво става? Техният бот проникна в моята система и се опита да ме разконспирира от онова, което намери в свободното пространство.

— Ох, Родни, какво точно означава това?

Младежът обясни, че в свободното пространство на твърдия диск могат да се намерят фрагменти от данни, дори изтрита информация, и има програми, които ги сглобяват в годна за разчитане форма. Защитната система на ССД разбрала, че Шарнек заличава следите си, затова проникнала в неговия компютър и започнала да чете информацията в свободното пространство на диска, за да го разкрие.

— Опасна работа. Съвсем случайно я усетих. Иначе…

Той сви рамене и отпи глътка кафе за утешение.

На Райм му хрумна нещо. Колкото повече обмисляше идеята, толкова повече му харесваше. Погледна слабия младеж.

— Слушай, Родни, какво ще кажеш да си поиграеш на истинско ченге за разнообразие?

Безгрижното изражение на компютърния специалист се промени коренно.

— Вижте, не мисля, че ставам за тая работа.

— Докато не чуеш куршума да свисти до ухото ти, все едно не си живял — отбеляза Селито, като довършваше поредния сандвич.

— Момент, момент… Единственият път, когато съм стрелял, беше в една компютърна игра и…

— О, няма да има никакъв риск — успокои го Райм и развеселено погледна Рон Пуласки, който тъкмо затваряше телефона.

— Какво? — намръщи се новобранецът.

25

— Нещо друго, полицай?

Рон Пуласки погледна безизразното лице на втория секретар на Стърлинг, Джеръми Милс. Той беше „външният" асистент, припомни си младият полицай.

— Не, всичко е наред, благодаря. Само бихте ли попитали господин Стърлинг за едни документи, които обеща да ни подготви. Списък на клиентите ви. Мисля, че Мартин трябваше да го направи.

— С удоволствие ще кажа на Андрю, след като излезе от съвещание.

Широкоплещестият младеж обиколи стаята, посочвайки ключовете на климатичната инсталация и лампите — съвсем като пиколото в луксозния хотел, където Рон и Джени бяха прекарали медения си месец.

Това напомни на Пуласки, че Джени много приличаше на Майра — жената, която бе изнасилена и убита вчера. Косата й, леко изкривената усмивка, която толкова му харесваше…

— Полицай?

Той вдиша очи, не беше чул какво му казват.

— Извинявайте.

Асистентът го гледаше изпитателно. Посочи един малък хладилник.

— Тук има вода и безалкохолни.

— Благодаря. Нямам нужда от нищо повече.

„Внимавай — каза си ядосано. — Не мисли за Джени. Не мисли за децата. От теб зависят много хора. Амелия ти има доверие, че ще се справиш с разпитите. Затова се съсредоточи."

Тук ли си, новобранец? Имаме нужда от теб…

— Ако искате да се обадите на някого, можете да използвате този телефон. За външни разговори наберете девет. Или можете да натиснете това копче и да кажете номера. Това е гласовоактивираща се система. — Джеръми посочи мобилния телефон на Пуласки. — Този вероятно няма да работи много добре тук. Сигналът се заглушава. За сигурност.

— Така ли? Добре.

Полицаят се опита да си спомни дали е видял някого да използва мобилен телефон. Не беше обърнал внимание.

— Ако сте готов, мога да извикам служителите, с които искате да говорите.

— Да, ако обичате.

Младежът излезе. Пуласки извади бележника си от куфарчето. Погледна имената на служителите, които щеше да разпитва.

Стивън Шредер, главен техник, дневна смяна;

Фарук Мамеда, главен техник, нощна смяна.

Стана и надникна в коридора. Наблизо някакъв чистач изсипваше едно кошче за боклук. Спомни си, че го е видял и предишния път. Сякаш Стърлинг се опасяваше, че многото боклук ще урони престижа на фирмата. Едрият мъж погледна равнодушно униформата на Пуласки и отново се зае с монотонното си занимание. Младият полицай погледна по-нататък в коридора и видя един служител от охраната, застанал като на пост. Пуласки не можеше да отиде дори до тоалетната, без да мине покрай него. Той се върна в стаята и зачака двамата мъже от списъка на заподозрените.

Пръв дойде Фарук Мамеда. Беше младеж от арабски произход, доколкото Пуласки можа да прецени. Красив, със сериозно и уверено изражение. Спокойно гледаше Пуласки в очите. Мамеда обясни, че е работил в малка фирма, която преди пет-шест години се сляла със ССД. Работата му беше да следи служителите от техническата поддръжка. Неженен, без близки роднини, той предпочиташе да работи нощем.

Полицаят се изненада, че в говора на младежа няма и следа от чужд акцент. Попита го дали е чул за разследването. Мамеда отговори, че не знае подробности — което може би беше вярно, защото работеше нощна смяна и току-що бе дошъл на работа. Андрю Стърлинг му беше казал само, че от полицията искат да го разпитат във връзка с някакво престъпление.

Намръщено изслуша обясненията на Пуласки:

— Наскоро са били извършени няколко убийства. Мислим, че извършителят е използвал информация от ССД.

— Каква информация?

— За местоживеенето на жертвите, какви стоки купуват…

Интересно, но следващият въпрос на Мамеда беше:

— Всички служители ли разпитвате?

Каква част от истината да му каже? Каква част да премълчи? Пуласки така и не се беше научил да преценява. Амелия казваше, че е много важно да смажеш добре колелата на разпита, да поддържаш разговора, но никога да не издаваш твърде много. Той мислеше, че след травмата на главата способността му за преценка се е влошила и се чувства по-нервен, когато говори със свидетели и заподозрени.

— Не, не всички — отговори.

— Само с някои, които са подозрителни, а? Или които сте решили; че са подозрителни — процеди през зъби Мамеда. — Разбирам. Няма проблем. Напоследък това е често явление.

— Лицето, от което се интересуваме, е мъж и има пълен достъп до „Инър-съркъл" и „Уочтауър". Разпитваме всеки, който отговаря на тези условия. — Пуласки се досещаше за притесненията на Мамеда. — Няма нищо общо с националността ви.

Опитът да успокои събеседника си се провали. Мамеда се сопна:

— Националността ми е американец. Аз съм гражданин на Съединените щати. Също като вас. Ако предположим, че сте гражданин. А може би не сте? Все пак много малко хора в този страна произхождат оттук.

— Съжалявам.

Мамеда сви рамене:

— Човек трябва да се примири с някои неща в живота. Каква ирония. Страната на свободата в същото време е и страна на предразсъдъците. Аз…

Изведнъж замълча и се втренчи в нещо зад Пуласки, сякаш там стоеше някой. Полицаят леко се обърна. Нямаше никого. Мамеда смени темата:

— Андрю каза, че иска да окажа пълно съдействие. Ето, съдействам ви. Бихте ли побързали с въпросите? Имам работа.

— Става дума за досиетата — наричате ги „килери", нали?

— Да. Килери.

— Четете ли ги на компютъра си?

— Защо да чета досиета? Андрю не би одобрил.

Интересно: гневът на Андрю Стърлинг беше основното, което го спираше. Не полицията или съдът.

— Значи не четете досиета, така ли?

— Никога. Ако има някаква грешка, ако данните са объркани или има проблем с интерфейса, може да погледна част от текста или заглавията, но само толкова. Колкото да определя проблема, да поправя компютърния код.

— Възможно ли е някой да е открил паролите ви и да е проникнал с тях в „Инър-съркъл"? Да е изтеглил по този начин досиета?

Мамеда се замисли за момент.

— Не, от мен няма как да ги вземат. Не ги държа написани.

— Често ходите в хранилищата, нали? И в Приемния център?

— Да, разбира се. Работата ми го изисква. Поправям компютрите. Поддържам потока от данни.

— Бихте ли ми казали къде бяхте в неделя следобед между дванайсет и четири часа?

— Аха. — Мамеда кимна. — Това било. Дали съм бил на местопрестъплението?

Пуласки трудно издържа погледа на тъмните, гневни очи на младежа.

Мамеда опря ръцете си на масата, сякаш се канеше да стане и да излезе демонстративно. Но отново се облегна назад и отговори.

— Сутринта закусвах с приятели… Познати от джамията, ако ви интересува.

— Щях…

— Остатъка от деня прекарах сам. Бях на кино.

— Сам ли?

— Така по-малко се разсейвам. Обикновено ходя сам. Гледах филм на Джафар Пахани, един ирански режисьор. Гледали ли сте… — Мамеда стисна устни. — Няма значение.

— Пазите ли билета?

— Не… След това ходих да пазарувам. Прибрал съм се вкъщи около шест. Обадих се да проверя дали имат нужда от мен тук, но кутиите работеха добре, затова излязох на вечеря с един приятел.

— Следобед купихте ли нещо с кредитна карта?

— Разглеждах витрините. Взех си кафе и сандвич. Платих в брой… — Наведе се напред и прошепна дрезгаво: — Съмнявам се, че задавате на всеки точно тези въпроси. Знам какво си мислите за нас. Мислите, че се отнасяме към жените като към животни. Не мога да повярвам, че ме обвинявате в изнасилване. Това е варварство. Обиждате ме!

Пуласки положи усилие да погледне младежа в очите и каза:

— Слушайте, господине, ние задаваме тези въпроси на всеки, който има достъп до „Инър-съркъл". Включително на господин Стърлинг. Това ни е работата.

Мамеда се поуспокои, но пак се намръщи, когато Пуласки го попита къде е бил по време на другите убийства:

— Нямам представа.

Не каза нищо повече. Кимна мрачно, стана и излезе.

Пуласки се опита да осмисли току-що видяното. Дали Мамеда се държеше като виновен, или като невинен? Не можеше да прецени. Чувстваше се надхитрен.

„Помисли по-внимателно" — каза си.

Вторият служител, който трябваше да разпита, Шредер, беше пълна противоположност на Мамеда: типичен компютърен маниак. Тромав, с измачкани дрехи не по неговия размер, мастилени петна по ръцете. Очилата му бяха като очи на бухал, с изцапани лещи. Очевидно не беше излят по калъпа на ССД. Докато Мамеда се държеше агресивно, Шредер като че ли не знаеше нищо. Извини се, че е закъснял — което не беше вярно — обясни, че тъкмо е „дебъгвал пач". Започна да обяснява с подробности, сякаш полицаят бе завършил информатика, и Пуласки се принуди да го прекъсне.

С потрепващи пръсти, сякаш пишеше на въображаема клавиатура, Шредер изрази изненада — искрена или престорена — когато чу за убийствата. Изказа съчувствие, след което в отговор на въпроса на Пуласки обясни, че често ходи в хранилищата и би могъл да вади досиета, но никога не го правел. Той също беше уверен, че няма как някой да научи паролите му.

За неделя имаше алиби — бе дошъл на работа около 13.00, за да довърши оправянето на един проблем от петък, който също се опита да обясни в детайли, преди Пуласки да го прекъсне. Младежът отиде при компютъра в единия ъгъл на стаята, написа нещо и обърна монитора към полицая. На екрана имаше присъствен лист. Пуласки прегледа информацията за неделя. Шредер наистина беше дошъл в 12:58 и си бе тръгнал малко след пет.

Понеже Шредер е бил на работа по време на убийството на Майра, полицаят не го разпитва за другите престъпления.

— Мисля, че това е всичко. Благодаря.

Нервният младеж излезе и полицаят се облегна назад.

Погледна през едно тясно прозорче. Дланите му се потяха, стомахът му се свиваше. Извади мобилния си телефон. Джеръми беше прав. Нямаше покритие.

— Здравейте.

Пуласки подскочи. Разтреперан, погледна към вратата и видя Марк Уиткъм с няколко бележника под мишница и две чаши кафе в ръка. Той вдигна вежди. До него стоеше малко по-възрастен мъж с преждевременно прошарена коса. Пуласки предположи, че е служител на ССД — понеже носеше униформената бяла риза и тъмен костюм.

Какво означаваше това? Полицаят сви рамене, опита се да се усмихне непринудено и им кимна.

— Рон, това е шефът ми. Сам Броктън.

Двамата мъже се ръкуваха. Броктън внимателно огледа Пуласки и каза, като се усмихна накриво:

— Значи вие сте накарали камериерките в хотел „Уотъргейт" във Вашингтон да ме проверят?

— Боя се, че да.

— Така поне не съм сред заподозрените. Ако имате нужда от нещо, свързано с моя отдел, кажете на Марк. Той ми разказа накратко за разследването.

— Благодаря.

— Късмет.

Броктън излезе. Уиткъм подаде едното кафе на Пуласки.

— За мен ли е? Благодаря.

— Как върви? — попита Уиткъм.

— Върви.

Младежът се засмя и отметна кичур от челото си.

— И вие пазите тайните си като нас.

— Може би е така. Трябва да призная, че тук всички са много услужливи.

— Добре. Свършихте ли?

— Само чакам да получа нещо от господин Стърлинг.

Пуласки си сложи твърде много захар в кафето. Нервно започна да го разбърква и спря, когато си даде сметка, че го е правил твърде дълго.

Уиткъм вдигна чашата си като за наздравица. Погледна през прозореца. Небето беше синьо, градът — обагрен в нюанси на зелено и кафяво.

— Тези прозорчета никога не са ми харесвали. В центъра на Ню Йорк сме, а няма никаква гледка.

— Точно това се чудех. Защо?

— Андрю се притеснява за сигурността. Да не би да ни снимат отвън.

— Наистина ли?

— И не е съвсем без основание. В търговията с данни има много пари. Много.

— Предполагам.

Младият полицай се почуди какви тайни могат да се видят през прозореца от разстояние на четири-пет пресечки, където се намираше най-близката сграда с такава височина.

— В града ли живеете? — поинтересува се Уиткъм.

— Да. В Куинс.

— Аз живея на Лонг Айлънд, но съм отраснал в Астория. Около булевард „Дитмарс". Близо до гарата.

— Ха. Аз съм на три пресечки от там.

— Наистина ли? Ходите ли в „Сейнт Тим"?

— „Сейнт Агнес". Ходил съм в „Сейнт Тим" няколко пъти, но на Джени не й харесаха проповедите. Прекалено много наблягат на вината.

Уиткъм се засмя:

— Отец Олбрайт.

— Ооо, да, същият.

— Брат ми — той е полицай във Филаделфия — казва, че за да накараш убиец да се признае за виновен, трябва просто да го оставиш насаме с отец Олбрайт. Само пет минути и ще си признае всичко.

— Брат ви е полицай, така ли? — засмя се Пуласки.

— В отдел „Наркотици".

— Детектив?

— Да.

— Моят брат е патрул. В Шести район, Гринидж Вилидж.

— Гледай ти. И двамата ни братя… Заедно ли бяхте в академията?

— Да. Навсякъде сме били заедно. Близнаци сме.

— Интересно. Моят е с три години по-голям. Но е много по-едър от мен. Аз мога да мина изпита по физическа подготовка, но едва ли ще победя някой бандит.

— Не ни се налага много често да надвиваме престъпници. Винаги се стараем да ги убедим с добро. Вероятно и вие в Надзорния отдел правите същото.

Уиткъм се засмя:

— Да, доста често.

— Предполагам, че…

— Я, виж кой е тук! — прекъсна го друг глас. — Сержант Фрайди.

Пуласки погледна към вратата и стомахът му се сви. Шон Касъл влезе в стаята, последван от верния си другар, твърде „открехнатият" технически директор Уейн Джилеспи, който добави:

— Върнахте се да съберете още факти, а? Само фактите.

Понеже с Уиткъм бяха говорили за църквата, Пуласки си спомни времето в католическото училище, където с брат си постоянно враждуваха с момчетата от Форест Хил. По-богати, по-добре облечени, по-умни. И по-коварни. („Хей, братята мутанти!") Истински кошмар. Понякога Пуласки се чудеше дали не е постъпил в полицията само заради уважението, което му носеха униформата и пистолетът.

Уиткъм стисна устни.

— Здравей, Марк — каза Джилеспи.

— Как върви, сержант? — обърна се Касъл към полицая.

На улицата Пуласки бе търпял мрачни погледи и обиди, беше прикляквал, за да избегне — успешно или неуспешно — плюнки и хвърлени по него тухли. Ала никой от тези инциденти не го смущаваше толкова, колкото любезните думи, изречени по такъв коварен начин. Игриво, с усмивка. Но усмивка на акула, преди да нагълта жертвата си. Пуласки бе потърсил „сержант Фрайди" в Интернет и бе научил, че е персонаж от стар телевизионен сериал, озаглавен „Драгнет". Макар че Фрайди беше герой, мнозина го смятаха за „квадрат", което явно означаваше сухар, скучен човек.

Едва тогава младият полицай осъзна, че Касъл му се подиграва; ушите му пламнаха от гняв.

— Заповядайте. — Касъл му подаде диск в пластмасова кутийка. — Надявам се да ви послужи.

— Какво е това?

— Списък на клиентите ни, които са теглили информация за жертвите. Нали това искахте?

— О. Очаквах да видя господин Стърлинг.

— Андрю е зает човек. Помоли ме аз да ви го дам.

— Благодаря.

— Доста работа ви чака — отбеляза Джилеспи. — Над триста клиенти в района. И до един са теглили по над двеста маркетингови листи.

— Предупреждавах ви — добави Касъл. — Ще се поизпотите. Така ли се получават нови нашивки?

Сержант Фрайди често бил осмиван от хората, които разпитвал…

Пуласки се усмихна широко.

— Стига, момчета.

— Спокойно, Уиткъм — каза Касъл. — Само се шегуваме. Бога ми. Не бъди такава консерва.

— Какво правиш тук, Марк? — попита Джилеспи. — Не трябва ли да търсиш какви нарушения на закона сме направили?

Уиткъм завъртя очи и се усмихна кисело; личеше, че забележката на колегата му го смути — и обиди.

— Имате ли нещо против да погледна списъка тук? — попита Пуласки. — В случай че имам въпроси?

— Заповядайте.

Касъл отиде при компютъра в ъгъла и го включи… Сложи диска, стартира го и се отдръпна, за да направи място на Пуласки да седне. На екрана се появи съобщение какво иска да прави. Изправен пред няколко възможности, полицаят не знаеше какво да избере — нямаше представа какво означават.

Касъл надникна над рамото му.

— Няма ли да го отворите?

— Ще го отворя. Само се чудех с коя програма е най-добре.

— Нямате много възможности — засмя се Касъл, сякаш беше очевидно. — „Ексел".

— Екс-Ел?

Пуласки съзнаваше, че ушите му са почервенели. Мразеше, когато станеше така. Как мразеше!

— Табличният редактор — опита се да му помогне Уиткъм, но на него и това не му говореше нищо.

— Не познавате ли „Ексел"? — изненада се Джилеспи.

Наведе се и започна да пише на клавиатурата толкова бързо, че полицаят не можеше да следи пръстите му.

Програмата се отвори и на екрана се появи таблица с имена, адреси, дати и часове.

— Нали и преди сте чели таблици.

— Разбира се.

— Но не на „Ексел"? — Джилеспи изненадано вдигна вежди.

— Не. Някои други.

Пуласки осъзна, че така сам се напъхва в капана им. „Просто млъкни и се захващай за работа" — помисли си.

— Някои други? Наистина ли? — попита Касъл. — Интересно…. Е, това е, сержант Фрайди. Късмет.

— Казва се E-K-C-E-Л — произнесе Джилеспи буква по буква. — Ето го изписано на монитора. Разучете я. Лесно се учи. Всяко дете я знае.

— Ще я разгледам.

Двамата мъже излязоха.

— Както казах по-рано — отбеляза Уиткъм, — никой не ги харесва много. Но фирмата не може без тях. Те са гении.

— И явно не пропускат да го покажат — измърмори Пуласки.

— Правилно сте забелязали. Добре, ще ви оставя да работите. Да имате нужда от нещо?

— Ще се справя.

— Ако пак минавате насам, обадете се.

— Добре.

— Или защо не се видим в „Астория"? На кафе. Обичате ли гръцка кухня?

— Обожавам я.

Пуласки си представи приятни мигове на почивка. След травмата на главата бе занемарил няколко приятелства, тъй като не беше сигурен, че на хората им е приятно в компанията му. Щеше да е хубаво да излезе с друг младеж, да пият по бира, може би да гледат някой екшън, все неща, от които Джени не се интересуваше.

Е, по-късно щеше да помисли за това — след края на разследването, разбира се.

Когато Уиткъм излезе, той се огледа. Беше сам. Все пак си спомни неспокойния поглед на Мамеда. Замисли се за специалното предаване за едно казино в Лас Вегас, което с Джени наскоро бяха гледали по телевизията — охранителни камери навсякъде. Спомни си също охранителя в коридора и репортера, чийто живот бил съсипан, след като се опитал да шпионира ССД.

Е, Рон Пуласки горещо се надяваше тук да няма камери. Защото задачата му днес включваше много повече от вземането на диска и разпитването на заподозрени. Линкълн Райм го беше изпратил, за да проникне в може би най-сигурната компютърна система в Ню Йорк.

26

Отпивайки от силното и сладко кафе в кафенето срещу Сивата скала, трийсет и девет годишният Мигел Абрера прелистваше една брошура, която наскоро бе получил по пощата. Това беше поредното от серията необичайни събития, случили се наскоро в живота му. Повечето бяха просто странни или досадни, но това го безпокоеше.

Той отново погледна брошурата. Затвори я и се облегна назад, като погледна часовника си. Имаше още десет минути, докато дойде време да се връща на работа.

Мигел беше специалист по поддръжката, както ги наричаха в ССД, но той казваше на всички, че е чистач. Каквото и да беше названието, задачата му беше да чисти. Той си вършеше добре работата и я обичаше. Защо да се срамува от името й?

Можеше да прекара почивката си в сградата, но безплатното кафе, което осигуряваха в ССД, не беше вкусно, а и не му слагаха истинско мляко или сметана. Освен това не беше от приказливите и предпочиташе да се наслаждава на вестника и кафето си сам. (Цигарите му липсваха. В спешното отделение бе заложил цигарите и макар че Бог не беше спазил своята част от сделката, Мигел се отказа от навика да пуши.)

Вдигна очи и видя свой колега да влиза в кафенето — Тони Петрън, по-възрастен чистач, който сега работеше като директор по поддръжката. Двамата мъже си кимнаха и Мигел се разтревожи, че другият ще седне до него.

Петрън обаче също се усамоти в един ъгъл и извади мобилния си телефон да чете текстовите си съобщения. Мигел отново погледна брошурата, която бе адресирана лично до него. Отпи глътка подсладено кафе и се замисли за другите необичайни неща, които му се бяха случили наскоро.

Например присъствената ведомост. В ССД служителите просто минаваха през въртяща се бариера и компютърът регистрираше по служебната карта дали си влязъл или излязъл. На два пъти през последните няколко месеца обаче системата отказваше да го регистрира. Той винаги работеше по четирийсет часа на седмица и получаваше заплата за четирийсет часа. Няколко пъти обаче случайно погледна ведомостта и видя, че е сгрешена. Беше записано, че е дошъл на работа по-рано и си е тръгнал по-рано. Или че не е работил някой ден през седмицата, но е дошъл в събота. Той обаче никога не правеше така. Уведоми за грешките прекия си началник, който сви рамене:

— Някаква грешка в софтуера може би. Ако не ти режат от надниците, няма проблем.

После се появи проблемът с банковата му сметка. Преди месец за свое удивление установи, че балансът му е с десет хиляди долара по-висок, отколкото би трябвало да бъде. Когато отиде в банката да провери какво става, балансът му вече беше коригиран. И това се беше случвало три пъти досега. Една от погрешно внесените суми бе седемдесет хиляди долара.

Това обаче не беше всичко. Наскоро му се бяха обадили от една фирма за молбата му за ипотека. Само дето не беше искал ипотека. Живееше под наем. С жена му се бяха надявали да купят нещо, но след като тя и синът им загинаха при автомобилна катастрофа, той дори не смееше да си помисли за собствена къща.

Разтревожен, той провери кредитния си доклад. Там обаче нямаше информация за искане на ипотека. Нямаше нищо необичайно, освен че кредитният му рейтинг се беше повишил — при това значително. Това само по себе си беше странно. Макар че той нямаше нищо против тази малка грешка.

Никое от тези неща обаче не го разтревожи толкова, колкото брошурата.

Уважаеми Господин Абрера,

Както добре знаете, в различни периоди от живота си ние преживяваме травматизиращи случки и страдаме от тежки загуби. Разбираемо е в такива моменти хората да срещат трудности с адаптирането в живота. Понякога дори си мислят, че бремето е твърде голямо и предприемат импулсивни, непоправими действия.

Ние, в „Сървайвър Каунсълинг Сървисиз", разбираме трудностите, пред които се изправя човек като вас, който е преживял тежка загуба. Нашите обучени служители ще ви помогнат да преминете през този тежък период с комбинация от медицинска интервенция, сеанси на четири очи и групова психотерапия, ще ви донесат утеха и ще ви напомнят, че животът си струва да се живее.

Мигел Абрера никога не беше мислил за самоубийство, дори в тежките дни веднага след катастрофата преди година и половина. Да сложи край на собствения си живот беше немислимо.

Самият факт, че получаваше такава брошура, беше обезпокоителен. Но две неща сериозно го тревожеха. Първо, брошурата му бе изпратена директно — не препратена — на новия му адрес. Никой от кабинета на бившия му психолог или от болницата, където починаха съпругата и детето му, не знаеше, че преди месец се е преместил в ново жилище.

Второто беше последният абзац: Сега, след като направихте съдбовната стъпка да ни потърсите, Мигел, ние сме готови да ви поканим на безплатна диагностична сесия в удобно за вас време. Не се бавете. Ние можем да ви помогнем!

Той не беше предприемал никакви стъпки, за да търси такава фирма.

Откъде имаха името му?

Е, може би беше странна серия от съвпадения. По-късно щеше да мисли за това. Време беше да се връща на работа. Андрю Стърлинг бе най-добрият и грижовен шеф, който можеше да желае. Но Мигел не се съмняваше, че слуховете са верни: Стърлинг лично проверяваше присъствената ведомост на всеки от служителите си.

* * *

Сам в сградата на ССД, Рон Пуласки се взираше в дисплея на мобилния си телефон, докато трескаво крачеше из стаята — осъзна, че я обикаля, сякаш се движи по мрежа, като при оглед на местопрестъпление. Никъде нямаше обхват. Точно както бе казал Джеръми. Трябваше да използва стационарния телефон. Дали се подслушваше?

Изведнъж осъзна, че макар да се беше съгласил да помогне на Линкълн Райм за това начинание, има сериозен риск да изгуби най-важното нещо в живота си след семейството — работата си като полицай. Замисли се колко влиятелен е Андрю Стърлинг. Щом е могъл да съсипе живота на репортер от голям вестник, младият полицай нямаше никакви шансове. Ако го усетеха, щяха да го арестуват. С кариерата му щеше да е свършено. Какво щеше да каже на брат си? Какво щеше да каже на родителите си?

Беше бесен на Райм. Защо не се възпротиви срещу плана да открадне данните? Не беше длъжен да го прави. О, да, детективе… както кажете.

Това беше лудост.

Пуласки си представи тялото на Майра Уайнбърг, втренчена към тавана, с паднал върху челото кичур коса, много напомняща на Джени. Без да се замисля повече, се наведе напред, притисна слушалката на стационарния телефон с брадичката си и набра деветка.

— Райм.

— Детективе. Аз съм.

— Пуласки, къде, по дяволите, се бавиш? — изръмжа криминалистът. — И откъде се обаждаш? Номерът е блокиран.

— Едва сега останах сам — дръпнато отговори полицаят. — И мобилният ми няма покритие.

— Добре, да действаме.

— На компютъра съм.

— Добре, ще извикам Родни Шарнек.

Обектът на кражбата беше онова, за което бе разказал компютърният им специалист — свободното пространство на твърдия диск. Стърлинг твърдеше, че компютрите не водят отчет кога някой служител изтегля досие. Шарнек обаче обясни за информацията, която се съдържа в свободното пространство на компютрите в ССД, и Райм се досети, че тя може да включва данни за изтеглени файлове.

Според Шарнек това бе напълно възможно. Той каза, че няма начин да се проникне в „Инър-съркъл", но трябва да има пo-малък сървър, използван за административна работа, например присъствената ведомост на служителите и тегленето на файлове. Ако Пуласки успееше да проникне в системата, Шарнек щеше да се опита да изтегли данните от свободното пространство. След това щеше да ги сглоби и да види дали някой от служителите е теглил досиета на убитите и на уличените в убийствата жертви.

— Така — обади се Шарнек. — В системата ли си?

— Чета диска, който ми дадоха.

— Хей. Това значи, че са ти дали пасивен достъп. Дай да пробваме нещо друго.

Продиктува на Пуласки няколко команди, които да въведе; абсолютно неразбираеми.

— Казва ми, че нямам разрешение да го правя.

— Ще се опитам да ти намеря вратичка.

Шарнек продиктува на младия полицай няколко още по-неразбираеми команди. Пуласки ги обърка няколко пъти и лицето му пламна. Ядоса се на себе си за досадните разменяния на букви или че пишеше наклонена надясно чертичка, вместо наклонена наляво.

Мозъчна травма…

— Не мога ли просто да използвам мишката?

Шарнек обясни, че операционната система е „Юникс", не някоя от по-лесните за използване, като „Уиндоус". Използваше дълги команди, които се въвеждаха от клавиатурата.

— Ох.

Накрая компютърът прие командата и му даде достъп. Пуласки се почувства страшно горд.

— Включи сега устройството — нареди Шарнек.

От джоба си младият полицай извади преносим 80-гигабайтов харддиск и го включи в Ю Ес Би порта на компютъра. Следвайки инструкциите на Шарнек, стартира програмата, която щеше да превърне свободното пространство на сървъра в отделни файлове, да ги компресира и да ги запише на преносимия диск.

В зависимост от размера на неизползваното пространство можеше да отнеме няколко минути или часове.

На екрана се появи малък прозорец, който извести Пуласки, че програмата „работи".

Той се облегна назад, започна да преглежда информацията за клиентите от компактдиска, която все още беше на монитора. Тези данни също бяха почти неразбираеми. Имената на клиентите, адресите, телефонните им номера и имената на хората с достъп до системата бяха ясни, но голяма част от информацията беше под формата на rаг и zip файлове, явно компресирани маркетингови листи. Той стигна до последната страница — 1120.

Леле… дълго, много дълго трябваше да се рови из тях, докато разбере дали някой от клиентите е имал информацията за жертвите и…

Гласове от коридора прекъснаха мислите му. Приближаваха се към стаята.

„О, не, не сега." Той внимателно взе бръмчащото дисково устройство и го пъхна в джоба на панталоните си. То изщрака. Съвсем слабо, но Пуласки беше сигурен, че се чу и в другия край на стаята. Свързващият кабел се виждаше.

Гласовете се приближиха.

Единият беше на Шон Касъл.

„Още по-близо… Не. Махнете се!"

Прозорчето още стоеше на екрана: Работи…

„По дяволите" — помисли си Пуласки и придърпа стола си напред. Ако някой влезеше, веднага щеше да забележи кабела и прозорчето.

Изведнъж вратата се открехна и Касъл надникна вътре.

— Хей, сержант Фрайди. Как върви?

Полицаят потрепери. Касъл щеше да види дисковото устройство.

— Добре, благодаря.

Премести крака си пред Ю Ес Би порта, за да закрие кабела. Жестът му се стори очевиден.

— Как се справяте с „Ексела"?

— Добре. Много ми харесва.

— Отлично. Това е най-добрата програма. Освен това може да експортира файлове. Работите ли често на „Пауър пойнт"?

— Не много. Не.

— Някой ден може да ви послужи, сержант… когато станете началник. А „Ексел" е много добър за домашните финанси. С него можете да следите всичките си инвестиции. О, върви в пакет и с някои игри. Ще ви харесат.

Пуласки се усмихна, макар че сърцето му биеше шумно като бръмчащия диск.

Касъл му намигна и изчезна.

„Екселът" вървял с игри… Ние в полицията ядем дисковете, арогантен кучи сине!"

Пуласки избърса дланите си в панталоните, които Джени бе изгладила сутринта, както правеше винаги призори или вечерта, ако Рон трябваше да ходи рано на работа.

„Моля те, Боже, не позволявай да загубя работата си" — помоли се наум той. Спомни си деня, в който с брат си се явиха на изпита за полицаи.

И деня, в който завършиха полицейското училище. Церемонията за полагане на клетва, сълзите на майка им, погледите, които размениха с баща си. Това бяха едни от най-хубавите моменти в живота му.

Щеше ли да загуби всичко това? По дяволите. Добре, де, Райм беше гений и никой не преследваше престъпниците с по-голям хъс от него. Но да нарушава закона по този начин… По дяволите, седеше си спокойно в инвалидната количка и всички му прислужваха. Нищо не можеше да му се случи.

Защо трябваше Пуласки да бъде жертвеното агне?

Въпреки тези мисли той се съсредоточи върху нелегалната си задача. „Хайде, хайде, хайде!" — мислено подканваше програмата, но дискът продължаваше да бръмчи тихо, издавайки само, че още работи. Нямаше постепенно запълваща се линийка, нямаше часовник с обратно броене като на филмите.

Работи…

— Какво беше това, Пуласки? — попита Райм.

— Някакви хора. Отидоха си.

— Как върви?

— Добре, струва ми се.

— Струва ти се?

— Ами…

На екрана се появи ново съобщение: Свалянето завърши. Записване на файл?

— Готово, свърши. Пита дали да запише файл.

Шарнек се обади:

— Това е много важно. Прави точно каквото ти казвам.

Даде му инструкции как да създаде файлове, да ги компресира и да ги запише на твърдия диск. С треперещи ръце Пуласки въведе командите. Беше целият в пот. След няколко минути всичко беше готово.

— Сега ще заличиш следите си, ще върнеш всичко, както си беше. За да сме сигурни, че никой няма да повтори това, което направихме току-що, и да те разкрие.

Шарнек му обясни как да намери файловия регистър и го накара да напише още няколко команди. Накрая и това бе изпълнено.

— Готово.

— Добре. Идвай тук, новобранец — нетърпеливо нареди Райм.

Пуласки затвори телефона, изключи дисковото устройство и го прибра в джоба си, изключи компютъра. Стана и излезе. Примигна изненадано, когато видя, че охранителят е застанал по-близо до вратата. Даде си сметка, че беше същият, който бе придружил Амелия до хранилищата — сякаш ескортираше крадец.

Дали беше видял нещо?

— Полицай Пуласки. Ще ви заведа в кабинета на Андрю.

Лицето му беше сериозно, не издаваше нищо. Пуласки тръгна след него по коридора. При всяка стъпка дискът го удряше по крака, изгаряше го, сякаш беше нажежен.

Полицаят погледна тавана; беше от шумоизолиращи плочи, не се виждаха камери.

Всичко в тези коридори предизвикваше параноята му.

Когато стигнаха, Стърлинг му направи знак да влезе в кабинета, прелисти няколко разпечатки, с които работеше.

— Получихте ли каквото ви трябваше, полицай?

— Да.

Пуласки показа компактдиска като дете, получило неочакван подарък.

— Чудесно. — Бизнесменът го погледна с проницателните си зелени очи. — Как върви разследването?

— Добре върви.

Това бяха първите думи, които хрумнаха на Пуласки. Почувства се като глупак. Какво би казала Амелия Сакс? Нямаше представа.

— Наистина ли? Намерихте ли нещо интересно в списъка на клиентите?

— Само го прегледах, за да се уверя, че всичко се чете. Ще го анализираме в лабораторията.

— Лаборатория. В Куинс ли? Там ли работите?

— Там. И на други места.

Стърлинг не коментира уклончивия му отговор, само се усмихна любезно. Бизнесменът беше с десетина сантиметра по-нисък, но младият полицай се чувстваше като джудже. Стърлинг го изпрати в преддверието на кабинета си.

— Добре. Ако ви трябва още нещо, само ни кажете.

— Благодаря.

— Мартин, довърши онази работа, за която говорихме. После изпрати полицай Пуласки.

— Мога и сам да намеря изхода.

— Той ще ви изпрати. Лека вечер, полицай.

Стърлинг се върна в кабинета си. Вратата се затвори.

— Само няколко минути — каза Мартин; вдигна телефона и се извърна леко, за да не може да го подслушва.

Пуласки отиде при вратата и отново погледна в коридора. От една стая излезе някой. Говореше тихо по мобилен телефон. Явно в тази част на сградата имаше пълно покритие. Другият мъж присви очи и се вгледа в Пуласки; бързо приключи разговора и затвори.

— Извинете, полицай Пуласки?

Пуласки кимна.

— Аз съм Анди Стърлинг.

А, ясно, синът на големия шеф.

Погледът на младежа беше уверен, макар че ръкостискането му бе колебливо.

— Струва ми се, че сте ме търсили. Освен това баща ми е оставил съобщение, че трябва да говоря с вас.

— Да, точно така. Имате ли една минутка?

— Какво ви интересува?

— Проверяваме къде са били някои от служителите на фирмата в неделя следобед.

— Бях на екскурзия в Уестчестър. Отидох по обяд и се върнах…

— О, не, не се интересуваме от вас. Само проверявам къде е бил баща ви. Каза, че ви се е обадил около два часа от Лонг Айлънд.

— О, да, обаждал се е. Само че не му вдигнах. Не исках да спирам разходката си. — Младежът понижи глас. — Андрю не умее да разделя работата от личния живот и се опасявах, че ще ме повика в офиса. Не исках да си провалям деня. Обадих му се по-късно, около три и половина.

— Може ли да погледна телефона ви?

— Разбира се.

Анди извади мобилния си телефон и показа списъка с приетите повиквания. В неделя сутринта беше провел няколко разговора, но от следобед имаше само едно обаждане — от номера, който Сакс беше дала на Пуласки, къщата на Стърлинг в Лонг Айлънд.

— Добре. Това е достатъчно. Благодаря.

Младежът изглеждаше разтревожен.

— Онова, което чух, е ужасно. Изнасилване и убийство, така ли?

— Да.

— Ще хванете ли убиеца?

— Проверяваме няколко следи.

— Хубаво. Такива хора трябва да се застрелват.

— Благодаря за съдействието.

Мартин се появи от стаята и погледна отдалечаващия се Анди.

— Бихте ли ме последвали, полицай Пуласки?

С усмивка, която можеше да се разтълкува и като намръщване, тръгна към асансьора.

Пуласки трепереше от нерви, не можеше да мисли за друго освен за диска. Сигурен беше, че всички виждат очертанията на устройството в джоба му. Опита се да завърже някакъв разговор.

— Значи, Мартин… отдавна ли работите във фирмата?

— Да.

— И вие ли сте специалист по компютрите.

На лицето на секретаря се изписа друг вид усмивка, също толкова неразгадаема, колкото предишната.

— Не съвсем.

Продължиха по коридора — черно-бял, стерилен. Пуласки мразеше това място. Чувстваше, че се задушава, потискаше го. Искаше улицата, искаше Куинс, Южен Бронкс. Не се плашеше от опасностите. Искаше да се махне оттук, да избяга.

Обхвана го лека паника.

Репортерът не само загуби работата си, ами го осъдихме за незаконно проникване. Лежа шест месеца.

Той се чувстваше дезориентиран. Това не беше същият път, по който бе дошъл в кабинета на Стърлинг. Мартин зави по друг коридор и отвори масивна врата.

Полицаят се стъписа, когато видя какво има от другата страна: детектор за метални предмети и рентгенов скенер, обслужвани от трима навъсени охранители. Не бяха в хранилището, затова нямаше система за изтриване на информация, но не можеше да изнесе дисковото устройство незабелязано. При предишното му идване с Амелия Сакс не бяха минали през такъв контрол. Дори не беше видял тези апарати.

— Миналия път не минахме през такъв уред — отбеляза той, като се стараеше да прозвучи непринудено.

— Зависи дали сте оставали без наблюдение за известно време — обясни Мартин. — Имаме компютър, който преценява и сигнализира. — Усмихна се. — Не го приемайте като обида.

— О, не. В никакъв случай.

Сърцето му биеше лудо, дланите му се потяха. Не, не! Не можеше да изгуби работата си. Просто не можеше. Беше толкова важна за него.

В какво, по дяволите, се беше забъркал, като се съгласи да участва в това? Мислеше си, че помага за залавянето на убиеца на жена, която приличаше на Джени. Ужасен човек, който беше готов да убие всеки, стига да отговаря на целите му.

„Въпреки това не е правилно" — помисли си.

Какво щяха да кажат родителите му, когато узнаят, че са го арестували за кражба на информация? Ами брат му?

— Носите ли някакви данни, господине? — попита единият охранител.

Пуласки му подаде компактдиска. Охранителят разгледа кутийката. Натисна някакво копче и набра номер. Леко се изпъна и заговори тихо. Отвори диска на компютъра си и го прегледа на монитора. Дискът явно беше в списъка на разрешените предмети, но въпреки това охранителят го огледа внимателно на скенера. Кутията излезе на конвейера от другата страна на апарата.

Полицаят понечи да мине, но третият охранител го спря.

— Извинявайте, господине. Моля, извадете всичко от джобовете си и свалете всички метални предмети от себе си.

— Аз съм полицай — възрази Пуласки, като се опита да прозвучи небрежно.

— Ние изпълняваме държавни поръчки, затова вашата служба се е ангажирала да се съобразява с мерките ни за безопасност. Правилата важат за всеки. Можете да се обадите на началника си да проверите, ако искате.

Той беше в капан.

Мартин продължаваше да го наблюдава внимателно.

— Сложете всичко на конвейера, моля.

„Мисли, бързо! — каза си Пуласки. — Измисли нещо. Мисли!

Блъфирай и се измъкни.

Не мога. Не съм достатъчно умен.

Не, умен си. Какво би направила Амелия Сакс? Ами Линкълн Райм?"

Той се обърна, коленичи и внимателно развърза обувките си, събу ги. Изправи се и ги сложи на поточната линия, изпразни джобовете си от всичко метално и го сложи в една табла.

Понечи да мине през детектора, който запищя пронизително.

— Имате ли друго метално?

Пуласки преглътна нервно, поклати глава, потупа джобовете си.

— Не.

— Трябва да ви проверим с портативен скенер.

Той се отдръпна от детектора. Вторият охранител провери тялото му с портативно устройство. Когато го доближи до гърдите му, то запищя.

Полицаят се засмя:

— О, извинявайте. — Разкопча ризата си и показа бронираната си жилетка. — Има метална пластина над сърцето. Бях забравил. Спира всичко освен бронебойни патрони.

— Може би и „Дезърт Ийгъл".

— Ето моето мнение: Пистолет с петдесети калибър просто не е нормално — пошегува се Пуласки и най-после накара охранителите да се усмихнат.

Започна да разкопчава ризата си.

— Няма нужда. Не се събличайте, полицай.

С треперещи ръце той закопча ризата си над мястото, където беше скрил дисковото устройство — под бронираната жилетка, където го беше пъхнал, докато събуваше обувките си.

Взе вещите си.

Мартин, който беше минал отстрани на детектора, го заведе до друга врата. Влязоха в главното фоайе — голямо, мрачно помещение със стени от сив мрамор, на които бе гравиран по-голям вариант на наблюдателната кула с прозореца.

— Приятен ден, полицай Пуласки — пожела му Мартин и му обърна гръб.

Пуласки тръгна към масивната стъклена врата, като се опитваше да спре треперенето на ръцете си. За пръв път забеляза охранителни камери. Заприличаха му на лешояди, кацнали на стената, търпеливо чакащи ранената плячка да падне и да умре.

27

Дори когато чу гласа на Джуди, даващ му някаква утеха, Артър Райм не можеше да спре да мисли за татуирания бял мъж, отвъртяния Мик.

Наркоманът постоянно си говореше, през пет минути бъркаше в панталоните си и почти толкова често поглеждаше към Артър.

— Мили?.Чуваш ли?

— Извинявай.

— Трябва да знаеш нещо — каза Джуди.

За адвоката, за парите, за децата. Каквото и да беше, не искаше да слуша. Артър Райм имаше чувството, че главата му ще се пръсне.

— Казвай — прошепна примирено.

— Отидох при Линкълн.

— Какво?!

— Трябваше… Виждам, че не вярваш на адвоката, Арт. Това няма да се реши от само себе си.

— Да, но… нали ти казах да не му се обаждаш.

— Това засяга и семейството, Арт. Не е само каквото ти искаш. Засяга мен и децата. Трябваше по-рано да се обадим.

— Не искам да го ангажираме. Не, обади му се пак и му благодари; кажи му, че няма проблем.

— Няма проблем? Луд ли си?

Артър понякога си мислеше, че тя е по-силна от него — може би и по-умна. Беше побесняла, когато научи, че е напуснал Принстън, след като не му дадоха щатно място. Каза му, че се държи като сърдито дете. Искаше му се да я беше послушал.

Джуди промълви:

— Надяваш се, че Джон Гришам ще се появи в последната минута в съда и ще те спаси. Но това няма да стане. За Бога, Арт, трябва да си ми благодарен, че правя нещо.

— Благодарен съм ти. — Думите излетяха от устата му като подплашени птички. — Просто…

— Просто какво? Този човек, който едва не загина, сега е парализиран и прикован на количка. А прекрати всичко, което правеше, само и само да докаже, че си невинен. Какво, по дяволите, си мислиш? Да не би да искаш децата ти да пораснат с баща в затвора?

— Разбира се, че не.

Той отново се замисли дали Джуди вярва на твърденията му, че не е познавал Алис Сандърсън — онази, в чието убийство го обвиняваха. Разбира се, едва ли подозираше, че я е убил, но може би се питаше дали не са били любовници.

— Аз вярвам в системата, Джуди.

Боже, колко жалко прозвуча!

— Линкълн е системата, Арт. Трябва да му се обадиш и да му благодариш.

Артър се подвоуми. После попита:

— Какво казва той?

— Говорихме едва вчера. Обади ми се да попита за обувките ти — които са приети като веществено доказателство. Оттогава не сме се чували.

— У тях ли си ходила? Или само му се обади?

— Бях у тях. Живее срещу Сентрал Парк. Къщата му е много хубава.

Връхлетяха го спомени, свързани с братовчед му.

— Как изглежда? — попита Артър.

— Може да не повярваш, но почти не се е променил от оня път, когато ни гостува в Бостън. Не, дори сега е в по-добра форма.

— И не може да ходи?

— Изобщо не може да се движи. Само главата и раменете.

— Ами бившата му жена? Вижда ли се с Блейн?

— Не, има си нова приятелка. Една полицайка. Много е красива. Висока, червенокоса. Признавам, че бях изненадана. Не би трябвало да ми изглежда странно, но така е.

Висока, червенокоса? Артър веднага си помисли за Адриана. И се опита да пропъди спомена. Не успя.

Кажи ми защо, Артър. Кажи ми защо го направи.

Мик изръмжа като куче. Отново бръкна в панталона си и впери изпълнен с омраза поглед в Артър.

— Съжалявам, скъпа. Благодаря, че му се обади.

В този момент почувства топъл дъх във врата си.

— Ей, затваряй.

Зад него стоеше някакъв латиноамериканец.

— Затваряй!

— Джуди, трябва да прекъсвам. Това е единственият телефон тук. Времето ми изтече.

— Обичам те, Арт…

— И аз…

Латиноамериканецът пристъпи към него и Артър затвори, после се оттегли към пейката си в ъгъла на общото помещение. Седна и се втренчи в пода, в едно петно с формата на бъбрек. Опита се да се съсредоточи.

Петното на пода обаче не можеше да задържи вниманието му. Мислеше си за миналото. Още спомени изплуваха в съзнанието му. Къщата на родителите му на брега на езерото. Тази на Линкълн в предградията. Хенри, бащата на Артър, строг като крал. Брат му Робърт. И срамежливата, умна Мари.

Замисли се за бащата на Линкълн, Теди. (Зад прякора стоеше една интересна случка — малкото му име не беше Тиодор; Артър знаеше историята, но колкото и странно да изглеждаше, Линкълн най-вероятно — не.) Винаги беше харесвал чичо Теди. Мил човек, малко срамежлив, малко затворен — но кой не би останал малко в сянка при голям брат като Хенри Райм? Понякога, когато Линкълн го нямаше, Артър отиваше при Теди и Ан. В малкия, облицован с ламперия хол чичо и племенник гледаха някой стар филм и говореха за американската история.

Петното на пода в Гробницата сега му заприлича на Ирландия. Сякаш се движеше пред втренчения поглед на Артър, съсредоточен, желаещ със силата на волята си да се махне оттук, да се пренесе на някое друго място.

Артър Райм беше обзет от пълно отчаяние. Сега осъзна колко е бил наивен. Тук нямаше магически пътища за измъкване — нито реални. Той знаеше, че Линкълн е гениален. Беше прочел всички статии за него, които му бяха попаднали. Дори някои от по-научните му съчинения. „Биологични ефекти на някои наночастици…"

Той обаче разбираше, че Линкълн не може да направи нищо за него. Положението му беше безнадеждно и той щеше да прекара остатъка от живота си зад решетките.

Не, ролята на Линкълн беше съвсем логична в случая. Братовчед му — човекът, с когото навремето бяха толкова неразделни, че се чувстваха като братя — трябваше да присъства на падението на Артър.

Той се усмихна мрачно и отново се втренчи в петното на пода. Изведнъж осъзна, че нещо се е променило.

Странно. Всички бяха изчезнали някъде.

Чу стъпки.

Разтревожен, вдигна очи и видя някой да се приближава бързо към него, тътрейки крака. Приятелят му Антон Джонсън. Погледът му беше хладен.

Артър разбра. Някой го нападаше в гръб!

Мик, разбира се.

Джонсън идваше да го спаси.

Той скочи, обърна се… Толкова се страхуваше, че му се плачеше. Огледа се за наркомана, но…

Не. Нямаше никого.

В този момент Антон Джонсън стегна гърлото му с гарота — вероятно самоделна, направена от ивици плат, откъснати от някоя риза и увити като въже.

— Не, ка…

Артър започна да рита. Едрият негър го издърпа от пейката. Завлече го до стената със стърчащия пирон, който бе видял по-рано, на около два метра над земята.

Артър изстена, започна да се гърчи.

— ТТТттттттт.

Джонсън се огледа в пустото помещение.

Артър се опита да се съпротивлява, но сякаш се бореше с дебела греда, с бетонен блок. Заудря с юмрук по врата и раменете на негъра, почувства, че краката му се отделят от пода. Джонсън го вдигна и закачи импровизирана примка на пирона. Пусна го и се отдръпна назад, като наблюдаваше как Артър рита и се мята, опитвайки се да се освободи.

„Защо, защо, защо?" — опитваше се да попита, но от устните му излизаше само сподавено хриптене. Джонсън го гледаше с любопитство. Не гневно, не със садистичен блясък в очите. Просто го наблюдаваше с интерес.

Тогава, докато се гърчеше и пред очите му постепенно се спускаше мрак, Артър осъзна, че всичко е било подготвено — Джонсън го беше спасил от латиноамериканците по една-единствена причина: искаше го само за себе си.

— Ннннн…

Защо?

Негърът се наведе към него и прошепна:

— Правя ти услуга, приятел. По дяволите, сам щеше да го направиш след някой и друг месец. Ти не си за тук. Сега престани да се мяташ. Така ще е по-безболезнено, чаткаш ли?

* * *

Пуласки се върна от мисията си в ССД и показа гладкия сив диск.

— Браво, новобранец — похвали го Райм.

Сакс му намигна:

— Първата ти тайна мисия.

Пуласки се намръщи:

— Не ми приличаше на мисия. По-скоро имах чувството, че извършвам престъпление.

— Сигурен съм, че ако се напънем, ще измислим основателна причина за претърсване — увери го Селито.

Райм се обърна към Родни Шарнек:

— Действай.

Компютърният специалист свърза преносимия диск в очукания си лаптоп и започна да пише със силни, уверени удари по клавишите.

— Добре, добре.

— Има ли име? — нетърпеливо попита Райм. — Някой от ССД, който е теглил досиетата?

— Какво? — Шарнек се изсмя. — Не става така. Ще отнеме известно време. Трябва да го кача на главния сървър в компютърния отдел. Тогава…

— Колко? — изръмжа криминологът.

Шарнек примигна, сякаш за пръв път виждаше, че той е парализиран.

— Зависи от нивото на фрагментиране, възрастта на файловете, алокацията, разчленяването, а също…

— Добре, добре, добре. Само гледай да е по-бързо.

Селито се обърна към Пуласки:

— Какво друго откри?

Младият полицай разказа за разпита на двамата компютърни специалисти, които имаха пълен достъп до хранилищата. Добави, че е разговарял и с Анди Стърлинг, чийто мобилен телефон бе потвърдил, че баща му е бил на Лонг Айлънд по време на убийството. Наистина имаше алиби. Том допълни информацията за заподозрените.

Андрю Стърлинг, президент, изпълнителен директор: алиби — на Лонг Айлънд, проверено. Потвърдено от сина му;

Шон Касъл, началник отдел „Маркетинг и продажби няма алиби;

Уейн Джилеспи, директор на Технически отдел: няма алиби;

Самюел Броктън, директор на отдел „Законов надзор": алиби — от хотела потвърждават, че е бил във Вашингтон;

Питър Арлонсо-Кемпър, директор „Личен състав": алиби — с жена си, потвърдено от нея (пристрастна);

Стивън Шредер, главен техник, дневна смяна: бил е на работа (според присъствената ведомост);

Фарук Мамеда, главен техник, нощна смяна: няма алиби;

Клиент на ССД(?): списък, осигурен от Стърлинг;

Неизвестен извършител, работещ за Андрю Стърлинг (?).

Значи вече всички служители на ССД, които имаха пълен достъп до „Инър-съркъл" знаеха за разследването… но все още програмата, пазеща файла „Убийство на Майра Уайнбърг", не беше регистрирала опит за проникване. Дали убиецът бе прекалено предпазлив? Или идеята за клопката не беше добра? Дали хипотезата, че убиецът е свързан със ССД, не беше грешна? На Райм му хрумна, че могъществото на Стърлинг и фирмата толкова ги бе впечатлило, че бяха пренебрегнали други заподозрени.

Пуласки извади един компактдиск.

— Ето списъка на клиентите. Прегледах го набързо.

Общо са около триста и петдесет.

— Ох!

Райм се намръщи.

Шарнек взе диска и го отвори на един компютър. Криминалистът погледна списъка на плоския си монитор — имаше около хиляда страници плътен текст.

— Примеси — измърмори Сакс.

Обясни, че според Стърлинг данните са неизползваеми, ако са повредени, твърде оскъдни или твърде подробни. Техникът се разрови в това блато от информация — кой клиент какви продукти е купувал, какви застраховки е вземал, от кой банкомат е теглил пари, каква кола притежава… Твърде много данни. На Райм обаче му хрумна нещо:

— Показва ли дата и час, когато са теглени данните?

Шарнек погледна монитора.

— Да, показва.

— Да погледнем информацията, която е теглена непосредствено преди престъпленията.

— Браво, Линк — обади се Селито. — На обект 522 са му трябвали актуални данни.

Шарнек се замисли.

— Мисля, че мога да изтегля една програмка, която да го направи. Ще отнеме известно време, но… ще стане. Само ми кажете кога точно са извършени престъпленията.

— Лесна работа. Мел?

— Веднага.

Купър се зае да събере данните за кражбата на монети, кражбата на картината и двете изнасилвания.

— Хей, ти „Ексел" ли използваш? — обърна се Пуласки към Шарнек.

— Да.

— Какво представлява точно?

— Най-елементарен табличен редактор. Предназначен е главно за финансови изчисления и отчети, но напоследък хората го използват за всякакви неща.

— Мога ли да се науча да работя с него?

— Разбира се. Можеш да се запишеш на курс. Например в „Ню Скуул" или „Лърнинг Анекс".

— Трябваше да се сетя по-рано. Задължително ще проверя тези курсове.

Райм сега разбра нежеланието на Пуласки да се върне в ССД.

— Не се впрягай прекалено много, новобранец.

— Защо, сър?

— Не забравяй, че хората имат навика да се заяждат за всякакви неща. Не приемай, че са прави, а ти грешиш само защото знаят нещо повече от теб. Въпросът е: Трябва ли да го знаеш, за да си вършиш по-добре работата? Ако е така, тогава се постарай да го научиш. Ако не, значи е излишно разсейване. Да върви по дяволите.

Младият полицай се засмя:

— Разбрах. Благодаря.

Родни Шарнек извади двата диска и прибра лаптопа си, за да отиде в отдела за компютърни престъпления и да ги анализира по-внимателно.

След като компютърният експерт си тръгна, Райм погледна Сакс, която говореше по телефона. Издирваше повече информация за смъртта на ловеца на данни в Колорадо преди няколко години. Не я чуваше какво говори, но беше ясно, че е попаднала на нещо важно. Държеше главата си леко наведена напред, хапеше устни и въртеше около пръста си кичур коса. Очите й блестяха и бяха фокусирани в една точка. Позата й му се стори страшно еротична.

„Стига глупости! — помисли си той. — Мисли за проклетото разследване." Опита се да преодолее чувствата си.

Сакс затвори телефона.

— Научих нещо интересно от Щатската полиция на Колорадо. Ловецът на данни се казвал Питър Джеймс Гордън. Един ден отишъл на излет с велосипеда си и не се прибрал. Намерили колелото на дъното на една пропаст, разбито. На брега на дълбока река. Тялото изплувало след около месец, на трийсетина километра надолу по течението. ДНК-резултатите били положителни.

— Разследвано ли е?

— Не са си дали много труд. В района постоянно някой се пребива с колело, моторна шейна или на ски. Писали са го нещастен случай. Има обаче няколко неизяснени неща. Първо, изглежда, че Гордън се е опитал да проникне в сървърите на ССД в Калифорния — не в базата данни, а във файловете на фирмата и личните досиета на някои от служителите. Никой не знае дали е успял. Потърсих други хора от бившата му фирма, „Роки Маунтинс Дейта", но не мога да намеря никого. Изглежда, че Стърлинг е купил компанията, взел е базата данни и е освободил всички.

— Има ли някой, който може да ни каже нещо повече за него?

— Няма роднини, поне според полицията.

Райм кимна:

— Добре, това е интересно, ако мога да използвам любимото ти определение за тази седмица, Мел. Значи Гордън започва да рови из файловете на ССД и открива нещо за обект 522, който усеща, че положението става напечено и има опасност да го хванат. Затова убива Гордън и го прави като нещастен случай. Сакс, полицията в Колорадо има ли някакви материали по случая?

Тя въздъхна:

— В архива са. Обещаха да потърсят.

— Добре. Искам да разбера кой е работил в ССД тогава, по време на смъртта на Гордън.

Пуласки се обади на Марк Уиткъм в ССД. След половин час той позвъни. Съобщи, че десетки от служителите на фирмата са работили в нея и тогава, сред тях Шон Касъл, Уейн Джилеспи, Мамеда и Шредер, а също Мартин, единият от двамата лични асистенти на Стърлинг.

При толкова много стари служители следата с убийството на Гордън нямаше да им покаже много. Райм все пак се надяваше, че ще получат пълния доклад за разследването от Колорадската щатска полиция. Може би там щеше да намери улики, които да ги насочат към някой от заподозрените.

Той отново се загледа в списъка, когато телефонът на Селито иззвъня. Той се обади и изведнъж настръхна.

— Какво? — извика и погледна към Райм. — Стига, бе! Какво е станало?… Обадете ми се колкото може по-скоро.

Затвори. Стисна зъби и се намръщи.

— Линк, съжалявам. Братовчед ти. Нападнали са го. Опитали са се да го убият.

Сакс се приближи до Райм и постави ръка на рамото му. Той почувства тревога в жеста й.

— Как е сега?

— Директорът пак ще ми се обади. Закарали са го в спешната клиника към затвора. Още нищо не се знае.

28

— Здрасти.

Пам Уилоуби влезе усмихната. Поздрави членовете на екипа, които й отвърнаха бодро въпреки лошата новина за Артър Райм. Том я попита как е било в училище днес.

— Чудесно. Много добре. — Тя понижи глас и попита:

— Амелия, имаш ли свободна минутка?

Сакс погледна Райм, който кимна към момичето.

"Мисълта му беше ясна: „Няма какво да направим за Арт, докато не разберем повече. Затова — отивай."

Двете излязоха в коридора. „Странно как при децата можеш да прочетеш всичко по лицата им" — помисли си Сакс. Поне настроението им, ако не причините за него. Когато разговаряше с Пам, понякога съжаляваше, че не е усвоила уменията на Кейтрин Данс, за да чете чувствата и мислите на момичето. Този следобед Пам очевидно беше много щастлива.

— Знам, че си заета — каза момичето.

— Няма проблем.

Влязоха в една стая.

— Е? — попита Сакс, като се усмихна съзаклятнически.

— Ами, направих, каквото ме посъветва. Просто попитах Стюарт за другото момиче.

— И?

— Ами, каза, че ходели, преди да се запознае с мен. Дори ми беше казал за нея преди време. Срещнали се случайно. Само си приказвали. Тя е от онези лепки… Държала се така и когато излизали. Това било една от причините да не желае да се виждат повече. Досаждала му така, когато Емили ги видяла — и той се опитвал да се измъкне от нея. Това е. Та, значи… всичко е наред.

— Браво. Значи съперничката е елиминирана, а?

— О, да. Сигурно е така, както казва… тъй, де… не може да ходи с нея, защото има опасност да си загуби работата… — Момичето изведнъж млъкна.

Сакс не се нуждаеше от опита си при разпитите на заподозрени, за да осъзнае, че тя крие нещо.

— Да си загуби работата ли? Каква работа?

— ми, нали знаеш…

— Не знам, Пам. Защо може да си загуби работата?

Пам се изчерви и се втренчи в ориенталския килим под краката им.

— Ами, такова… защото тази година й преподава.

— Стюарт е учител?

— Нещо такова.

— В твоята гимназия?

— Тази година не. Сега е в „Джеферсън". Беше при нас миналата година. Значи няма проблем двамата да…

— Чакай, Пам… — Тя се опита да си спомни предишните им разговори… — Ти ми каза, че бил от училището.

— Казах, че се запознахме в училище.

— Ами поетичният кръжок?

— То там…

— Той е водел занятията — досети се Сакс и се намръщи. — Все едно да наречеш треньора футболист. Само че той тренира, не играе.

— Не съм излъгала.

„Без паника — помисли си Сакс. — Това няма да помогне."

— Слушай, Пам. Това е…

Е, какво беше? Имаше твърде много въпроси. Амелия зададе първия, който й хрумна:

— На колко години е?

— Не знам. Не е толкова стар.

Пам я погледна. Изражението й бе сурово. Сакс я беше виждала сърдита, капризна, решителна. Но никога така — уплашена и затворена в себе си, агресивна.

— Пам?

— Ами, предполагам, може би на около четирийсет и една или някъде там.

Въпреки решението си да не се поддава на паника, Сакс започна да губи самообладание.

Какво, по дяволите, трябваше да направи? Да, Амелия Сакс винаги бе искала да има деца — подтикната от спомените за прекрасните моменти, които бе преживяла с баща си — но не се беше замисляла за тежките задължения на родителя.

„Бъди разумна" — помисли си, но този съвет не беше по-ефективен от „Без паника".

— Слушай, Пам.

— Знам какво ще кажеш. Но изобщо не е това.

Сакс не знаеше. Когато мъж излиза с жена… До известна степен винаги става дума за това. Тя обаче не искаше да мисли за сексуалния аспект на проблема. Това само би засилило паниката й и би й попречило да разсъждава разумно.

— Той е различен. Има такова излъчване… Имам предвид… момчетата в училище се интересуват само от спорт и компютърни игри. Толкова са скучни.

— Пам, има много момчета, които четат поезия и ходят на театър. В поетичния кръжок нямаше ли момчета?

— Не е същото… Не съм казвала на никого какво съм преживяла, с майка ми и така нататък. Но споделих със Стюарт и той ме разбра. Той също е преживял много. Бил е на моя възраст, когато баща му е загинал. След това трябвало сам да се издържа, работел на две-три места.

— Просто идеята не е добра. Има проблеми, които сега дори не можеш да си представиш.

— Той се държи добре с мен. Харесва ми да сме заедно. Не е ли това най-важното?

— Важно е, но не е само това.

Пам предизвикателно скръсти ръце.

— Пък и дори да не ти е учител сега, може да има сериозни проблеми в бъдеще.

Кой знае защо, казвайки това, Сакс почувства, че вече е загубила спора.

— Той каза, че е готов да рискува заради мен.

Не беше необходимо да си Фройд, за да се досетиш какво става. Девойка, чийто баща е загинал още докато е била малка, и чиято майка и втори баща са я тормозили вкъщи… съвсем логично бе да хлътне по някой внимателен възрастен мъж.

— Стига, Амелия. Не съм тръгнала да се омъжвам. Само излизаме.

— Защо тогава не си дадеш малко почивка? За един месец. Опитай се да излизаш с други момчета. Да видиш какво ще стане.

„Колко си жалка!" — помисли си Сакс. Аргументите й бяха твърде слаби.

Пам демонстративно се намръщи:

— Защо да го правя? Аз не съм тръгнала на лов за момчета, само и само да си имам гадже като останалите момичета от класа.

— Миличка, знам, че изпитваш нещо към него. Но изчакай да мине малко време. Не искам да бъдеш наранена.

На света има много други прекрасни момчета. За теб ще е по-добре да си с някое от тях, а и в дългосрочен план ще бъдеш по-щастлива.

— Няма да скъсам с него. Обичам го. И той ме обича. — Пам вдигна учебниците си и добави хладно: — По-добре да тръгвам. Имам да пиша домашни. — Тръгна към вратата, но спря и се обърна. Изрече шепнешком: — Когато ти започна да излизаш с господин Райм, не ти ли казваха, че идеята е глупава? Не те ли съветваха да си намериш някого, който не е прикован на количка? Че има много други „прекрасни момчета"? Сигурна съм, че някой ти е говорил така.

Пам се вгледа за момент в очите й, после се обърна и излезе.

Сакс се замисли: Да, наистина някой я бе съветвал така. Всъщност беше използвал абсолютно същите думи.

И не друг, а родната й майка.

* * *

Мигел Абрера 5465-9842-4591-0243, „специалистът по поддръжката" според евфемистичния речник на ръководството, си тръгна от работа както обикновено, в 17:00. — Сега излиза от метрото близо до дома си в Куинс и аз вървя точно зад него.

Опитвам се да бъда спокоен. Но не е лесно.

Те — полицията — се приближават, приближават се към мен! Никога досега не се е случвало. За толкова години на колекционерство, след толкова мъртви шестнайсетични, толкова съсипани животи, толкова невинно осъдени заради мен, никой не е бил така близо, както те сега. След като научих за подозренията на полицията, аз се старая да поддържам добра фасада и успявам, сигурен съм. В същото време трескаво анализирам ситуацията, пресявам данните, търся златното зрънце, което ще ми подскаже какво знаят и какво — не. Доколко съм в опасност. Отговорът обаче ми се изплъзва.

В данните има твърде много примеси!

Замърсяване…

Опитвам се да си спомня как съм се държал наскоро. Бях внимателен. Данните могат да работят срещу теб — могат да те приковат с карфица като препарирана синя пеперуда Морфо менелаус, миришеща на горчиви бадеми, върху облицована с кадифе дъска. Но ние, посветените, можем да използваме информацията, за да се защитаваме. Данни могат да се изтриват, да се предават, да се изкривяват. Можем да ги замърсяваме с излишни подробности. Можем да поставим набор от данни А до набор от данни X, за да изглежда, че А и X повече си приличат — или се различават — отколкото в действителност.

Можем да вършим най-елементарните измами. Да вземем радиочиповете например. Можеш да пъхнеш картата си за бързо плащане на магистралите в чуждо куфарче и тя ще покаже, че колата ти е обиколила десетина места през уикенда, а тя през цялото време е стояла в гаража. Или помислете колко е лесно да сложиш служебната си карта в плик и да го изпратиш в службата, там да остане няколко часа, след което да помолиш някого да я вземе и да ти я донесе в някой ресторант в града. „Съжалявам, забравих я. Благодаря. Аз плащам обяда…" Какво ще покажат данните? Ами, че си се трудил добросъвестно, докато в действителност по това време си стоял с кървав бръснач в ръката над нечий изстиващ труп. Няма значение, че никой не те е видял в офиса. „Ето присъствения ми лист, полицай…" Ние се доверяваме на данните, но нямаме доверие на човешкото око. Има още десетина подобни трикове, в които съм се усъвършенствал.

Сега се налага да прибягна към една по-крайна мярка.

Пред мен Мигел 5465 спира и поглежда през витрината на един бар. Знам, че пие малко и ако влезе за някоя биричка, това ще ме забави, но няма да провали плановете ми за вечерта. Той обаче не влиза в бара, а продължава по улицата, държейки главата си наклонена на една страна. Става ми жал, че не си позволи това последно удоволствие, защото му остава по-малко от час живот.

29

Най-накрая от затвора се обадиха на Лон Селито.

Той кимна няколко пъти, докато слушаше.

— Благодаря. — Затвори. — Артър ще се оправи. Наранен е, но не сериозно.

— Слава Богу! — прошепна Сакс.

— Какво е станало? — поинтересува се Райм.

— Никой не знае. Извършителят е Антон Джонсън, който излежава присъда за отвличане. Преместили са го в Гробницата, защото чака друго дело по подобни обвинения. Явно просто е превъртял. Отначало твърдял, че Артър сам се е обесил. Твърдял, че искал да умре и го помолил за помощ.

— Надзирателите ли са го спрели?

— Не. Това е странното. Друг затворник нападнал Джонсън. Мик Галента, който е за втори път зад решетките за притежаване на амфетамини и хероин. Два пъти по-дребен е от Джонсън, но го повалил, зашеметил го и свалил Артър от стената. Почти започнал бунт.

Телефонът иззвъня и Райм погледна номера на обаждащия се. Кодът беше 201.

Джуди Райм.

Той изкомандва системата да вдигне.

— Чу ли какво е станало, Линкълн?

Гласът й трепереше.

— Да. Чух.

— Защо са го направили? Защо?

— В затвора стават такива неща. Това е друг свят.

— Ама това е само временен арест, Линкълн. Щях да разбера, ако беше затвор с осъдени за убийство. Но повечето от тези хора чакат да се явят пред съда, нали?

— Да.

— Защо му е на някого да рискува по-тежка присъда, като се опита да убие друг затворник?

— Не знам, Джуди. Няма логика. Говори ли вече с него?

— Позволиха ми да му се обадя. Не може да говори много добре, но не е много зле. Ще остане в клиниката няколко дни.

— Добре. Слушай, Джуди, исках да те попитам за още информация, но… Почти съм сигурен, че мога да докажа невинността на Артър. Изглежда, че някой друг стои зад това престъпление. Вчера е убил друга жена и мислим, че можем да го свържем и с убийството на Сандърсън.

— Не! Наистина ли? Кой, по дяволите, е този човек, Линкълн?

Вече не се боеше какво ще каже, не подбираше думите и не се интересуваше дали ще прозвучи обидно. За двайсет и четири часа Джуди Райм коренно се беше променила.

— Това се опитваме да разберем. — Той погледна Сакс, после пак се обърна към микрофона. — И изглежда, че убиецът не е имал връзка с жертвата. Никаква връзка.

— Ти… — Гласът й потрепери. — Сигурен ли си?

Сакс се представи и каза:

— Вярно е, Джуди.

Чуха как жената на Артър си поема дъх.

— Да се обадя ли на адвоката?

— Той не може да направи нищо. Засега няма начин Артър да излезе от ареста.

— Да се обадя ли на Арт да му кажа?

Райм се подвоуми, но отговори:

— Да, разбира се.

— Той пита за теб, Линкълн. Когато му се обадих в клиниката.

— Така ли?

Райм почувства погледа на Амелия Сакс върху себе си.

— Да. Каза, че каквото и да стане, ти е благодарен за помощта.

Всичко щеше да бъде различно…

— Трябва да затварям, Джуди. Имаме много работа. Ще ти се обадим, когато открием нещо ново.

— Благодаря, Линкълн. Благодаря на всички. Бог да ви благослови.

— Дочуване, Джуди.

Той не си даде труд да подава гласова команда. Прекъсна връзката с показалеца на дясната си ръка. Движеше по-добре безименния на лявата, но и показалецът му служеше добре.

* Обработка The LasT Survivors: sqnka*

Мигел 5465 е преживял тежка трагедия и съвестно изпълнява служебните си задължения. Редовно посещава сестра си и съпруга й в Лонг Айлънд. Изпраща пари на майка си и другата си сестра в Мексико. Той е човек с висок морал. Веднъж, година след смъртта на жена му и детето му, изтегли четиристотин долара от банкомат в един район на Бруклин, известен с публичните си домове. След това обаче явно е размислил. На другия ден парите отново се върнаха във влога му. Несправедливо, но му удържаха такса от 2,5 долара за обслужване на сметката.

Знам за Мигел 5465 малко повече, отколкото за другите шестнайсетични в базата данни — защото той е един от аварийните ми изходи.

А в момента отчаяно се нуждая от път за бягство. След смъртта му старателните полицаи ще започнат да сглобяват пъзела: Ура, открихме убиеца, изнасилвача, крадеца на монети! Той признава за престъпленията в предсмъртната си бележка — обезверил се е след смъртта на близките си и скръбта го е подтикнала към убийствата. В кутийка в джоба му намерихме нокътя на Майра Уайнбърг.

Я, гледай какво друго има тук! Различни суми, които преминават през сметката му и после изчезват безследно. Мигел 5465 е обмислял да вземе голяма ипотека, за да си купи къща на Лонг Айлънд за половин милион, въпреки че получава само четирийсет и шест хиляди годишно. Разглеждал е сайтове на галерии, интересувал се е от картини на Прескът. В мазето му има бири „Милър", презервативи „Троян", крем за бръснене „Едж" и снимка от личния сайт на Майра Уайнбърг в „Ауър уърлд". Също ръководства за хакери и флаш устройства с програми за разбиване на компютърни кодове. Бил е в депресия и миналата седмица се е обаждал в клиника за психоанализа на склонни към самоубийство, за да поиска брошура.

Присъствената му ведомост разкрива, че не е бил на работа по време на убийствата.

От ясно по-ясно.

В джоба си нося предсмъртната бележка, приемлива имитация на почерка му от отказани чекове и молби за кредит, сканирани и скандално леснодостъпни в Интернет. Написана е на хартия, подобна на купената от него преди месец от кварталната книжарница, с мастило от същата марка химикалки, десетина, от които има в жилището му.

И понеже последното, което иска полицията, е да разследва основния си информационен доставчик — ССД — това би трябвало да е краят. Той ще умре. Край. А пък аз ще се върна в Килера си, ще видя какви грешки съм допуснал и ще направя план как да действам по-внимателно в бъдеще.

Нали човек се учи цял живот?

Колкото до самото самоубийство, погледнах сателитните снимки в „Гугъл Ърт" и направих компютърна симулация на пътя му от станцията на метрото към къщи, след като свърши работа в ССД. Мигел 5465 най-вероятно ще мине през една градинка тук, в Куинс от едната страна на магистралата. Заради изнервящия шум на автомобилите и вонята на изгорели газове по това време на деня паркът ще е пуст. Ще се приближа зад него (не искам да ме познае и да заподозре нещо) и ще му нанеса пет-шест удара по главата с метална тръба. После ще пъхна в джоба му предсмъртната бележка и кутийката с нокътя, ще го завлека до предпазната мрежа и оттам — хоп, двайсет метра надолу на шосето.

Мигел 5465 върви бавно и разглежда витрините. Следвам го на десетина метра отзад, с наведена глава, със слушалки в ушите, сякаш релаксирам с хубава музика след работа като десетки други хора, прибиращи се вкъщи, но в действителност миникомпютърът ми е изключен (музиката е едно от малкото неща, които не колекционирам).

До парка остава една пресечка. След малко…

Чакай, нещо не е наред. Той не продължава към парка. Спира пред един корейски ресторант, купува цветя и се отдалечава от търговския район към един запустял квартал.

Опитвам се да разбера какво означава това, анализирам поведението му според данните, с които разполагам. Прогнозата не се сбъдва.

Приятелка? Роднини?

Как, по дяволите, може да има факт, свързан с него, за който да не знам?

Примеси в данните. Мразя ги!

Не, не, лоша работа. Цветя за приятелка — това не отговаря на профила на депресиран убиец, решил да сложи край на живота си.

Мигел 5465 продължава по тротоара. Въздухът ухае на току-що окосена трева, люляк и кучешка урина.

Аха, сега разбирам. Успокоявам се.

Чистачът влиза в гробището.

Разбира се, съпругата и детето му. Прогнозата е вярна. Само малко ще се забавя. За да се прибере вкъщи, пак трябва да мине през парка. Така дори може би е по-добре, с последно посещение на гроба на жена си. Прости ми, че убивах и изнасилвах в твое отсъствие, мила. Продължавам да го следя на безопасно разстояние, стъпвам леко с удобните си обувки с гумени подметки, които не издават никакъв шум.

Мигел 5465 отива направо при един двоен гроб. Там се прекръства и коленичи. Оставя цветята до четири други букета. Защо данните не ми показаха, че редовно ходи на гробищата?

Разбира се — защото плаща цветята в брой.

Той се изправя и се отдалечава.

Тръгвам след него, като си поемам дълбоко дъх.

Изведнъж:

— Извинете, господине.

Застивам. Обръщам се бавно към пазача на гробището. Той се приближава безшумно, стъпвайки леко върху меката, роена трева. Премества погледа си от лицето към дясната ми ръка, която бързо пъхам в джоба си. Дали е видял бежовата ръкавица, която нося?

— Добър вечер — поздравявам го.

— Видях ви в храстите.

Как да му отговоря?

— Храстите ли?

Погледът му издава, че сериозно изпълнява задължението си да бди над мъртвите.

— Може ли да попитам при кого идвате?

Името му е изписано на униформата му, но не мога да го прочета добре. Стоуни? Що за име е това? Изпълва ме гняв. Те са виновни… Те, хората, които ме преследват! Те ме карат да бъда невнимателен. Всички тези примеси, цялото това замърсяване, объркват ме! Мразя ги, мразя ги, мразя…

Успявам да се усмихна съчувствено.

— Аз съм приятел на Мигел.

— О! Познавахте ли Кармела и Хуан?

— Да, познавах ги.

Стоуни или Стенли се чуди какво правя още тук, след като Мигел 5465 вече си тръгна. Леко премества тежестта си. Да, все пак е Стоуни… Посяга към уоки-токито на колана си. Не си спомням имената на надгробните плочи. Може би жената на Мигел се е казвала Роса, а синът му — Хосе и аз току-що се хванах в клопката на пазача.

Толкова е досадно, когато другите се мислят за много хитри.

Стоуни поглежда към радиостанцията, а когато отмества очи от нея, вижда ножа, който вече е наполовина забит в гърдите му. Нанасям още три бързи удара, като умело избягвам ребрата — ако не внимаваш, може да си навехнеш пръст, както знам от печалния си опит. Много боли.

Макар и шокиран, пазачът на гробището е по-упорит, отколкото подозирах. Пристъпва напред и ме хваща за яката с ръката, с която не притиска раната си. Започваме да се борим, вкопчени един в друг, блъскаме се, дърпаме се, мрачен танц сред гробовете. Най-сетне той ме пуска и се просва по гръб на алеята, криволичеща асфалтирана ивица, водеща към централната сграда на гробището. Напипва уоки-токито в момента, в който острието прониква в гърлото му.

Шат, шат, с две бързи движения прерязвам вената или артерията, или и двете и към небето извира невероятен кървав фонтан.

Отдръпвам се.

— Не, не, защо? Защо!

Той посяга към раната, услужливо маха ръцете си и ми позволява да направя същото от другата страна на врата му. Шат, шат, не мога да се спра. Не е необходимо, но кипя от гняв, бесен съм — на тях, които ме изкарват от равновесие. Те ме принуждават да използвам Мигел 5465 като авариен изход. А сега те ме карат да греша. Да постъпвам непредпазливо.

Още няколко удара… Изправям се и след трийсет секунди, след няколко отчаяни преритвания, човекът изпада в безсъзнание. След шейсет животът преминава в смърт.

Оставам неподвижен, смразен от този кошмар, задъхан. Стоя приведен и се чувствам като жалко животно.

Полицията — те — ще разберат, че аз съм го извършил. Разбира се. Данните го показват. Убийството е извършено на гробище, където са погребани близките на служител от ССД, и след сборичкването на пазача със сигурност някое старателно ченге ще намери улики, свързващи го с другите престъпления. Нямам време да почистя.

Ще разберат, че съм проследил Мигел 5465, за да инсценирам самоубийството му, и пазачът ме е прекъснал.

От уоки-токито се чува пращене, някой пита за Стоуни. Гласът не е разтревожен, просто проверява. Но когато не се обади, скоро ще дойдат да го търсят.

Обръщам се и бързо си тръгвам, като опечален, обхванат от скръб и тревога за бъдещето.

А това, разбира се, е доста близко до истината.

30

Ново убийство.

И нямаше съмнение, че е дело на обект 522.

Райм и Селито бяха в списъка за незабавно известяване за всички убийства на територията на Ню Йорк. Когато им се обадиха, няколко въпроса бяха достатъчни, за да узнаят, че жертвата, пазачът на едно гробище в Бруклин, е била убита до гроба на съпругата и детето на служител от ССД, най-вероятно от някого, който го е следил.

Твърде много съвпадения, разбира се.

Служителят, един от чистачите, не беше заподозрян. Говорел с друг посетител пред входа на гробището, когато чули виковете на пазача.

— Добре. — Райм кимна. — Пуласки?

— Да, сър?

— Отиди в ССД. Опитай се да разбереш къде са били всички от списъка на заподозрените през последните два часа.

— Добре.

Младият полицай се усмихна стоически. Мястото определено не му харесваше.

— Сакс…

— Ще направя оглед на гробището.

Тя вече се беше запътила към вратата.

След като Сакс и Пуласки излязоха, Райм се обади на Родни Шарнек в Отдела за компютърни престъпления. Обясни за последното убийство и добави:

— Предполагам, че изгаря от желание да разбере какво знаем. Някой попадал ли е в капана?

— Никой извън отдела. Само една проверка. От кабинета на капитан Малой в Голямата сграда. Преглеждал е файла двайсетина минути, после е излязъл.

Малой ли? Райм се засмя мислено. Макар че Селито го информираше периодично, както се бяха разбрали, капитанът явно не можеше да преодолее детективската си природа и искаше сам да провери данните — може би смяташе да даде свои предложения за разследването. Райм трябваше да му се обади и да му каже за капана, да му обясни, че файловете са само за примамка и не съдържат важна информация.

Шарнек каза:

— Реших, че не е проблем да погледнат, затова не ви се обадих.

— Добре.

Райм прекъсна. Дълго време остана загледан в таблицата с уликите.

— Лон, хрумна ми нещо.

— Какво? — попита Селито.

— Нашият човек винаги е с една крачка пред нас. Ние се отнасяме към случая като към всяко друго разследване. Но това не е обикновен престъпник.

Човек, който знае всичко…

— Искам да пробвам нещо различно. И ми трябва малко помощ.

— От кого.

— От центъра.

— Доста широко понятие. От кого по-точно?

— От Малой. И кметството.

— Кметството ли? За какво, по дяволите? И защо си мислиш, че изобщо ще се съгласят да говорят с теб?

— Защото ще бъдат принудени.

— Това ли е основната причина?

— Трябва да ги убедиш, Лон. Трябва да стреснем този тип. Можеш да го направиш.

— Какво по-точно искаш от мен?

— Мисля, че ни трябва експерт.

— Какъв?

— Компютърен.

— Нали Родни е с нас.

— Нещо друго имам предвид.

* * *

Пазачът беше убит с нож.

Умело наистина, но и с безпричинна злоба, прободен в гърдите, след което му бяха нанесени многобройни удари по врата — в пристъп на ярост, прецени Сакс. Това беше още нещо, характерно за обект 522. Беше го наблюдавала и при другите престъпления — енергичните и добре насочени удари подсказваха, че убиецът губи самообладание.

Това беше добре за разследването — емоционалните престъпници по-лесно допускат грешки. По-лесно се издават и оставят повече улики, отколкото по-хладнокръвните. От опита си като патрулиращ полицай обаче Амелия Сакс знаеше, че са и много по-опасни. Гневните и непредвидими извършители като 522 не подбираха жертвите си — можеха да бъдат невинни минувачи, полицаи.

Всяка заплаха — всяко неудобство — трябва да се премахне на секундата, безкомпромисно. По дяволите здравия разум.

Под ярките халогенни прожектори, монтирани от екипа, къпещи гробището с нереална светлина, Сакс огледа убития: проснат по гръб, с изкривени крака, застинали в тази поза при предсмъртните гърчове. Локва кръв като гигантска запетайка се беше събрала върху асфалтираната алея на мемориалния парк „Форест Хил" и по тревата отстрани.

Полицаите не бяха намерили свидетели, а Мигел Абрера, чистачът от ССД, не знаеше нищо. Беше силно разстроен, както защото бе потенциална жертва на убиеца, така и защото беше загубил един приятел — познаваше пазача от честите си идвания на гроба на съпругата и сина си. Тази вечер изпитал смътното чувство, че някой го следи по пътя от метрото, и дори спрял веднъж да погледне в една витрина, надявайки се да види отражението на натрапника. Не видял обаче никого и продължил към гробището.

Сега, облечена с белия гащеризон за огледи, Сакс накара двама полицаи от главната лаборатория в Куинс да фотографират и да направят видеозаписи на всичко. Обработи тялото и започна огледа на района. Правеше го много старателно. Това местопрестъпление беше изключително важно. Убийството бе извършено бързо и жестоко — пазачът явно бе изненадал обект 522 — и се бяха борили, което означаваше по-голям шанс да намери улики, водещи към убиеца, жилището му или работното му място.

Сакс започна огледа — като се движеше една стъпка в едната посока, една стъпка в другата, после една перпендикулярно и една назад, върху един и същи участък.

Нещо я накара да спре внезапно.

Някакъв шум.

Сигурна бе, че чу стъргане на метал. Вкарване на патрон в цевта? Отваряне на автоматичен нож?

Огледа се бързо, но видя само тънещото в сумрак гробище. Амелия Сакс не вярваше в призраци и обикновено места като това й вдъхваха спокойствие. Сега обаче стисна зъби, дланите й в гумените ръкавици се запотиха.

Отново се обърна към трупа, но нещо я накара да затаи дъх, някакъв проблясък.

Дали светлината от улична лампа, проникваща през храстите?

Или обект 522, който се приближаваше с нож в ръка?

Изкаран от равновесие… Нямаше как да не си спомни, че вече е правил опит да я убие — инсценировката с федералния агент в квартала на Леон Уилямс. Може би сега искаше да довърши започнатото.

Тя отново се зае с огледа, но малко преди да свърши, отново я побиха тръпки. Отново движение — този път в периферията на осветения район, но пак в границите на гробището, което беше отцепено от полицията. Дали вятърът клатеше клоните? Или минаваше някое животно?

Баща й, човек с диагноза „полицай" и неизчерпаем извор на улична мъдрост, й беше казвал: „Забрави мъртвите, Ейми, те нищо не могат да ти направят. Пази се от онези, които са ги направили мъртви."

В същия дух беше и предупреждението на Райм: „Гледай добре, но си пази гърба."

Амелия Сакс не вярваше в шестото чувство. Поне не по начина, по който някои хора вярват в свръхестественото. За нея светът бе толкова удивителен, а нашите сетива и мисловни процеси — толкова сложни и всеобхватни, че човек не се нуждаеше от свръхестествени способности, за да бъде проницателен.

Тя беше сигурна, че там има някой.

Излезе от района на огледа и разкопча кобура си. Опипа ръкохватката на служебния си Глок, за да се подготви, ако се наложи бързо да го извади. Отново се върна към огледа, събра последните улики и бързо се обърна към мястото, където по-рано бе забелязала движение.

Светлината я заслепяваше, но тя беше сигурна, че в сянката на близката сграда стои някой, гледаше я от задната страна на крематориума. Може би някой, който работеше тук, но тя не искаше да рискува. С ръка върху пистолета, Сакс направи няколко крачки към него. С белия гащеризон беше идеална мишена, но тя реши да провери.

Извади оръжието си и бързо мина през храстите, затича се към силуета въпреки болката в ставите си. Изведнъж обаче спря и се намръщи. Вгледа се в товарната рампа на крематориума, където беше видяла човека. Стисна устни, ядосана на себе си. Мъжът, чийто силует се очертаваше на светлината от една улична лампа отзад, беше полицай; тя забеляза контурите на униформена фуражка и присвитите рамене на човек, който се отегчава на поста си.

— Полицай. Видяхте ли някого там?

— Не, детектив Сакс — отвърна той. — Няма никого.

— Благодаря.

Сакс приключи с опаковането на уликите и освободи трупа за съдебния лекар.

Върна се при колата си, отвори багажника и започна да съблича белия гащеризон, като си приказваше с колегите от отдела по криминология в Куинс. Те също се преобличаха. Един от тях се намръщи и се заоглежда.

— Загуби ли нещо? — попита Сакс.

— Да, фуражката ми. Сигурен съм, че я бях оставил тук.

Сакс настръхна.

— Какво?

— Няма ми я фуражката.

По дяволите! Тя хвърли гащеризона в багажника и изтича при сержанта от местния участък, който отговаряше за отцепването на района.

— Бяхте ли оставили някого на пост при товарната рампа?

— Там ли? Не, реших, че няма нужда. Бяхме отцепили целия район и…

Мамка му!

Тя се обърна и се затича към рампата, като извади пистолета си. Изкрещя на най-близкия полицай:

— Тук беше! До крематориума. Бързо!

Сакс спря при старата тухлена сграда и забеляза отворена врата, водеща към улицата. Набързо претърсиха гробището, но от обект 522 нямаше следа. Тя излезе на улицата и се огледа. Коли, любопитни минувачи — десетки хора. Убиецът беше избягал.

Сакс се върна при рампата и не се изненада, когато видя хвърлена наблизо полицейска фуражка. До нея на стената имаше надпис: „Оставяйте ковчезите тук." Тя взе фуражката, прибра я в найлонов плик и се върна при колегите си. Сержантът изпрати полицаи из квартала да разпитват за очевидни. Сакс се върна при колата си. Разбира се, извършителят сигурно беше далече, но въпреки това тя не можеше да се отърси от тревогата — която се дължеше до голяма степен на факта, че убиецът не се уплаши, когато тя го видя, а спокойно остана на мястото си.

Най-много обаче я безпокоеше споменът за спокойния му глас — когато изричаше името й.

* * *

— Ще го направят ли? — нервно попита Райм, когато Лон Селито влезе в стаята.

Дебелият детектив се връщаше от мисия в центъра, на която трябваше да убеди капитан Малой и заместник-кмета Рон Скот да подкрепят измисления от криминолога „Експертен план".

— Не им хареса много. Разходите са много големи и…

— Глу-по-сти. Свържи ме с кметството.

— Чакай, чакай. Съгласиха се. Ще го направят. Исках само да кажа, че не бяха доволни.

— Трябваше от самото начало да кажеш, че са се съгласили. Не ме интересува колко са недоволни.

— Джо Малой ще ми се обади да каже подробности.

Около 21:30 вратата се отвори и Амелия Сакс влезе с уликите от убийството на пазача в гробището.

— Той беше там — каза от вратата.

Райм не разбра.

— Пет-двайсет и две. Беше на гробището. Гледаше ни.

— Стига, бе! — възкликна Селито.

— Докато се усетя, беше изчезнал.

Тя показа полицейската фуражка и обясни за дегизировката му.

— Защо, по дяволите, ще го прави?

— Информация — тихо отговори Райм. — Колкото повече знае, толкова по-силен става, а ние — по-уязвими…

— Търсихте ли свидетели? — попита Селито.

— Изпратихме момчетата от участъка. Никой нищо не е видял.

— Той знае всичко. Ние не знаем нищо.

Тя отвори кутията и криминалистът поглъщаше с поглед всяко пликче с улики, които изваждаше.

— Борили са се. Трябва да има добри микроследи.

— Да се надяваме.

— Говорих с Абрера, чистача. Каза, че през последния месец забелязал странни неща. Присъствената му ведомост била променена, на сметката му се появявали суми, които не е внасял.

Купър се намеси:

— Като случая с Йоргенсен. Кражба на самоличност.

— Не, не — измърмори Райм. — Обзалагам се, че Пет-двайсет и две го е подготвял за изкупителна жертва. Може би е смятал да инсценира самоубийство. Да остави бележка… Гробът е на жената и детето му, нали?

— Да.

— Ясно. Той е депресиран. Самоубива се. Оставя предсмъртно писмо, в което признава за всички престъпления. Ние прекратяваме разследването. Само че пазачът на гробището е осуетил плана му. Сега Пет-двайсет и две е притиснат. Не може отново да пробва този номер, защото вече очакваме инсценирано самоубийство. Ще трябва да опита нещо друго. Но какво?

Купър започна да изследва уликите.

— По фуражката няма косми, няма никакви микроследи… Но знаете ли какво открих? Частици от лепило.

— Отстранил е микроследите, преди да остави шапката — намръщи се Райм.

Обект 522 го изненадваше все повече и повече.

— От другото място! — възкликна Купър. — Близо до гроба. Намерих влакно. Подобно на нишките от въжето, което е използвал при предишното убийство.

— Браво! Какво има в него?

Купър приготви пробата и я анализира. След малко обяви:

— Така, открих две неща. По-обичайното е нафталин в инертна кристална форма.,

— Препарат срещу молци — обяви Райм; беше се натъквал на веществото преди години при едно разследване на отравяне. — Но трябва да е стар. — Обясни, че вместо нафталин вече се използват по-безвредни вещества. После добави: — А може да е внесен от чужбина. В много други страни изискванията за безопасност на продуктите за бита не са толкова строги.

— Има и още нещо. — Купър посочи на монитора, където беше изписана химична формула: Na(CfHnNHSO^2O). — И е свързано с лецитин, палмов восък, лимонена киселина.

— Какво, по дяволите, е това? — изръмжа Райм.

Купър провери в друга база данни.

— Натриев цикламат.

— Аха, изкуствен подсладител, нали?

— Точно така — отговори той и продължи да чете: — Службата по храните и лекарствата го е забранила преди трийсет години. Забраната все още се оспорва в съда, но от седемдесетте години насам не е произвеждано нищо с това вещество.

Мисълта на Райм направи няколко скока подобно на очите му, прескачащи между редовете на таблиците върху белите дъски.

— Стар картон. Плесен. Изсъхнал тютюн. Косъм от коса на кукла. Стара безалкохолна напитка. Нафталин. Какво, по дяволите, означава това? В антикварен магазин ли живее? Над такъв?

Продължиха да анализират: миниатюрно количество фосфорен сесквисулфид, основната съставка на кибрита; още прах от „Търговския център"; листа от дифенбахия, наречена още леопардова лилия. Обичайно стайно растение.

Имаше още частички от хартия, използвана в бележниците, вероятно два различни вида, защото имаше лека разлика в оцветителите. Нямаше как обаче да установят точния източник. Имаше още от лютата субстанция, която Райм бе намерил по ножа от убийството на филателиста. Този път следите бяха достатъчно, за да установят структурата и цвета.

— Това са люти чушки — обяви Купър.

Селито измърмори:

— Навремето беше достатъчно доказателство, че заподозреният живее в мексикански квартал. Сега лютите сосове са навсякъде. От вегетарианските ресторанти до малките супермаркети.

Единствената друга улика беше отпечатък от обувка в пръстта на един пресен гроб близо до мястото на убийството. Сакс предполагаше, че е от обект 522, защото изглеждаше, че е оставен от някого, който е тичал към изхода.

След проверка в архива за електростатични отпечатъци от обувки установиха, че убиецът носи силно износени „Скечърс", номер 44, не много стилен, но удобен модел, предпочитан от работници и туристи.

Телефонът на Сакс иззвъня и тя вдигна, Райм нареди на Том да запише в таблицата данните от току-що анализираните улики. Криминологът се загледа в таблото — вече имаха доста повече информация от онова, с което бяха започнали. Но пак не водеше наникъде.

ПРОФИЛ НА ОБЕКТ 522:

* Мъж;

* Вероятно пуши или живее/работи с пушачи или около източник на тютюн;

* Има деца или живее/работи в близост до такива, или има контакт с играчки;

* Интересува се от изкуство, монети?

* Вероятно бял или цветнокож с бледа кожа;

* Среден на ръст;

* Силен — способен да удуши жертвите;

* Разполага с устройства за замаскиране на гласа;

* Вероятно разбира от компютри; познава „Ауър уърлд". Други сайтове за запознанства?

* Взема трофеи от жертвите си. Садист?

* В жилището или на работното му място има тъмно и влажно помещение;

* Живее в/около Централен Манхатън?

* Яде бърза храна/люто;

* Живее близо до антикварен магазин?

* Носи обувки „Скечърс", номер 44.

ДЕЙСТВИТЕЛНИ УЛИКИ:

* Стар картон;

* Косъм от коса на кукла, найлон BASF В35;

* Тютюн от цигари „Таритън";

* Стар тютюн, не от „Таритън", неизвестна марка;

* Спори от плесен Стахиботрис хартарум;

* Прах от атаките над Световния търговски център, вероятно свидетелство, че живее/работи в Централен Манхатън;

* Чиле с люти чушки;

* Влакна от въже, съдържащи:

— цикламат от диетично безалкохолно (старо или чуждо);

— нафталин от препарат против молци (стар или чужд);

* Леопардова лилия (стайно растение, нуждае се от светлина);

* Следи от два различни бележника, жълти на цвят;

* Отпечатък от работна обувка „Скечърс", номер 44.

31

— Благодаря, че се съгласи да ме приемеш, Марк.

Заместник-директорът на отдел „Законов надзор" Марк Уиткъм се усмихна любезно. Пуласки си помисли, че много обича работата си, щом работи толкова до късно — малко след девет и половина. После обаче младият полицай осъзна, че и той още е на работа.

— Ново убийство? И същият човек го е извършил?

— Почти сме сигурни в това.

Младежът се намръщи:

— Съжалявам. Боже мой. Кога?

— Преди около три часа.

Бяха в кабинета на Уиткъм, който изглеждаше доста по-уютен от този на Стърлинг. И по-разхвърлян, което го правеше да изглежда много по-удобен. Уиткъм остави настрана бележника, в който записваше нещо и махна към един стол. Пуласки се настани, забеляза няколко семейни снимки на бюрото, няколко хубави картини на стените, а също дипломи и професионални сертификати. Спокойно огледа цялото помещение, изключително доволен, че Касъл и Джилеспи, лошите момчета на офиса, ги няма.

— Това жена ви ли е?

— Сестра ми.

Уиткъм се усмихна по особен начин, по който полицаят го беше виждал да се усмихва и преди. Означаваше, че темата е деликатна. Дали жена му беше починала?

Не, явно беше другата причина.

— Разведен съм. Тук имаме много работа. Трудно е да имаш семейство. — Младежът махна с ръка, имайки предвид ССД, предположи Пуласки. — Но работата е важна. Много важна.

— Разбира се.

След като се опита да намери Андрю Стърлинг, Пуласки се беше свързал с Уиткъм, който се съгласи да го приеме и да му даде присъствените ведомости за деня — за да видят кои от заподозрените са били на работа в часа на убийството в гробището.

— Имам кафе.

Пуласки забеляза, че Уиткъм е приготвил сребърен поднос с две порцеланови чаши на бюрото си.

— Спомних си колко много ти хареса.

— Благодаря.

Стройният мъж му наля.

Полицаят отпи глътка кафе. Беше хубаво. С нетърпение очакваше деня, когато финансовото му положение щеше да се подобри дотолкова, че да си купи кафемашина. Обожаваше да пие кафе.

— Всяка вечер ли работиш до късно?

— Много често. Законовите изисквания са доста строги в производствения сектор, но в информационната индустрия проблемът е, че никой не знае какво иска. Например щатските власти могат да печелят добри пари, като продават информация за шофьорските книжки. На някои места гражданите негодуват и тази практика е забранена. В други щати обаче няма никакъв проблем. На някои места, ако някой проникне в компютърната ти система, фирмата е задължена да предупреди онези, чиято информация е открадната, за каквито и данни да става дума. На други трябва да го направиш само ако е открадната финансова информация. Има щати, които не те задължават да го правиш изобщо. Пълна каша. Ние обаче трябва да следим всичко.

Като стана дума за прониквания в компютърната система, Пуласки се почувства гузен за кражбата на данните от свободното пространство на компютрите в ССД. Уиткъм беше говорил с него, преди да изтегли файловете. Дали щеше да заподозре нещо, ако Стърлинг открие кражбата?

— Ето. — Уиткъм му подаде двайсетина страници с информацията за присъствието на служителите през изминалия ден.

Пуласки ги прегледа, намери имената на заподозрените. Първо, забеляза, че Мигел Абрера си е тръгнал малко след пет часа. Сърцето му се разтуптя силно, когато случайно попадна на името на Стърлинг. Президентът на фирмата си беше тръгнал няколко секунди след Мигел, сякаш го е следил… После обаче осъзна, че е сгрешил. Анди Стърлинг си беше тръгнал тогава. Баща му бе излязъл по-рано — около четири часа — беше се върнал само преди половин час, вероятно след някоя бизнес вечеря.

Пуласки отново се ядоса на себе си, че не е прочел внимателно. Когато видя съвпадението в часовете на тръгване, бе готов веднага да телефонира на Райм. Как само щеше да се изложи. „Внимавай" — смъмри се мислено.

Оказа се, че от другите заподозрени Фарук Мамеда — отговорникът по техническата поддръжка, който работеше нощна смяна — е бил на работното си място по време на убийството. Техническият директор Уейн Джилеспи бе излязъл половин час преди Абрера, после се беше върнал в офиса в шест и бе останал още няколко часа. Пуласки леко се разочарова, че това изваждаше единия от двамата фирмени хулигани от списъка на вероятните извършители. Всички други си бяха тръгнали достатъчно рано, за да могат да проследят Мигел до гробището или да отидат преди него и да го причакат. Всъщност по време на убийството повечето служители си бяха тръгнали. Шон Касъл бе отсъствал през по-голямата част от следобеда, но преди половин час се беше върнал.

— Нещо полезно? — попита Уиткъм.

— Малко. Може ли да задържа списъка?

— Разбира се, вземи го.

— Благодаря.

Полицаят сгъна листата и ги прибра в джоба си.

— О, говорих с брат си. Ще бъде в града другия месец. Не знам дали ще ти е интересно, но си помислих, че мога да ви запозная. Може би ще дойдеш с твоя брат. Ще си разказвате случки от полицейския живот.

Уиткъм изведнъж се засрами, сякаш бе предложил нещо, което изобщо няма да се хареса на младия полицай. Пуласки го увери, че ченгетата обожават да си разказват случки от службата.

— Ако разследването е свършило дотогава — бързо добави Уиткъм. — Или как казвате в такива случаи?

— Приключено.

— Като в телевизионните сериали… Да, ако е приключено. Сега може би не е позволено да пиете бира със заподозрени.

— Ти не си заподозрян, Марк — засмя се Пуласки. — Но, да, вероятно е по-добре да изчакаме. Ще видя дали и брат ми ще може.

— Марк — чу се тих глас зад тях.

Пуласки се обърна и видя Андрю Стърлинг. Беше с черни панталони и бяла риза с навити ръкави. Той се усмихна добронамерено:

— Полицай Пуласки. Толкова често започнахте да идвате, че май трябва да ви назначим на договор.

Полицаят се усмихна засрамено.

— Не знаех, че пак ще идвате, полицай.

— Опитах се да се свържа с вас, но се включи телефонният ви секретар.

— Така ли? — Президентът на фирмата се намръщи. — А, да. Днес Мартин си тръгна рано. С какво можем да ви бъдем полезни?

Пуласки тъкмо смяташе да каже за присъствените ведомости, но Уиткъм бързо се намеси:

— Рон казва, че имало ново убийство.

— Не! Наистина ли? Същият човек?

Полицаят осъзна, че е допуснал грешка. Глупаво бе да върши нещо без знанието на Стърлинг. Не че смяташе президента на фирмата за виновен или се опитваше да скрие нещо от него, просто информацията му трябваше бързо — и честно казано, не искаше да се среща с Касъл и Джилеспи, което можеше да стане, ако беше поискал присъствените ведомости по официалния ред.

Сега обаче осъзна, че е получил информация за ССД от друг източник, а не от Андрю Стърлинг — което беше сериозен грях, ако не и престъпление.

Почуди се дали бизнесменът усети смущението му.

— Да, така мислим — отвърна. — Изглежда, че престъпникът е набелязал за жертва един от служителите на ССД, но в крайна сметка е убил случаен човек.

— Кой служител?

— Мигел Абрера.

Името беше познато на Стърлинг.

— Аха, от поддръжката. Той добре ли е?

— Добре е. Малко е уплашен, но нищо му няма.

— Защо е бил набелязан? Мислите ли, че знае нещо?

— Нямам представа.

— Кога е станало?

— Между шест и шест и половина.

Директорът се намръщи и около очите му се появиха фини бръчки.

— Хрумна ми какво може да се направи — заяви. — Трябва да вземете данните за работното присъствие на всички заподозрени. Така ще стесните търсенето.

— Аз…

— Аз ще се заема, Андрю — бързо се намеси Уиткъм и седна зад компютъра си. — Ще ги изтегля от „Личен състав". — Обърна се към Пуласки: — Няма да отнеме дълго.

— Добре — каза Стърлинг. — После ми кажете какво сте открили.

— Добре, Андрю.

Изпълнителният директор се приближи към Пуласки и го погледна в очите. Стисна силно ръката му.

— Лека вечер, полицай.

Когато Стърлинг излезе, Пуласки каза:

— Благодаря. Трябваше да питам първо него.

— Да, трябваше. Предположих, че си го питал. От всичко Андрю най-много мрази да го държат в неведение. Ако е осведомен, дори новините да са лоши, той е доволен. Досега познаваш само добрата страна на Андрю Стърлинг. Лошата не изглежда много по-различно. Но повярвай ми, има коренна разлика.

— Нали няма да си навлечеш неприятности заради мен?

Уиткъм се засмя:

— Не. Стига да не разбере, че съм изтеглил присъствените листи един час преди той да ми нареди.

Когато отиваха към асансьора, полицаят погледна назад. В дъното на коридора Андрю Стърлинг разговаряше с Шон Касъл. Директорът на отдел „Продажби" кимаше. Сърцето на Пуласки се сви. Стърлинг се прибра в кабинета си. Касъл се обърна и като бършеше очилата си с черното парцалче, погледна направо към Пуласки. Усмихна му се за поздрав. От изражението му личеше, че изобщо не е изненадан да го види.

Асансьорът дойде, вратата се отвори и Уиткъм махна на младия полицай да се качи.

* * *

Телефонът в лабораторията на Райм иззвъня. Рон Пуласки съобщи какво е научил от присъствените листи на заподозрените. Сакс записа информацията в таблицата на заподозрените.

Оказа се, че само двама са били на работа по време на убийството — Мамеда и Джилеспи.

— Значи може да е всеки от останалите шестима — измърмори Райм.

— Във фирмата нямаше почти никого — каза младият полицай. — Толкова късно малко хора работят.

— Не е нужно да стоят до късно — вметна Сакс. — Компютрите вършат цялата работа вместо тях.

Райм каза на Пуласки да се прибира при семейството си. Облегна главата си на инвалидната количка и се загледа към таблицата.

Андрю Стърлинг, президент, изпълнителен директор: алиби — на Лонг Айлънд, проверено. Потвърдено от сина му; алиби за убийството в гробището (според присъствения лист е бил в офиса);

Шон Касъл, началник на отдел „Маркетинг и продажби няма алиби;

Уейн Джилеспи, директор на Технически отдел: няма алиби; алиби за убийството в гробището (според присъствения лист е бил в офиса);

Самюел Броктън, директор на отдел „Законов надзор": алиби — от хотела потвърждават, че е бил във Вашингтон;

Питър Арлонсо-Кемпър, директор „Личен състав": алиби — с жена си, потвърдено (пристрастна);

Стивън Шредер, главен техник, дневна смяна: бил е на работа (според присъствения лист);

Фарук Мамеда, главен техник, нощна смяна: няма алиби; алиби за убийството в гробището (според присъствения лист е бил в офиса);

Клиент на ССД(?): чака се списък от Компютърния отдел на полицията;

Неизвестен извършител, работещ за Андрю Стърлинг (?).

Дали обаче обект 522 беше някой от тях? Райм отново си зададе този въпрос. Замисли се за онова, което му беше казала Сакс за понятието „примеси" в данните. Дали тези имена не бяха просто замърсяване? Разсейване, отвличане на вниманието?

Райм направи умела маневра с инвалидната количка и пак я обърна към таблиците. Нещо го безпокоеше. Какво?

— Линкълн…

— Шшшът.

Нещо, което беше чул или чел някъде. Не, едно разследване — отпреди много години. Малко му трябваше да се сети. Дразнеше го. Сякаш ухото го сърбеше, а не можеше да се почеше.

Купър го гледаше изпитателно. Това също го дразнеше. Той затвори очи.

Почти…

Да!

— Какво?

Явно бе изказал мислите си.

— Мисля, че разбрах. Том, нали си в час с попкултурата?

— Какво означава това, за бога?

— Четеш вестници, списания. Гледаш реклами. Цигарите „Таритън" произвеждат ли се още?

— Не съм пушач. Никога не съм пушил.

— „По-скоро ще се бия, отколкото да ги откажа" — обяви Лон Селито.

— Какво?

— Това беше една реклама през шейсетте. Човекът с насиненото око, сещаш ли се?

— Не си я спомням.

— Баща ми ги пушеше много.

— Още ли се произвеждат? Това ме интересува.

— Не знам. Но не съм ги виждал напоследък.

— Точно така. Другият тютюн, който намерихме, също беше стар. Значи, пушач или не, логично е да предположим, че колекционира цигари.

— Цигари ли? Що за колекционер е това?

— Не, не само цигари. Старото безалкохолно с изкуствен подсладител. Може би събира алуминиеви кутии или бутилки. Освен това нафталина, кибрита, куклите. Плесента, прахта от Кулите-близнаци. Не мисля, че живее в центъра на Манхатън. Мисля, че просто не е чистил от години… — Райм се изсмя мрачно. — Освен това за каква друга колекция разбрахме напоследък? Данни. Обект Пет-двайсет и две има мания да колекционира… Той е вещоман.

— Какво?

— Трупа вехтории. Никога нищо не изхвърля. Затова има толкова много стари неща.

— Да, мисля, че съм чувал за такива хора — измърмори Селито. — Побъркани. Откачени.

Навремето Райм беше разследвал смъртта на един вещоман, който бе загинал смачкан от купчина паднали книги — лежал притиснат два дни и издъхнал от вътрешни наранявания. Той описа причината за смъртта като „неприятна". Не се беше интересувал много от това болестно състояние, но знаеше, че в Ню Йорк има специална служба, която оказва психиатрични консултации на вещомани и защитава съседите им и тях самите от маниакалното им поведение.

— Да се обадим на нашия психолог.

— На Тери Добинс?

— Може би той познава някого от службата за консултации на вещомани. Ще го накарам да провери. И да дойде тук лично.

— В този час? — изненада се Купър. — Минава десет.

Райм не си даде труд да му отговори с една от любимите си реплики в такива случаи: „Ние не спим, защо да оставяме другите да спят?" Погледът му беше красноречив.

32

Линкълн Райм бе изпълнен с енергия за работа.

Том пак беше сготвил и макар че обикновено не отдаваше голямо значение на храната, криминологът обичаше сандвичите му с пилешко и домашно приготвен хляб.

— По рецепта на Джеймс Биърд — обяви болногледачът, макар че името на известния кулинар и автор на готварски книги не говореше нищо на Райм.

Селито налапа един сандвич и си взе друг за вкъщи, преди да излезе. („По-хубави са дори от тези с риба тон" — обяви.) Мел Купър помоли да запише рецептата на хляба за Грета.

Сакс седеше на компютъра и пращаше писма. Райм тъкмо смяташе да я попита какво прави, когато на вратата се позвъни.

След малко Том въведе Тери Добинс, полицейския психолог, когото Райм познаваше от години. Беше малко по-плешив и по-закръглен от първата им среща — когато бяха разговаряли с часове в онзи ужасен период веднага след нещастния случай, оставил криминалиста парализиран. Лекарят все още имаше онзи добродушен, проницателен поглед, който Райм помнеше, и същата успокояваща, неиздаваща укор усмивка. Криминологът гледаше скептично на психологичното профилиране и предпочиташе твърдите научни факти, но не можеше да не признае, че Добинс много му е помагал със съвети при не едно разследване.

Психологът поздрави всички, взе чаша кафе от Том и отказа храна. Седна до количката на Райм.

— Предположението ти, че убиецът е вещоман, е добро. Мисля, че си на вярна следа. Първо, нека да ти кажа, че се обадих в консултационната служба и оттам провериха всички известни вещомани в града. Не са много и най-вероятно не е един от тях. Изключих жените. От мъжете повечето са твърде възрастни или инвалиди. Единствените двама, които отговарят на функционалния профил, са на Статън Айлънд и в Бронкс, но по време на убийството в неделя са били със социални работници или с роднини.

Райм не се изненада. Обект 522 беше твърде хитър, за да не е заличил следите си. Все пак се беше надявал поне на малък напредък. И отново се оказаха в задънена улица. Райм се намръщи.

Добинс само се усмихна. Това беше тема, която бяха обсъждали още преди години. По отношение на личния си живот Линкълн винаги се стараеше да сдържа гнева и тревогата си. При проблеми от професионално естество обаче не пропускаше да им даде израз.

— Мога обаче да ви дам някои полезни насоки — продължи психологът. — Нека първо да ви разкажа за вещоманията. Това е форма на обсесивно-компулсивно разстройство, възникващо, когато пациентът се сблъска с конфликт или напрежение, с което не може да се справи емоционално. Много по-лесно е да се фокусира върху определен тип поведение, отколкото върху основния проблем. Честото миене на ръце и броенето са симптоми на заболяването. Също и трупането на безполезни вещи.

По принцип е рядко явление човек, вманиачен по трупането на вещи, да е опасен за околните. Има, разбира се, рискове за здравето — развъждане на гризачи и насекоми, плесени и опасност от пожар — но по принцип вещоманите искат просто да бъдат оставени на мира. Живеят заобиколени от колекциите си и ако могат, никога не излизат от къщи.

Вашият човек обаче е странен случай. Комбинация от нарцисизъм, антисоциално поведение и вещомания. Ако иска нещо — монети, картини или сексуално удовлетворение — той трябва да го получи. На всяка цена. Не се спира пред убийство, стига да му помогне да придобие някакъв предмет или да защити колекцията си. Дори бих си позволил да предположа, че убийствата го успокояват. Живите хора го стресират. Те го разочароват, изоставят го. Неживите предмети обаче — вестници, кутии от пури, бонбони, дори трупове — могат да се складират в скривалището ти; те никога няма да те предадат… Предполагам, че не се интересувате от факторите в детството му, които са довели до развитието на този синдром.

— Не особено, Тери — отговори Сакс и се усмихна на Райм, който поклати глава.

— Първо, трябва му пространство — продължи Добинс. — Много пространство. При тези цени на имотите, трябва да е или много находчив, или много богат. Вещоманите обикновено живеят в големи стари къщи. Никога под наем. Не могат да понесат мисълта, че хазаинът има право да навлезте в личното им пространство. Най-често боядисват стъклата на прозорците в черно или ги облепят с хартия. Така се изолират от външния свят.

— Колко пространство? — попита Сакс.

— Много стаи, стаи и пак стаи.

— Някои от хората в ССД би трябвало да са доста заможни — отбеляза Райм. — Ръководните кадри.

— Така. Ако работи на такъв висок пост, извършителят би трябвало да води двойствен живот. Наричаме ги „таен" живот и „фасада". Той има нужда от външния свят — за да увеличава колекцията си и да я поддържа. Затова трябва да се държи като обикновен човек. Вероятно има втора къща или ако е само една, част от нея, която да изглежда нормално. О, сигурно предпочита да живее в тайното си скривалище. Но ако стои само там, хората ще започнат да забелязват. Затова би трябвало да разполага с жилище, което прилича на дома на всеки друг с неговото социално-икономическо положение. Двете жилища са свързани или разположени в близост едно до друго. Може би приземният етаж е нормален, а колекцията е на горния. Или в мазето… Колкото до поведението му, във фасадния живот вероятно играе роля, противоположил на истинския му характер. Да предположим, че истинският обект Пет-двайсет и две е злобен и заядлив. Пред други хора той ще се представя като уравновесен, спокоен, зрял, учтив човек.

— Възможно ли е да се представя за бизнесмен?

— О, разбира се. Сигурно много добре изпълнява ролята си. Защото така се налага. Това го ядосва, изпълва го с омраза. Знае обаче, че ако не го прави, съкровището му ще бъде застрашено, а той не може да позволи такова нещо.

Добинс погледна таблиците и кимна:

— Така, забелязвам, че се чудите дали има деца. Дълбоко се съмнявам. Може би просто колекционира играчки. Това също идва от детството му. Освен това не е женен. Рядко се срещат вещомани, които да са семейни. Манията му да колекционира е твърде силна. Не би искал да дели времето и пространството си с друг — пък и честно казано, трудно може да си намери партньорка, която толкова да го обича, че да го търпи.

Сега за тютюна и кибрита. Той събира кутии от цигари и кибрити, но дълбоко се съмнявам, че пуши. Повечето вещомани трупат големи количества вестници и списания, леснозапалими предмети. Този престъпник не е глупав. Никога не би рискувал да причини пожар, защото така би унищожил колекцията си. Или най-малкото, ще се издаде, когато дойдат пожарникарите. Освен това вероятно няма особен интерес към монети или картини. Пристрастен е към колекционирането само за себе си. Няма значение какво колекционира.

— Значи вероятно не живее близо до антикварен магазин, така ли?

Добинс се изсмя:

— Точно на такъв прилича домът му. Но, разбира се, без купувачи… Е, не се сещам за друго. Само трябва да ви предупредя, че е опасен човек. От това, което ми казахте, разбирам, че вече няколко пъти сте осуетили плановете му. Това го вбесява. Готов е да убие всеки, който застраши съкровището му. Без да се замисля. Каквото и да кажа по тази тема, ще е слабо.

Благодариха му. Добинс им пожела късмет и си тръгна. Сакс актуализира профила на обекта въз основа на наученото от психолога.

ПРОФИЛ НА ОБЕКТ 522:

* Мъж;

* Вероятно непушач;

* Неженен и няма деца;

* Вероятно бял или цветнокож с бледа кожа;

* Среден на ръст;

* Силен — способен да удуши жертвите;

* Разполага с устройства за замаскиране на гласа;

* Вероятно разбира от компютри; познава „Ауър уърлд". Други сайтове за запознанства?

* Взема трофеи от жертвите си. Садист?

* В жилището или на работното му място има тъмно и влажно място;

* Яде бърза храна/люто;

* Носи обувки „Скечърс", номер 44;

* Вещоман, страда от ОКР;

* Вероятно има „таен" живот и „фасада";

* Фасадата му е противоположност на истинския му характер;

* Жилище: не живее под наем, вероятно има две различни жизнени пространства — едно нормално и едно тайно;

* Стъклата на прозорците му вероятно са облепени или боядисани;

* Склонен към насилие, когато събира неща за колекцията си или чувства, че е застрашена.

— Нещо полезно? — попита Купър.

Райм само сви рамене.

— Какво мислиш, Сакс? Възможно ли е да е някой от онези, които разпита в ССД?

Тя се замисли.

— Според мен Джилеспи е най-близо. Той се държеше твърде странно. Касъл обаче е най-хитрият — умее да си създава добра фасада. Арлонсо-Кемпър е женен, което според Тери го изключва от списъка. Не разговарях с техниците. Рон ги е виждал.

Телефонът иззвъня и на екрана се изписа номерът на абоната. Беше Лон Селито, от дома си, но вероятно още работеше по експертния план, който с Райм бяха измислили по-рано.

— Команда, вдигни телефона… Лон, какво става?

— Всичко е готово, Линк.

— Къде сме?

— Гледай новините в единайсет и ще разбереш. Аз си лягам.

Райм затвори и включи телевизора в ъгъла на лабораторията.

Мел Купър му пожела лека нощ. Събираше куфарчето си, когато компютърът му изпиука. Той погледна монитора.

— Амелия, имаш писмо.

Тя отиде да види.

— От Щатската полиция на Колорадо ли е? За Гордън? — попита Райм.

Сакс не каза нищо, но вдигна вежди, докато четеше дългия документ. Зарови пръсти в дългата си червена коса, вързана на опашка, и започна да се чеше.

— Какво има?

— Трябва да тръгвам — отговори тя и стана бързо.

— Сакс? Какво има?

— Не е свързано с разследването. Обади ми се, ако имаш нужда от мен.

След тези думи излезе, оставяйки след себе си чувство за тайнственост, ефирно като аромата на лавандула от сапуна, който й беше станал любим в последно време.

* * *

Разследването на обект 522 вървеше бързо, но полицаите винаги трябва да лавират и между различни проблеми в личния си живот.

Ето защо сега Сакс стоеше смутена пред входа на малката къща в Бруклин, недалеч от собствения й апартамент. Вечерта беше приятна. Лек ветрец, ухаещ на люляк и мокра слама, танцуваше около нея. Приятно щеше да е, ако поседи на тротоара или на стълбището пред къщата, вместо онова, което се канеше да направи.

Онова, което трябваше да направи.

„Боже, мразя да правя това."

Пам Уилоуби се показа на вратата. Носеше анцуг и косата й беше вързана на опашка. Говореше с друго от децата в приемното семейство, също тийнейджърка. Лицата им имаха онова дяволито и в същото време невинно изражение, което подрастващите момичета носят като грим. Около тях лудуваха две кучета: Джаксън, малката болонка, и много по-големият, но също толкова палав бриар, Космическия каубой, който живееше с приемните родители на Пам.

Полицайката и момичето понякога се срещаха тук, когато отиваха на кино или за сладолед. Лицето на Пам обикновено грейваше, щом видеше Сакс.

Не и тази вечер.

Сакс слезе от колата и се облегна на топлия капак. Пам взе Джаксън и отиде при нея.

— Извинявай, че идвам толкова късно.

— Няма проблем — предпазливо отвърна момичето.

— Как са домашните?

— Домашни като домашни. Някои са добре, други са скапани.

Училището си беше същото, както по времето на Сакс.

Тя погали кучето и Пам го притисна ревниво. Често правеше така с нещата си. Никога не позволяваше друг да й носи чантата с учебниците или торбите с покупки. Сакс предполагаше, че толкова неща са й били отнети, че сега се стремеше да задържи всичко, което притежава.

— Добре. Какво има?

Нямаше начин да започне по-внимателно този разговор.

— Говорих с приятеля ти.

— Кой приятел?

— Със Стюарт.

— Какво! — извика Пам.

Под светлината, процеждаща се между листата на близкото гинково дърво, тревогата, която се изписа върху лицето й, беше очевидна.

— Трябваше да го направя.

— Не, не трябваше.

— Пам… Тревожех се за теб. Накарах един приятел в управлението да го провери.

— Не!

— Исках да видя дали няма някоя скрита тайна.

— Нямаш право!

— Така е. Но го направих. И преди малко получих отговора.

Сакс почувства как стомахът й се свива. Сама срещу убийци или с двеста километра в час по шосетата… това беше детска игра. Много повече се страхуваше сега.

— И какво, да не би да е престъпник? — сопна се Пам. — Сериен убиец? Терорист?

Амелия се подвоуми. Искаше й се да докосне ръката на момичето, но не го направи.

— Не, миличка. Но е… женен.

Пам смаяно примигна.

— Женен…

— Съжалявам. Жена му също е учителка. В частно училище в Лонг Айлънд. И има две деца.

— Не! Сбъркала си!

Пам бе стиснала юмрука на свободната си ръка толкова силно, че мускулите сигурно я боляха. Очите й се изпълниха с гняв, но не личеше голяма изненада. Сакс се почуди какви моменти се опитва да си спомни Пам. Може би Стюарт й беше казал, че няма домашен телефон, а само мобилен. Или пък я бе помолил да му пише на специален имейл адрес, а не на официалния.

Пък и вкъщи е такава бъркотия. Не искам да я виждаш. Нали съм учител. Толкова сме разсеяни… Трябва да наема чистачка.

Момичето промълви:

— Сигурно е грешка. Сбъркала си го с друг.

— Преди малко бях у тях. Попитах го и той ми призна.

— Не, не е вярно! Лъжеш! — Очите на Пам проблеснаха, на лицето й се изписа хладна усмивка, която прониза като с нож сърцето на Сакс. — Същата си като майка ми! Когато не искаше да направя нещо, тя ме лъжеше! Също като теб сега.

— Пам, никога не съм…

— Всеки иска да ми отнеме нещо! Няма да ти позволя! Обичам го и той ме обича, няма да ми го вземеш!

Завъртя се и стискайки силно кученцето, тръгна към къщата.

— Пам! — Сакс се задави. — Миличка, недей…

Преди да влезе, Пам се обърна за момент и погледна назад, косата й се развя, тялото й бе напрегнато като метална статуя. Амелия Сакс се радваше, че светлината от входа не й позволи да види очите на момичето — нямаше да понесе омразата, което знаеше, че излъчват.

* * *

Мисълта за фиаското на гробището ме изгаря като жив въглен.

Мигел 5465 трябваше да умре. Ченгетата трябваше да го получат забучен като пеперуда върху кадифена възглавничка. Да кажат „случаят е приключен" и всичко щеше да е наред.

Обаче не. Тази пеперуда отлетя. Не мога да пробвам с друго инсценирано самоубийство. Те научиха нещо за мен. Получиха ново знание…

Успокой се… Но с годините ми става все по-трудно да се владея.

Отмених някои транзакции за вечерта (смятах да отпразнувам самоубийството) и сега се прибирам в моя Килер. Съкровищата ми ме успокояват. Разхождам се из ухаещите стаи и прегръщам няколко предмета. Трофеи от различни транзакции през последната година. Допирът на изсъхнала плът, нокти и кичури коса ми носи такава утеха.

Чувствам се уморен. Сядам пред картината на Харви Прескът и я гледам. Хората от семейството също ме гледат. Както при всички портрети очите им те следят, където и да си.

Утешаващо. И малко зловещо.

Може би една от причините да харесвам картините му е, че тези хора са измислени от него. Не са обременени със спомени, които да ги изнервят, да не им дават сън нощем, да ги карат да скитат по улиците, за да събират съкровища и трофеи.

Ах, спомени…

Юни, петгодишен. Татко ме слага на коляното си, оставя незапалената си цигара и ми казва, че не съм тяхно дете. „Взехме те, защото те искахме, много силно те искахме и те обичаме, въпреки че не си наш роден син, разбираш ли?…" Не съвсем, не разбирам. Гледам го втренчено. Мама бърше потните си ръце с хартиена салфетка. Мънка, че ме обичала като собствено дете. Не, обичала ме повече, макар че не разбирам защо. Звучи като лъжа.

Тате тръгва за второто място, на което работи. Мама отива да се погрижи за другите деца, оставяме да размишлявам сам. Чувствам се, сякаш са ми отнели нещо. Но не знам какво. Поглеждам през прозореца. Тук е красиво. Планини, зеленина, чист въздух. Но аз предпочитам стаята си и се затварям в нея.

Август, седемгодишен: Тате и мама се карат. Най-голямата от нас, Лидия, плаче. „Не си отивай, не си отивай, не си отивай…" Аз се подготвям за най-лошото, запасявам се. С храна и центове — хората никога не забелязват, когато им изчезне някой цент. Нищо не може да ми попречи да ги колекционирам, сто трийсет и четири долара в лъскави или потъмнели медни монети. Крия ги в кутии в килера си…

Ноември, седемгодишен. Тате се връща от мястото, където е бил един месец „да гони проклетите долари", както обича да се изразява. (С Лидия се усмихваме, когато и той се усмихва.) Пита къде са другите деца. Мама му казва, че не може да се грижи за всички.

„Абе, ти можеш ли да смяташ? Какво си мислиш, по дяволите? Хващай телефона и се обаждай в социалното. "

„Тебе те нямаше“ — проплаква тя.

С Лидия не знаем какво става, но не е на добро.

В килера си имам двеста петдесет и два долара в монети по един цент, трийсет и три консерви домати, осемнайсет от други зеленчуци, дванайсет пакета спагети, които изобщо не обичам да ям, но въпреки това ги държа. Това са всичките ми ценни неща.

Октомври, деветгодишен. Мама говори по телефона със социалното. Отново спешно настаняване при приемни семейства. Вече сме девет. С Лидия помагаме. Тя е на четиринайсет и знае как да се грижи за по-малките. Лидия моли тате да купи кукли на момичетата — защото тя никога не е имала, а е важно — но той казва: „Как да крънкам социалното за пари, ако харча за боклуци?"

Май, десетгодишен. Прибирам се от училище. С част от събраните центове купих кукла на Лидия. Нямам търпение да видя реакцията й. Само че виждам, че съм забравил вратата на килера отворена. Тате е в килера и отваря кутиите. Монетите лежат като мъртви войници на бойното поле. Той напълва джобовете си и взема кутиите. „Крадецът губи всичко." Започвам да плача, уверявам го, че съм намерил монетите. „Чудесно — триумфално заявява тате. — Аз също ги намерих, значи са мои… Точно така, младежо. Можеш ли да отречеш? Не можеш. Леле, това са почти петстотин кинта. " И взема цигарата иззад ухото си.

Искате ли да разберете какво е някой да ти отнеме нещата, войниците ти, куклите ти, центовете ти? Просто затворете уста и стиснете носа си с пръсти. Точно така се чувстваш и не можеш да останеш дълго в това състояние, защото ще се случи нещо ужасно.

Октомври, единайсетгодишен. Лидия си тръгна. Без дори да остави бележка. Не е взела куклата. Четиринайсетгодишният Джейсън идва от поправителния дом да живее с нас. Една нощ нахълтва в стаята ми. Иска да спи в леглото ми (моето е сухо, а неговото — не). Аз лягам на мокрото. И така всяка нощ през този месец. Оплаквам се на тате. Той ми казва да си затварям плювалника. Казва ми, че им трябват пари, а получават допълнително за хлапета с ЕУ, като Джейсън и… Замълчава. Дали има предвид и мен? Не знам какво е ЕУ. Все още.

Януари, дванайсетгодишен. Мигащи червени светлини. Мама плаче, другите осиновени деца плачат. Изгарянето на ръката на тате е болезнено, но пожарникарят казва, че за щастие газта за запалки, с която е бил пропит матракът, не се е запалила бързо. Ако било бензин, щял да изгори жив. Докато го отвеждат с мрачен поглед под навъсените вежди, Джейсън крещи, че нямал представа как шишето с газ и кибритът са се озовали в ученическата му чанта. Не го бил направил, не бил той! И не бил закачил той онези снимки на хора, изгорели живи, в класната стая.

Тате крещи на мама: „Гледай какво направи!"

„Ти искаше бонуса!" — крещи му тя.

Бонуса за деца с ЕУ.

„Емоционални увреждания", вече знам какво е.

Спомени, спомени… Ах, с някои колекции спокойно бих се разделил, бих ги хвърлил в контейнера, ако можех.

Усмихвам се на мълчаливото семейство, на семейството на Прескът. После отново се замислям върху основния проблем — те.

Сега съм по-спокоен, тревогата е намаляла. Уверен съм, че като лъжливия ми баща, като уплашения Джейсън Стрингфелоу, отведен от полицията, като шестнайсетичните, пищящи в кулминацията на транзакция, моите преследвачи — те — скоро ще бъдат мъртви, прах. Пък аз ще продължавам да живея щастливо с моето двуизмерно семейство и моите съкровища тук, в Килера.

Моите войници, данните, скоро ще влязат в битка. Аз съм като Хитлер в бункера си в Берлин, когато е заповядал на телохранителите си от СС да посрещнат врага. Те са загинали, а данните са безсмъртни.

Наближава 23:00. Часът на новините. Трябва да разбера какво знаят те за убийството в гробището. Включвам телевизора.

Предават „на живо" от кметството. Заместник-кметът Рон Скот, мъж с осанка, обяснява, че полицията е създала специална оперативна група, за да разследва едно изнасилване и убийство отпреди няколко дни и извършено тази вечер друго убийство в едно гробище в Куинс. Двете престъпления изглеждали свързани.

Скот представя полицейски инспектор Джоузеф Малой, който „ще даде повече подробности".

Само че той не дава никакви подробности. Показва фоторобот на извършителя, който прилича на мен, колкото на още поне двеста хиляди други мъже в града.

Бял или цветнокож със светла кожа? Моля ви се!

Малой предупреждава хората да внимават:

— Подозираме, че извършителят използва методи за кражба на самоличност, за да се добере до жертвите си.

Да притъпи вниманието им.

„Внимавайте — предупреждава той, — с хора, които не познавате, но имат информация за покупките ви, банковите ви сметки, плановете ви за отпуска, пътните ви глоби."

— Дори за дреболии, на които обикновено не обръщате внимание.

В града току-що бил пристигнал експерт по информационно управление и безопасност от университета „Карнеги Мелън". Идните дни доктор Карлтън Соумс щял да помага на следователите, като ги съветва по въпросите на кражбите на самоличност. Смятат, че така най-лесно ще разкрият престъпника.

Соумс е типичен рошльо от някое градче в Средния Запад, който изненадващо се е оказал умен. Смутена усмивка. Костюм, леко изкривена на една страна вратовръзка. Позамазани очила, което личи от несиметричните им отблясъци. А колко ли е износена тази венчална халка? Доста, мога да се обзаложа. Прилича ми на ония мухльовци, които се женят млади.

Той мълчи и гледа журналистите и камерите като уплашено животно. Капитан Малой продължава:

— Във време, когато кражбите на самоличност зачестяват и последствията стават все по-тежки, ние сериозно приемаме задълженията си да защитаваме жителите на този град.

Репортерите скачат като озверели, засипват заместник-кмета, капитана и смаяния преподавател с въпроси, които и третокласник може да измисли. Малой се въздържа да коментира. „Следствена тайна" е основното му извинение.

Заместник-кметът Рон Скот уверява обществеността, че градът не е опасен и полицията прави всичко за сигурността на гражданите. Пресконференцията свършва бързо.

Връщаме се на обикновените новини, ако могат така да се нарекат. Развалени зеленчуци в Тексас. Някаква жена на капака на джип при наводнение в Мисури. Президентът бил настинал.

Изключвам телевизора и отивам в моя тъмен Килер, като се чудя как е най-добре да извърша тази транзакция.

Изведнъж ми хрумва нещо. Толкова е очевидно, че не ми се вярва. Но изненада, само три телефонни обаждания са достатъчни — до хотели около „Полис Плаза" 1 — за да открия къде се е регистрирал доктор Карлтън Соумс.

Четвърта част

АМЕЛИЯ 7303

ВТОРНИК, 24 МАЙ

Разбира се, нямаше как да знаеш дали те наблюдават в определен момент. Колко често и по каква система Полицията на мисълта включва всяка отделна жичка, можеше само да се гадае. Не беше изключено дори да наблюдават всички по всяко време.

„1984", Джордж Оруел

33

Амелия Сакс дойде рано.

Линкълн Райм обаче се беше събудил още по-рано. Не можа да спи добре от мисли за двете настоящи разследвания — тук и в Англия. Сънува също братовчед си Артър и чичо Хенри.

Сакс влезе в стаята за тренировки, където Том тъкмо наместваше криминологът в инвалидната количка, след като Райм бе направил седем километра на велоергометъра — част от програмата с упражнения за подобряване на физическата му форма, в случай че един ден се наложи мускулите му отново да поемат ролята си от механичните системи, поддържащи сега жизнените му процеси. Сакс пое щафетата от Том, който слезе да направи закуска. Характерно за връзката им беше, че Райм отдавна бе загубил всякакви притеснения, когато тя му помагаше в сутрешните процедури, които за мнозина биха изглеждали неприятни.

Амелия беше спала в апартамента си в Бруклин, затова сега той я осведоми за новото развитие по случай 522. Виждаше обаче, че е разсеяна. Когато я попита защо, тя бавно въздъхна и отговори:

— Тревожа се за Пам.

Разказа, че приятелят на Пам се оказал бившият й учител. Освен това бил женен.

— Не… — Райм присви очи. — Съжалявам. Горкото дете. — Първото, което му хрумна да направи, бе да заплаши този Стюарт и да го накара да остави момичето на мира. — Имаш полицейска значка, Сакс. Използвай я. Ще си подвие опашката. Или ако искаш, аз ще му се обадя.

Тя обаче не смяташе, че това е правилният подход.

— Опасявам се, че ако съм твърде настоятелна или подам сигнал за него, тя ще се отчужди. Но ако не направя нещо, може много да страда. Боже мой, ами ако иска да има бебе от него? — Зачопли ожесточено палеца си. Спря. — Ако й бях истинска майка, щеше да е друго. Тогава щях да знам как да реагирам.

— Нима?

Сакс се замисли, после се усмихна тъжно:

— Е, може би не… Тези родителски грижи. Би трябвало всяко дете да върви с упътване за употреба.

Тя го закара в спалнята, където закусиха. Сакс му слагаше в устата. Както салона и лабораторията долу, тази стая сега изглеждаше много по-уютно, отколкото когато Сакс влезе за пръв път в нея. Тогава обзавеждането беше спартанско, единствената украса на стените бяха стари плакати с репродукции на картини, обърнати обратно, за да служат като импровизирани бели табла за първото им съвместно разследване. Сега плакатите бяха залепени от правилната страна и имаше нови, с картини, които Райм харесваше — импресионистични пейзажи и капризни сцени от градския живот на художници като Джордж Инес и Едуард Хопър. След закуската Сакс седна до инвалидната количка и хвана дясната му ръка, която наскоро бе възвърнала известна сетивност и способност за движение. Той чувстваше допира на пръстите й, макар че усещането беше странно, леко забавено спрямо реакцията на неувредените нерви на врата и лицето му. Сякаш ръката й бе водна струйка, гъделичкаща кожата му. Искаше му се да стисне с пръстите си нейните. И усещаше, че и тя има такова желание. Тишина. Райм обаче чувстваше, че Сакс иска да говори още за Пам, затова мълчеше, чакаше тя да продължи разговора. Загледа се в соколите-скитници на перваза на прозореца му, винаги нащрек, напрегнати, женската — по-едра. Бяха като малки кълба от мускули, готови за действие. Соколите ловуват денем, а сега имаха и малки за изхранване.

— Райм?

— Какво?

— Още не си му се обадил, нали?

— На кого?

— На братовчед си.

Аха, не било за Пам. Не му беше хрумнало, че може да си мисли за Артър Райм.

— Не. Не съм.

— Има ли нещо, което не си ми казал? Доскоро дори не подозирах, че имаш братовчед.

— Не съм ли ти споменавал за него?

— Не. Говорил си много за чичо Хенри и леля Пола. Но не за Артър. Защо?

— Винаги сме толкова заети. Няма време за разговори.

Той се усмихна; тя — не.

Дали да й каже? Райм се колебаеше. Първата му реакция бе да не й казва. Защото обяснението миришеше на самосъжаление. А това беше отрова за Линкълн Райм. Въпреки това тя заслужаваше да знае. Така е в любовта.

В засенченото пространство, където сферите на два живота се пресичат, някои основни неща — капризи, предпочитания, страхове, гняв — не могат да се скрият. Такъв е договорът.

Затова й разказа.

За Адриана и Артър, за адския студ в деня на техническия панаир и лъжите по-късно, за срама от криминалистичното изследване на корвета и дори за идеята му за годежен подарък — парчето бетон от зората на атомния век. Сакс кимаше и той се изсмя мислено. Защото знаеше какво си мисли: „Е, какво толкова? Малко юношеско увлечение, малко изневяра, малко любовна мъка. Малък калибър в арсенала на престъпленията срещу личността. Как може нещо толкова банално да развали такова силно приятелство?"

Били сте като братя…

— Джуди каза, че с Блейн сте им ходили на гости, нали? Явно сте си оправили отношенията.

— О, да. Оправихме ги. Онова бе само момчешко увлечение. Адриана беше красавица… впрочем беше висока и червенокоса. — Сакс се засмя и той допълни: — Но не си струваше да си разваляме приятелството заради нея.

— Значи има още нещо, така ли?

Райм се подвоуми. Но все пак й разказа:

— Малко преди злополуката отидох в Бостън. — Отпи глътка кафе със сламка. — Изнасях лекция на международна конференция по криминалистика. След като свърших представянето си, отидох в бара и една жена се приближи. Бивша преподавателка в Масачузетс. Фамилното ми име й направило впечатление. Каза, че преди години преподавала на студент със същата фамилия. Артър Райм. Дали случайно не сме роднини?

Казах й, че ми е братовчед. Разказа ми нещо интересно, което Артър направил. Когато кандидатствал в техническия институт, не представил есе, а научна статия. Била блестящо написана. Оригинална идея, добро изпълнение, щателно изследване… О, ако искаш да направиш комплимент на някой учен, Сакс, кажи му, че изследването му е щателно. — Райм замълча за няколко секунди. — Както и да е, преподавателката го посъветвала да поправи статията и да я публикува в научно списание. Артър обаче така и не го направил. След това не се били виждали и тя се интересуваше дали е продължил да води научни изследвания в тази област.

Стана ми любопитно. Попитах я на каква тема е била статията. Жената беше запомнила цялото заглавие „Биологични ефекти на някои наночастици"… О, и между другото, Сакс, бях я написал аз.

— Ти?

— Това беше статията за проекта ми на техническия панаир. Спечели второ място в щата. Беше доста оригинална идея, трябва отбележа.

— Артър я е откраднал.

— Да. — Дори сега, след толкова години, отново го обзе гняв. — Но това не е всичко.

— Кажи ми.

— След конференцията онова, което бях научил от нея, не ми излизаше от главата. Обадих се в комисията по приемане на Масачузетския институт. Пазеха всички кандидатстудентски документи на микрофилми. Изпратиха ми копие от моите. Молбата ми за приемане беше с моя подпис. Но всичко, изпратено от училището, от кабинета за кандидатстудентски консултации, беше преправено. Арт се беше добрал до училищното ми досие и го беше променил. Беше писал в дипломата ми „много добър", вместо „отличен", колкото имах. Беше написал фалшиви препоръки със сдържани отзиви. Звучаха шаблонно. Може би бяха препоръките, които той е получил от учителите си. Препоръката от чичо Хенри липсваше.

— Махнал я е?

— Освен това беше сменил есето ми с някаква глупост от рода на „Защо искам да уча в Масачузетс". Дори бе добавил няколко крещящи правописни грешки.

— О, съжалявам. — Тя стисна по-силно ръката му. — Тази Адриана е работила в консултационния кабинет, нали? Значи тя му е помогнала.

— Не. Отначало и аз така си помислих. Открих я и й се обадих. — Той се засмя. — Говорихме си за живота, за семействата ни, за децата й, за кариерата. После за миналото. Каза ми, че през цялото време се питала защо така неочаквано съм прекратил връзката ни. Казах й, че съм си помислил, че е решила да излиза с Артър… Това я изненада. Отговори ми, че нямало нищо такова. Само му помагала с документите за кандидатстване. Ходил няколко пъти при нея в кабинета, но говорили само за училище. Гледал примерни есета, училищни характеристики. Казал, че неговият консултант бил некадърник, а много искал да влезе в добър колеж. Помолил я да не казва на никого, особено на мен; срамувал се, че трябва да моли за помощ, затова няколко пъти се срещали тайно. Тя още се чувстваше виновна, че ме е излъгала заради Арт.

— Издебнал я е да отиде до тоалетната или да свърши нещо и е подправил досието ти.

— Точно така.

Артър никога не е правил нищо лошо на никого. Не е способен…

Грешиш, Джуди.

— Сигурен ли си? — попита Сакс.

— Да. Защото веднага след като приключих разговора с Адриана, се обадих на Артър.

Райм си спомняше разговора почти дума по дума.

Без поздрав. Направо:

— Защо, Артър? Кажи ми защо.

Мълчание. Чуваше се само дишането на Артър.

Макар че бяха минали десетилетия, братовчед му веднага се досети за какво става дума. Не попита откъде знае. Не се престори, че не разбира.

Отговорът: веднага да пристъпи в атака. Артър ядосано изпелтечи:

— Добре, искаш ли да знаеш отговора, Линкълн? Ще ти кажа. Наградата за Коледа.

Райм не разбра:

— Каква награда?

— Онази, която баща ми ти даде на Бъдни вечер, когато бяхме последна година в гимназията.

— Бетонното парче ли? От стадиона „Стагфийлд"? — Той се намръщи. — Какво имаш предвид?

Явно със сувенира, имащ значение само за шепа хора на света, беше свързана и друга драма.

— Падаше се по право на мен! — закрещя братовчед му, сякаш той беше ощетеният. — Татко ме е кръстил на човека, който е ръководил атомния проект. Знаех, че пази парчето за спомен. Знаех, че ще ми го подари, когато завърша гимназия или колежа. Това беше моят подарък за дипломирането! Мечтаех си за него от години!

Линкълн нямаше думи. Вече бяха зрели мъже, а се караха като деца за някое списание с картинки или бонбон.

— Той даде единственото, което беше важно за мен. Даде го на теб.

Гласът на братовчед му трепереше. Дали плачеше?

— Артър, аз само отговорих на няколко въпроса. Беше игра.

— Игра ли?. Каква е тази игра? Беше Бъдни вечер! Трябваше да пеем коледни песни или да гледаме някой сълзлив филм по телевизията. Но не. Не! Баща ми превърна празника в една шибана класна стая. Беше ужасно! Досадно. Но никой нямаше смелостта да възрази на великия професор.

— За бога, Арт, вината не беше моя! Аз само спечелих наградата. Не съм ти откраднал нищо.

Братовчед му се изсмя:

— Така ли мислиш? Не ти ли е хрумвало, че може би си ми откраднал нещо?

— Какво?

— Помисли! Може би… бащата.

Артър замълча, задъхваше се.

— Какво говориш?

— Ти ми открадна бащата! Питал ли си се защо никога не съм искал да участвам в училищните състезания? Защото ти беше заел тази ниша. Ами в науката? Ти беше другият син, не аз. Ти ходеше на лекциите му в университета. Ти му помагаше в изследванията.

— Ти си луд… И тебе те е канил да ходиш на лекциите му. Сигурен съм.

— Веднъж ми беше достатъчно. Той ме подложи на кръстосан разпит, докато ми се доплака.

— Той подлагаше на кръстосан разпит всички, Арт. Затова беше толкова добър преподавател. Измъчваше те с въпроси, докато се сетиш сам за правилния отговор.

— Да, но някои от нас никога не се сещаха за правилния отговор. Аз бях добър. Но не бях велик. А синът на Хенри Райм трябваше да е велик. Но той не страдаше от това, защото имаше теб. Робърт отиде в Европа. Мари замина за Калифорния. Но дори тогава той не ме искаше. Искаше теб!

Другият син…

— Не съм искал тази роля. Не съм се опитвал да те изместя.

— Нима? О, господин Невинен. Не си знаел нищо, а? Просто случайно минаваше през къщи дори когато мен ме нямаше. И може би не си го канил да идва да те гледа на състезанията? И още как. Отговори ми. Кого от двамата би искал за баща: моя или твоя? Баща ти някога хвалил ли те е? Викал ли е за теб от трибуните? Вдигал ли е одобрително вежди, когато се представиш добре?

— Това са глупости! — изкрещя Райм. — Може да съм бил близък с баща ти, но ти какво направи? Ти ме провали! Можеха да ме приемат в Масачузетс. Но ти ме опропасти! Целият ми живот се преобърна. Ако не беше ти, всичко щеше да бъде различно.

— И аз мога да кажа същото за теб, Линкълн. Мога да кажа същото… Опитвал ли си някога да се сближиш с твоя баща? Как мислиш, че се е чувствал да има син като теб, сто пъти по-умен от него? Син, който никога не е до него, защото предпочита компанията на чичо си. Даде ли поне веднъж шанс на Теди?

Райм тресна слушалката. Това беше последният им разговор. Няколко месеца по-късно стана злополуката и той се парализира.

Всичко щеше да бъде различно…

След като разказа на Сакс, тя отбеляза:

— Значи затова нито веднъж не е дошъл да те види след злополуката.

Той кимна:

— След нещастния случай единственото, което можех да правя, беше да лежа и да си мисля, че ако Арт не беше подменил документите ми, щях да вляза в Масачузетския институт и може би щях да специализирам в Бостънския университет, да постъпя в бостънската полиция или пак да дойда в Ню Йорк, но вероятно нямаше да се озова на местопрестъплението в метрото и…

— Ефектът на пеперудата. Нещо малко в миналото оказва съдбовно влияние върху бъдещето.

Райм кимна. Знаеше, че Сакс му съчувства и го разбира, но предпочита да не мисли какво е щяло или е нямало да се случи: дали сега щеше да може да ходи и да води нормален живот, дали това, че е инвалид, не му помагаше да бъде по-добър криминалист… и разбира се, дали сега щяха да се познават?

Такава беше Амелия Сакс.

Райм се усмихна леко:

— Странното, Сакс, е…

— Че в думите му имаше нещо вярно?

— О, да. Моят баща като че ли никога не ме забелязваше. Не ме провокираше, както правеше чичо ми. Аз наистина се чувствах като син на чичо Хенри. И ми харесваше.

Даваше си сметка, че може би подсъзнателно наистина се е стремял да бъде постоянно до шумния, жизнерадостен Хенри Райм. Спомняше си десетки случаи, когато се беше срамувал, че баща му е толкова свит.

— Това не е извинение за стореното от Артър — отбеляза Сакс.

— Не, не е.

— И въпреки това…

— Ще кажеш, че е минало толкова време, станалото — станало, толкова вода е изтекла…

— Нещо такова. — Тя се усмихна. — Джуди каза, че е питал за теб. Сигурно съжалява. Трябва да му простиш.

Били сте като братя…

Райм погледна съблазнителните форми на неподвижното си тяло. Вдигна очи към лицето й.

— Ще докажа, че е невинен — каза тихо. — Ще го изкарам от затвора. Ще му върна живота.

— Не е същото, Райм.

— Може би. Но повече не мога да направя.

Сакс понечи да каже още нещо, може би отново да настоява на своето, но темата за Артър Райм и миналите му прегрешения остана на заден план, защото телефонът иззвъня и на монитора се появи номерът на Лон Селито.

— Команда, вдигни телефона… Лон. Къде си?

— Здравей, Линк. Искам само да ти кажа, че компютърният ни експерт идва към вас.

* * *

Човекът му изглеждаше познат, помисли си портиерът — кимна му учтиво и излезе от хотел „Уотър Стрийт".

Портиерът също му кимна.

Човекът говореше по телефона и спря до вратата, встрани от пътя на влизащите и излизащите хора. Говореше с жена си, досети се портиерът. После тонът му се промени:

— Пати, миличко…

Дъщеря. След кратък разговор за училищния футболен мач съпругата явно отново се обади, защото мъжът заговори с по-сериозен, но все пак изпълнен с любов глас.

Портиерът познаваше този тип хора. Женен от петнайсет години. Верен на съпругата си, нетърпелив да се върне вкъщи с цяла торба безвкусни, но избрани с любов подаръци. За разлика от някои други гости — бизнесмените, които идваха с венчална халка на пръста, но излизаха на вечеря без нея. Или пийналите бизнесдами, отиващи към асансьора в компанията на някой здравеняк (те никога не сваляха венчалните си халки; нямаше нужда).

„Опитният портиер забелязва тези неща — мислеше си той. — Мога да напиша цяла книга за това."

Въпросът обаче не преставаше да го измъчва: „Откъде ми е познат?"

В този момент човекът каза:

— Гледа ли ме? Бил съм гвоздеят на новините? И мама ли ме е гледала?

Гледали го. Дали беше звезда от телевизията?

„Чакай, чакай. Сега ще се сетя…"

Да, точно така. Снощи, по телевизията. Да — този тип беше някакъв професор или доктор по нещо. Слоун… или Соумс. Компютърен експерт от някой известен университет. Оня, за когото Рон Скот, заместник-кмет или какъвто беше там, толкова говореше. Професорът помагаше на полицията за разследването на изнасилването и убийството от неделя и някакво друго престъпление.

Лицето на учения придоби сериозно изражение:

— Да, мила, не се тревожи. Нищо няма да ми се случи.

Затвори и се огледа.

— Хей, господине — извика портиерът. — Гледах ви по телевизията.

Професорът се усмихна стеснително:

— Наистина ли? — Изглежда, че се засрами от вниманието, което му оказват. — Извинете, а можете ли да ми кажете, как да стигна до „Полис Плаза" 1?

— Ето натам е. На около пет пресечки. До кметството: Лесно ще я намерите.

— Благодаря.

— Успех.

Портиерът се загледа към една приближаваща се лимузина, щастлив, че е разменил няколко думи с поредната дребна знаменитост. Щеше да разкаже на жена си за това.

Някой го блъсна и един мъж излезе покрай него. Дори не го погледна, камо ли да се извини.

„Задник" — помисли си портиерът, като гледаше грубиянина, отдалечаващ се бързо, с наведена глава, след професора. Портиерът обаче си замълча. Колкото и да бяха груби, човек свиква. Може би тоя беше приятел на някой от гостите или пък следващата седмица щеше да отседне в хотела. Дори можеше да е някой от управата, който те изпитва.

„Търпи и мълчи. Това е правилото."

Професорът от телевизията и невъзпитаният задник бързо бяха забравени, когато портиерът слезе на тротоара, за да отвори вратата на лимузината. Успя добре да надникне в деколтето на гостенката; беше по-хубаво от бакшиш, макар че тя със сигурност щеше да му пусне нещо, нямаше съмнение.

Ех… можеше да напише книга за това.

34

Смъртта е нещо толкова елементарно.

Не разбирам защо хората така усложняват нещата. Във филмите например. Не съм любител на трилърите, но съм гледал доста. Понякога, когато изляза с някоя шестнайсетична, за да разсея скуката, за да поддържам фасадата или защото смятам да я убия по-късно, отиваме на кино. По-удобно е, отколкото на ресторант, защото не се налага да говориш много. Тогава гледам филма и си мисля: „Какво, по дяволите, показват на екрана? Какви са тези измислени начини за убиване?"

Защо трябва да използваш жици и електроника, сложни оръжия и планове, когато можеш да се промъкнеш зад някого и да го пребиеш с чук за трийсет секунди?

Елементарно. Ефикасно.

Не се заблуждавайте обаче, ченгетата са хитри (и по ирония ССД и „Инър-съркъл" доста им помагат). Колкото по-сложен е планът, толкова по-голяма е опасността да оставиш нещо, по което да те открият, или някой да те види.

Днес моят план за този шестнайсетичен, когото следвам по улиците на Долен Манхатън, е самата елементарност.

Вече не мисля за провала вчера и съм въодушевен. Имам нова мисия и тя ще добави още нещо към колекцията ми.

Следвайки жертвата, заобикалям шестнайсетични отляво и отдясно. Гледай ги само… Пулсът ми се ускорява. Главата ми започна да пулсира при мисълта, че самите тези шестнайсетични са колекции — на своето минало. Повече информация, отколкото можем да съберем. Все пак ДНК не е нищо друго освен база данни за телата ни и генетичното ни развитие в продължение на хилядолетия. Ако можехме да я включим в компютър, колко ли информация щяхме да източим? „Инър-съркъл" щеше да заеме цял град.

Зашеметяващо…

Но да не се разсейвам. Заобикалям една млада шестнайсетична, подушвам парфюма, който си е сложила тази сутрин в апартамента си на Стейтън Айлънд или в Бруклин в жалък опит да изглежда стилна, но е постигнала само евтина съблазнителност. Приближавам се зад жертвата, допирът на пистолета ме успокоява. Знанието е силно оръжие, но има и други, не по-малко ефективни.

* * *

— Ало, професоре, виждам раздвижване.

— Ъхъм — отговори Роланд Бел.

Гласът му прозвуча от радиостанцията в полицейския микробус, където Лон Селито и Рон Пуласки чакаха в засада с няколко полицаи от специалния отряд.

Бел, нюйоркски детектив, който от време на време работеше с Райм и Селито, отиваше от хотел „Уотър Стрийт" към „Полис Плаза" 1. Сега вместо дънки, работна риза и спортно яке носеше измачкан костюм, за да изиграе ролята на измисления професор Карлтън Соумс.

Или, както се беше изразил с провлачения си севернокаролински акцент: „Червейче на кукичка."

Бел прошепна по микрофончето на ревера си, добре скрит като миниатюрната слушалка в ухото му:

— На какво разстояние?

— На петдесетина крачки зад теб.

— Ъхъм.

Бел беше главният изпълнител в експертния план, който Линкълн Райм бе измислил въз основа на натрупаната информация за обект 522.

— Няма да се хване на компютърния капан, но умира от желание да получи повече информация — бе заявил криминологът. — Сигурен съм. Трябва ни друг вид капан. Да организираме пресконференция и да го подмамим да се покаже. Ще обявим, че сме наели външен експерт и ще поставим някого под прикритие.

— Ако гледа телевизия — измърмори Селито.

— О, със сигурност ще гледа новините, за да разбере как водим разследването. Особено след случая на гробището.

Трябваше им човек, който не е свързан с разследването на случай 522 — Роланд Бел беше винаги на линия, стига да не работеше по друга задача в момента. Райм се обади на един познат в университета „Карнеги Мелън", където няколко пъти беше изнасял лекции. Разказа му за убийствата и ръководството на учебното заведение, което беше прочуто с дейността си в областта на компютърните системи за сигурност, се съгласи да му помогне. Включиха в сайта на университета информация за доктор Карлтън Соумс.

Родни Шарнек подготви фалшиво професионално резюме за Соумс и го разпрати до няколко научни сайта в Интернет, после направи личен сайт на самия Соумс. Селито резервира стая за професора в хотел „Уотър Стрийт", организира пресконференция и всички зачакаха обект 522 да се хване на въдицата.

И той явно се хвана.

Преди малко Бел излезе от „Уотър Стрийт" и като се престори, че говори по телефона, спря за няколко минути пред хотела, за да привлече вниманието на престъпника. Екипът за наблюдение бе забелязал друг мъж да излиза веднага след Бел и да тръгва след него.

— Познат ли ти е от ССД? От заподозрените в списъка ли е? — попита Селито Пуласки, който седеше до него и се взираше в монитора.

Четирима цивилни детективи със скрити видеокамери се движеха на около една пресечка зад Бел.

В тълпата обаче лицето на убиеца не се виждаше добре.

— Може да е някой от техниците. Или, странно, прилича малко на самия, Андрю Стърлинг. Или, не, по-скоро походката наподобява неговата. Не съм сигурен. Съжалявам.

Изпотен в горещия микробус, Селито избърса лицето си. Наведе се към микрофона.

— Добре, професоре, Пет-двайсет и две се приближава. Вече е на петнайсетина метра зад теб. Носи тъмен костюм и тъмна вратовръзка. Държи куфарче. По походката му личи, че е въоръжен.

Повечето полицаи със стаж на улицата умеят да преценяват по позата и походката дали даден човек е въоръжен.

— Ясно — лаконично отговори Бел, който носеше два пистолета и можеше да си служи еднакво добре и с дясната, и с лявата ръка.

— Ох, дано да успеем този път — измърмори Селито. — Добре, Роланд, действай.

— Ъхъм.

Райм и Селито се съмняваха, че обект 522 ще застреля професора на улицата. Какво щеше да постигне с това убийство? Райм предполагаше, че убиецът ще се опита да отвлече Соумс, да го разпита какво е известно на полицията и едва тогава да го убие или пък да го заплаши и да го принуди да спре разследването. Според плана Роланд Бел трябваше да се отклони от оживената улица, за да даде възможност на престъпника да действа. Тогава щяха да го заловят. Селито бе набелязал един строеж, подходящ за целта. Голяма част от тротоара беше заградена за пешеходци, освен това оттам можеше да се мине по-напряко за „Полис Плаза" 1. Бел мина покрай табелата „Затворено" и продължи покрай строежа, където щеше да се загуби от поглед след десетина-петнайсет метра. В другия край имаше скрит отряд, който щеше да се включи, когато обект 522 наближи.

Детективът зави надясно, прекрачи ограничителната лента и продължи по прашния тротоар. В микробуса зазвуча какофония от парни чукове и сонди.

— Виждам те, Роланд — каза Селито, след като един от техниците до него превключи на друга камера за наблюдение. — Гледаш ли, Линк?

— Не, Лон. Гледам „Танцувай със знаменитостите". С Джейн Фонда и Майки Руни.

— Казва се „Танцувай със звездите", Линк.

В гласа на Райм прозвуча напрежение:

— Да видим дали Пет-двайсет и две ще завие след него. Или ще се откаже?… Хайде, хайде…

Селито премести мишката и кликна два пъти. Мониторът се раздели на две и на едната половина се появи образ от друга камера. Улицата се виждаше под различен ъгъл: Бел, сниман в гръб, се отдалечаваше. Любопитно оглеждаше строежа, както би направил всеки случаен минувач. След няколко секунди зад него се появи обект 522, вървеше на разстояние и също се оглеждаше, макар че очевидно не се интересуваше от строителните дейности — проверяваше за свидетели или полицаи.

Спря за момент и отново се огледа. После започна да скъсява дистанцията.

— Добре, слушайте. Всички да внимават — извика Селито. — Тръгва към теб, Роланд. След около пет секунди ще те изгубим от поглед, затова бъди нащрек. Разбрано?

— Да — спокойно отвърна Бел.

Сякаш отговаряше на барман, който го е попитал дали иска чаша за бирата, или ще пие от бутилката.

35

Роланд Бел не беше толкова спокоен, колкото се опитваше да покаже.

Вдовец с две деца, хубава къща в предградията и приятелка в Щата на катранените хълмове, на която почти се беше решил да предложи брак… всички тези подробности от личния живот бяха голямо неудобство, когато изпълняваш ролята на примамка в операция под прикритие.

Въпреки това не можеше да не изпълни дълга си — особено когато се опитваха да хванат престъпник като този, изнасилвач и убиец, от онези, които Бел особено мразеше. Пък и нямаше нищо против малко адреналин.

„Всеки намира своя път" — бе философията на баща му и Роланд я беше приел като основна в професионалния си живот.

Сакото му бе разкопчано, ръката му — готова на ръкохватката на любимия му пистолет, образец от най-доброто на италианската оръжейна промишленост. Беше доволен, че Лон Селито най-после млъкна. Искаше да чува ясно стъпките на убиеца, а шумът от машините беше твърде силен. Въпреки това, когато напрегна слуха си, Бел чу стъпки зад себе си.

На трийсетина крачки.

Макар че не ги виждаше, нито те него, знаеше, че момчетата от ударния отряд са някъде напред, зад следващия ъгъл. Планът беше да хванат обект 522 веднага щом сметнат, че е безопасно и наоколо няма случайни минувачи. Тази част от тротоара още се виждаше частично от главната улица и строежа, затова предполагаха, че убиецът няма да нападне, преди Бел да стигне до позицията на отряда. Той обаче се приближаваше по-бързо, отколкото очакваха.

Бел все пак се надяваше, че нападателят ще изчака няколко минути — ако се стигне до стрелба, имаше опасност някой от строителите или минувач да пострада.

Мислите му обаче бяха прекъснати от две неща, които чу едновременно: шума от стъпките на обект 522, който се затича след него, и веселото бърборене на испански на две жени (едната — буташе бебешка количка), които излязоха от задния вход на сградата, покрай която Бел минаваше точно в този момент. Момчетата от отряда бяха отцепили улицата от другата страна, но явно никой не се беше сетил да предупреди портиерите на жилищните сгради, чиито задни входове бяха от тази страна.

Бел погледна назад. Двете жени бяха застанали точно между него и убиеца, който го гледаше решително и тичаше към него с пистолет в ръка.

— Имаме проблем! Цивилни между нас. Заподозреният е въоръжен! Повтарям, въоръжен е. Действайте!

Бел посегна към пистолета си, но едната жена видя престъпника и оръжието му, изпищя и скочи назад, като се блъсна в детектива и го повали на земята. Той изпусна пистолета. Убиецът примигна смаяно и застина на място, очевидно изненадан, че професорът е въоръжен, но бързо се окопити и насочи оръжието си към Бел, който тъкмо посягаше за втория си пистолет.

— Не! — изкрещя престъпникът. — Не мърдай!

На детектива не му оставаше друго, освен да вдигне ръце. Чу гласа на Селито от слушалките:

— Отрядът ще е при теб след трийсет секунди, Роланд.

Убиецът изкрещя на жените да се махат и те побягнаха, после пристъпи напред и насочи пистолета към гърдите на Бел.

„Трийсет секунди" — помисли си детективът.

Сториха му се цяла вечност.

* * *

Капитан Джоузеф Малой отиваше от покрития паркинг към сградата на „Полис Плаза" 1. Ядосваше се, че още не са му докладвали за акцията с детектив Бел. Знаеше, че Селито и Райм отчаяно се опитват да заловят този убиец, и неохотно се беше съгласил на фалшивата пресконференция. Това беше сериозно нарушение на процедурите и той се чудеше какви ще бъдат последствията, ако планът не успее.

По дяволите, щеше да има последствия, дори да успеят. Едно от основните правила в политиката бе: Не се ебавай с журналистите. Особено в Ню Йорк.

Тъкмо посягаше към мобилния си телефон, когато почувства нещо да се опира в гърба му. Решително и целенасочено. Дуло на пистолет.

Не, не…

Сърцето му се разтуптя.

— Не се обръщайте, капитане — каза спокоен глас. — Ако се обърнете, ще видите лицето ми, а тогава ще трябва да ви убия. Разбрахте ли?

Говореше като образован човек, което кой знае защо изненада Малой.

— Чакайте…

— Разбрахте ли ме?

— Да. Недейте…

— На следващия ъгъл ще завиете надясно по онази уличка и ще продължите да вървите.

— Ама…

— Нямам заглушител, но дулото е достатъчно близо до тялото ви и никой няма да разбере откъде е дошъл гърмежът, а пък аз ще изчезна още преди да паднете на земята. Куршумът ще мине през тялото ви и в тази навалица със сигурност ще улучи още някого. Нали не искате това?

— Кой сте вие?

— Знаете кой съм.

Джоузеф Малой живееше с работата си и след убийството на жена му при опит за грабеж професията му се беше превърнала в нещо повече от кариера — бе станала мания. Може вече да работеше в ръководството, на административен пост, но не бе загубил инстинктите, които бе развил по улиците на Южния централен участък преди години. Той веднага се досети:

— Пет-двайсет и две.

— Какво?

„Спокойствие — помисли си Малой. — Запази спокойствие. Когато си спокоен, владееш положението."

— Ти си онзи, който уби жената в неделя и пазача на гробището вчера.

— Какво е това „Пет-двайсет и две"?

— Работното название на случая. Неизвестен извършител номер пет-двайсет и две.

„Дай му някаква информация. Това ще го успокои. Поддържай разговора."

Убиецът се изсмя:

— Номер? Интересно. Сега завий надясно.

Малой мислеше трескаво: „Ако искаше да те убие, вече да го е направил. Явно иска информация или да те отвлече като заложник. Спокойно. Очевидно не смята да те убие — нали затова не искаше да видиш лицето му. Лон Селито каза, че го наричат „човекът, който знае всичко". Добре, опитай се да измъкнеш някаква информация за него, която да използваш.

Пробвай да го убедиш да те пусне.

Пробвай да притъпиш бдителността му дотолкова, че да успееш да го убиеш с голи ръце." Джо Малой беше напълно способен да го направи.

След неколкостотин метра обект 522 му заповяда да спре в една уличка. Сложи плетена шапка на главата му и я нахлупи върху очите му. Добре. Голямо облекчение. „Докато не мога да го видя, няма опасност." Престъпникът върза ръцете му с водопроводно тиксо, после го претърси. Притисна рамото му и го накара да се свре в багажника на кола.

Вътре беше задушно, неудобно и тясно. Малка кола. Добре. Не миришеше на изгоряло масло. Не друсаше. Отбелязано. Не миришеше на кожа. Отбелязано. Малой се опита да следи накъде завиват, но беше невъзможно. Ослушваше се за особени звуци: бръмчене на автомобили, думкане на пневматичен чук. Нищо характерно. Крякане на чайки, корабна сирена. „Е, това няма да ти помогне много да определиш къде се намираш. Манхатън е остров. Измисли нещо полезно!… Чакай! Скърцащото серво на колата. Това е интересно. Запомни го."

Спряха след двайсетина минути. Малой чу тракане от затваряща се врата на гараж, голяма, с ръждясали панти или колела. Багажникът рязко се отвори и го стресна. Лъхна го застоял, но хладен въздух. Той се опита да вдиша дълбоко през плетената шапка.

— Излизай.

— Искам да поговорим за някои неща. Аз съм капитан…

— Знам какъв си.

— Имам голямо влияние в полицията. — Малой беше доволен от себе си. Гласът му звучеше спокойно. Разумно. — Можем да измислим нещо.

— Излизай.

Обект 522 му помогна да стъпи на гладкия под.

Накара го да седне.

— Сигурен съм, че нещо те измъчва. Но аз мога да ти помогна. Кажи ми защо извършваш тези престъпления.

Тишина. Какво щеше да стане сега? Щеше ли да получи възможност за борба? Или да продължава да опитва с думи? Сигурно вече бяха забелязали, че е изчезнал. Селито и Райм може би са се досетили какво е станало.

Тогава чу шум.

Какво беше?

Няколко изщраквания, после металически глас. Убиецът изпробваше някакво записващо устройство.

Друг шум — тракане на метал, като от събиране на инструменти.

Накрая — обезпокоително тътрене на нещо метално по бетона. Убиецът издърпа стола си толкова близо, че коленете им се допряха.

36

Ловец на глави.

Бяха хванали един проклет ловец на глави.

Или „специалист по залавяне на отклонили се лица", както ги коригира човекът.

— Как, по дяволите, е станало? — попита Линкълн Райм.

— Сега проверяваме — отговори Лон Селито, застанал в прахоляка и жегата пред строителния обект.

Мъжът, който бе проследил Роланд Бел, седеше на тротоара с белезници на ръцете. Не беше официално арестуван. Всъщност не беше извършил никакво закононарушение — имаше разрешително за пистолета и се беше опитал да задържи човек, когото мислел за престъпник, обявен за издирване. Селито обаче бе толкова ядосан, че нареди да му сложат белезници.

Роланд Бел също говореше по телефона, опитваше се да разбере дали хората му са видели обект 522 някъде в района. Засега обаче никой от ударните екипи не беше забелязал човек, отговарящ на откъслечните сведения за убиеца.

— Може и да е в Тимбукту — провлачено измърмори Бел, като затвори телефона си.

— Слушайте… — опита се да недоволства ловецът на глави.

— Млък! — изкрещя дебелият детектив за четвърти път. Отново заговори на Райм: — Проследи Роланд, застигна го и изглеждаше, че се кани да го застреля. Оказа се обаче, че действа по сигнал. Помислил Роланд за някой си Уилям Франклин. Двамата си приличат. Франклин живее в Бруклин и не се явил на дело за нападение и притежание на оръжие. Агентът го издирва от шест месеца.

— Пет-двайсет и две е инсценирал всичко. Намерил е Франклин в системата и е изпратил ловеца на глави да го търси, за да отвлече вниманието ни.

— Знам, Линк.

— Някой да е видял нещо, което може да ни послужи? Някой да ни е наблюдавал?

— Не. Роланд разпита хората си.

Мълчание. След няколко секунди Райм попита:

— Как е разбрал за клопката?

Това обаче не беше основният проблем. Единственият въпрос, чийто отговор го интересуваше сега, беше:

— Какво, по дяволите, е намислил?

* * *

За глупак ли ме мислят?

Да не би да си мислят, че спя?

Вече знаят за доставчиците на знание. За прогнозирането на действията на шестнайсетичните въз основа на поведението им и поведението на другите около тях. Това понятие е неразделна част от живота ми много, много отдавна. Би трябвало всеки да го има предвид. Как ще реагира съседът ми, ако направя това и това? Как ще реагира, ако направя онова? Как ще реагира някоя жена, ако я водите към непозната кола и в същото време се смеете? Или ако мълчите и бъркате в джоба си за нещо?

Аз изучавам техните транзакции от момента, в който те се заинтересуваха от мен. Наблюдавам ги, анализирам ги. Някои от ходовете им бяха хитри — например, когато заложиха клопката, когато разгласиха пред всички в ССД и клиентите на фирмата за разследването, като се надяваха да се опитам да проникна в материалите за убийството на Майра 9834 в компютърната им система. Почти се бях хванал, оставаше ми да натисна един клавиш, но заподозрях, че нещо не е наред. Вече знам, че съм познал.

После пресконференцията. Е, тази транзакция миришеше на гнило още от самото начало. Не се вписваше в предсказуемите и утвърдени закономерности на поведение. Полицията и кметството да свикват пресконференция по това време на денонощието? Как не. Пък и компанията на подиума беше твърде странна.

Разбира се, можеше и да не е клопка — дори най-здравата логика и най-сигурните алгоритми за предсказване на поведението понякога грешат. Трябваше обаче да проверя по-внимателно. Не можех да говоря лично с някого от тях, дори под прикритие.

Затова направих онова, което умея най-добре.

Потърсих в килерите, погледнах мълчаливите данни през тайното ми прозорче. Научих повече за хората, които видях на подиума на пресконференцията: заместник-кметът Рон Скот и капитан Джоузеф Малой, човекът, който отговаряше за разследването срещу мен.

И третият, професорът. Доктор Карлтън Соумс.

Само дето… такъв нямаше.

Беше само примамка.

На Интернет сайта на университета „Карнеги Мелън" наистина имаше информация за професор Соумс. Имаше и негова лична страница. Автобиографията му удобно беше включена в различни сайтове в мрежата.

Няколко секунди обаче ми бяха достатъчни, за да разкодирам тези документи и да прегледам метаданните. Всичко за мнимия професор бе написано и публикувано вчера.

За глупак ли ме мислят?

Ако имах време, щях да науча точно кой е полицаят. Можех да отворя архива на телевизионния канал, да намеря материала за пресконференцията, да извадя кадър от записа и да направя биометрично сканиране на лицето на мнимия професор. После щях да сравня снимката с данните от архивите на Управлението по превозните средства, полицията, ФБР и да установя истинската самоличност на негодника.

Това обаче изискваше много работа и нямаше смисъл да го правя. Не ме интересуваше кой е. Трябваше ми само начин да отвлека вниманието на полицията и да открия Малой, който разполагаше с истинската информация за разследването.

Лесно намерих заповед за задържане на човек, който имаше някаква прилика с ченгето, играещо Карлтън Соумс — бял мъж около трийсетте. Най-лесното бе да се обадя на ловеца на избягали затворници, да се представя за познат на беглеца и да му кажа, че съм го видял около хотел „Уотър Стрийт". Описах как е облечен и бързо затворих.

Междувременно чаках в покрития паркинг близо до „Полис Плаза", където капитан Малой паркираше лексуса си (отдавна е трябвало да смени маслото и да регулира колелата) всяка сутрин между 7:48 и 9:02.

Забелязах врага точно в 8:35.

Последва отвличане, кратко пътуване до един изоставен склад в Уестсайд и с умело изкарване на различни метални инструменти успях да събера добра информация от тази забележително издръжлива база данни. Изпитвам неописуемо, по-добро от сексуално удовлетворение от мисълта, че съм се сдобил с една цяла нова колекция: имената на всички шестнайсетични, които ме преследват, на някои от хората, спретнати с тях, а също информация как те водят разследването.

Някои данни са изключително полезни. (Името Райм например. Това обяснява защо са по петите ми, вече разбирам.)

Войниците ми скоро ще тръгнат към тях, ще нахлуят в Полша, ще завземат Рурската област…

И както се надявах, добавих още нещо към колекцията си — всъщност това е един от любимите ми експонати. Би трябвало да почакам, докато се прибера в Килера, но не мога да устоя на изкушението. Изваждам малкия диктофон, връщам касетата и пускам записа.

Щастлива случайност: Улучвам мястото, където писъците на капитан Малой стават най-пронизителни. От тях дори мен ме побиват тръпки.

* * *

Събуди се от неспокоен сън, изпълнен с кошмари. Гърлото го болеше от гаротата, но най-мъчителна беше сухотата в устата му.

Артър Райм се огледа в мизерната, лишена от прозорци болнична стая. По-скоро килия в лазарета на Гробницата. Не се отличаваше много от неговата килия или от ужасното общо помещение, където едва не го бяха убили.

Влезе някакъв санитар или фелдшер, огледа празното легло и си записа нещо.

— Извинете — изхъхри Артър. — Може ли да говоря с някой лекар?

Санитарят го погледна — беше як негър. Артър изпадна в паника, помисли си, че е Антон Джонсън, откраднал униформа и дошъл да довърши започнатото…

Но не, човекът беше друг. Въпреки това очите му бяха сурови и задържа поглед върху Артър не по-дълго, отколкото ако гледаше мръсно петно на пода. После излезе, без да продума.

Мина половин час, Артър ту задрямваше, ту се сепваше. После вратата се отвори и той се стресна. Доведоха друг пациент. Бяха го оперирали. Един санитар го настани на леглото. Даде му чаша вода.

— Недей да гълташ. Само плакни устата и плюй.

Пациентът изгълта водата.

— Не, казвам ти…

Пациентът повърна.

— Кретен.

Санитарят му хвърли няколко хартиени кърпички и си излезе.

Оперираният заспа, стискайки салфетките.

Тогава Артър погледна през прозорчето на вратата. Отпред стояха двама: латиноамериканец и негър. Черният присви очи и се втренчи в Артър, каза нещо на другия, който също погледна за момент.

Нещо в стойката им подсказваше, че интересът им не е породен само от любопитство — това беше затворникът, когото Мик бе спасил.

Не, май се опитваха да запомнят лицето му. Защо?

И те ли искаха да го убият?

Отново го обхвана паника. Сигурно беше въпрос на време, докато успеят.

Той затвори очи, но после реши, че не трябва да заспива. Не смееше. Щяха да го нападнат, ако заспи; щяха да го нападнат, ако затвори очи; щяха да го нападнат, ако не следи внимателно всичко, всеки, всяка минута.

Сега страдаше повече от всякога. Джуди бе казала, че Линкълн може би е открил нещо, с което да докаже, че е невинен. Не знаеше какво и Артър нямаше как да знае дали братовчед му просто е оптимист, или наистина е открил конкретно доказателство, че са го арестували по погрешка. Тази отчаяна надежда го измъчваше. Преди да говори с Джуди, се беше примирил с ада, който го очакваше, и близката смърт.

Правя ти услуга, човек. Мамка му, ти и без това сам ще го направиш след месец-два… Сега спри да риташ…

Сега обаче, осъзнавайки, че свободата е реалност, примирението премина в паника. Той виждаше надежда, която можеше да му бъде отнета.

Сърцето му отново се разтуптя като полудяло.

Той натисна копчето за повикване на санитаря. Още веднъж.

Никаква реакция. След малко на прозорчето се появиха очи. Но не беше лекарят. Дали бе някой от затворниците, които беше видял по-рано? Не можеше да разбере. Очите го гледаха.

Опитвайки се да обуздае страха, който го пронизваше като електрически ток, Артър отново натисна копчето и този път не го пусна.

Пак никой не дойде.

Очите на прозорчето примигнаха веднъж и изчезнаха.

37

— Метаданни.

По телефона Родни Шарнек, полицейският компютърен специалист, обясняваше на Линкълн Райм по какъв начин обектът 522 може да е разбрал, че „експертът" е полицай под прикритие.

Сакс стоеше наблизо със скръстени ръце и дърпаше ръкава си. Тя напомни на криминолога какво бе научила от Калвин Гедес в „Лична неприкосновеност сега!":

— Това са данни за данните.

— Точно така — потвърди Шарнек, който чу коментара й. — Вероятно е видял, че съм написал биографията снощи.

— Мамка му! — измърмори Райм.

„Е, не можеш да предвидиш всичко — помисли си. После: — Но трябва, ако преследваш човек, който знае всичко." Вече втори план за залавянето му се проваляше.

Нещо повече. Бяха издали картите си. Точно както те бяха научили за плана му с инсценираното самоубийство, сега той знаеше как действат и можеше да се предпази от следващите им ходове.

Знанието е власт…

Шарнек добави:

— Накарах един познат в „Карнеги Мелън" да издири идентификационните номера на всички компютри, от които е влизано в сайта им тази сутрин. Пет-шест са базирани в Ню Йорк, но са от обществени компютри, няма как да открием кой ги е използвал. Два са от европейски сървъри, но те няма да ни съдействат.

Естествено.

— Вече имаме Информация от файловете, които Рон свали — от свободното пространство на сървъра в ССД. Останалото още се анализира. Данните бяха… — Шарнек замълча и вероятно реши да избегне жаргонния термин, защото каза: —…доста объркани. Но вече събрахме някои фрагменти. Изглежда, че някой наистина е сглобявал досиета и ги е отварял. Знаем и псевдонима му — това е кодово име или прякор в мрежата. „Бегача". Засега това е всичко.

— Някаква идея кой може да е? Служител, клиент, хакер?

— Не. Обадих се на един приятел в Бюрото и проверих техния архив за известни псевдоними и имейл адреси. Откриха около осемстотин с прякор „Бегача", но никой не е в района на Ню Йорк. По-късно ще узнаем повече.

Райм накара Том да запише псевдонима в списъка на заподозрените.

— Ще проверим в ССД. Да видим дали името ще е познато на някого.

— Ами списъка с клиентите от диска?

— Дадох да го прегледат ръчно. Програмата, която написах, не върши работа. Има твърде много данни: различни продукти, карти за градския транспорт и за таксуване на магистралите. Повечето фирми са изтеглили информация за жертвите, но статистически засега никой не се очертава като вероятен извършител.

— Добре.

Прекъснаха връзката.

— Опитахме се, Райм — каза Сакс.

Опитахме се… Той вдигна вежди!

Телефонът иззвъня и на дисплея се изписа „Селито".

— Команда, вдигни телефона… Лон, има ли…

— Линк.

Нещо не беше наред. Гласът му звучеше тревожно.

— Друга жертва?

Селито се изкашля, преди да отговори:

— Убил е един от нашите.

Райм напрегнато погледна Сакс, която несъзнателно се беше навела по-близо до микрофона.

— Кой? Кажи ни.

— Джо Малой.

— Не — прошепна Амелия.

Линкълн затвори очи и облегна главата си на количката.

— Разбира се. Това е бил капанът, Лон. Планирал е всичко. — Той понижи глас: — Много ли е зле?

— Какво имаш предвид? — попита Сакс.

Райм прошепна:

— Не го е убил веднага, нали?

Гласът на Селито потрепери:

— Не, Линк.

— Кажи ми! — рязко попита Сакс. — За какво става дума?

Райм я погледна. В очите й се четеше ужас, който и двамата чувстваха.

— Планирал е удара, защото е искал информация. Измъчвал е Джо, за да я получи.

— О, Боже!

— Така ли е, Лон?

Дебелият детектив въздъхна. Покашля се.

— Да. Трябва да кажа, че положението е доста лошо. Използвал е инструменти. От количеството кръв мога да съдя; че Джо е издържал дълго. Мръсникът го е довършил с куршум.

Лицето на Сакс почервеня от гняв. Стисна пистолета си.

— Джо имаше ли деца? — попита през зъби.

Райм си спомни, че жената на капитана бе загинала преди няколко години.

— Дъщеря му е в Калифорния — отговори Селито. — Вече й се обадих.

— Добре ли си? — попита Сакс.

— Не, не съм.

Гласът на Селито отново потрепери. Райм не си спомняше да е бил толкова разстроен.

Спомни си гласа на Джо Малой, когато му се обади, след като бяха „забравили" да го информират за разследването. Капитанът не се разсърди и ги подкрепяше, въпреки че бяха действали зад гърба му.

Поставяше служебния дълг на първо място.

Обект 522 го беше измъчвал и го беше убил, защото е търсил информация. Проклетата информация…

В този момент обаче Райм някак мобилизира каменното спокойствие, което криеше дълбоко в себе си. Безстрастност, която според някои означаваше, че душата му е увредена, но той вярваше, че му помага да си върши по-добре работата.

— Добре, знаете какво означава това, нали? — спокойно попита той.

— Какво? — искаше да разбере Сакс.

— Обявява ни война.

— Война ли? — обади се Селито.

— Предизвиква ни. Не смята да се крие. Не смята да бяга. Той ни казва да вървим по дяволите. Ще се бие. И мисли, че ще му се размине. Уби един от началниците ни. О, да. Това е обявяване на война. И сега знае всичко за нас.

— Може би Джо не му е казал — отбеляза Сакс.

— Казал му е. Държал се е смело, но накрая му е казал. — Райм не искаше да си представя какво е преживял капитанът, докато се е опитвал да мълчи. — Не можем да го обвиняваме… Но сега всички сме застрашени.

— Трябва да докладвам пред началството — каза Селито. — Искат да знаят къде сме сбъркали. От самото начало не харесваха плана.

— Сигурен съм в това… Къде е станало?

— В един склад. В Челси.

— Склад… идеално за страдащ от вещомания. Има ли някаква връзка с него? Може би е работил там. Нали си спомняте, че носи удобни работни обувки? А може би от данните е научил, че е празен? Искам да знам всичко за този склад.

— Аз ще проверя — намеси се Купър. Селито му каза подробности за склада.

— Освен това трябва да се направи оглед — каза Райм и погледна Сакс, която кимна.

След като детективът затвори, криминологът попита:

— Къде е. Пуласки?

— Трябва да дойде от инсценировката с Роланд Бел.

— Да се обадим в ССД. Искам да знам къде са били всички заподозрени по време на убийството на Малой. Искам потвърждение от свидетели. Интересува ме кой не е бил видян в офиса. И този „Бегач". Искам да знам всичко за него. Мислиш ли, че Стърлинг ще ни съдейства?

— О, със сигурност.

Сакс си спомни колко отзивчив беше Стърлинг през цялото време. Тя включи телефона на високоговорител и набра номер.

Един от секретарите вдигна и Сакс се представи.

— Добър ден, детектив Сакс. Аз съм Джеръми. С какво мога да ви помогна?

— Трябва да говоря с господин Стърлинг.

— За съжаление в момента не може да се обади.

— Много е важно. Беше извършено още едно убийство. На полицай.

— Да, чух по новините. Много съжалявам. Изчакайте за момент. Мартин тъкмо влиза.

Чу се тих разговор, после от високоговорителчето прозвуча друг глас:

— Детектив Сакс, Мартин се обажда. Съжалявам за убийството. Но господин Стърлинг не е във фирмата.

— Много е важно да говоря с него.

— Ще му предам при първа възможност — спокойно отговори асистентът.

— Не можете ли да ме свържете с Марк Уиткъм или Том О'Дей?

— Един момент, моля.

След кратка пауза младежът отново се обади:

— Съжалявам, Марк също го няма. Том е на съвещание. Оставих им съобщения. Имаме друго обаждане, детектив Сакс. Трябва да затварям. Наистина съжалявам за колегата ви.

* * *

— „Ти, която по света се луташ уморена, нима не осъзнаваш колко важна си за мене…"

Седнала на една пейка с лице към Ийст Ривър, Пам Уилоуби почувства, че сърцето й се свива, а дланите й започват да се изпотяват.

Погледна Стюарт Евърет, застанал зад нея, осветен от яркото слънце над Ню Джърси. Беше със синя риза, дънки, спортно яке и кожена чанта през рамо. Момчешкото му лице, гъстата кестенява коса, тънките устни, сякаш готови за усмивка, която рядко се появяваше.

— Здравей — каза тя весело.

Ядоса се на себе си, защото искаше гласът й да прозвучи строго.

— Здравей. — Той погледна на север, към основата на Бруклинския мост. — Фултън Стрийт.

— Стихотворението ли? Знам. „Преминаване с бруклинския ферибот".

От „Тревици", един шедьовър на Уолт Уитман. След като веднъж Стюарт Евърет спомена пред класа, че това е любимата му антология със стихотворения, тя си беше купила едно скъпо издание. Мислеше си, че така ще станат още по-близки.

— Не съм го преподавал в училище. Откъде го знаеш?

Пам не отговори.

— Може ли да седна?

Тя кимна.

Поседяха мълчаливо. Тя усети миризмата на одеколона му. Почуди се дали е подарък от жена му.

— Приятелката ти сигурно ти е казала за мен.

— Да.

— Хареса ми. Когато ми се обади първия път, леле… уплаших се да не ме арестува.

Пам се усмихна.

— Не беше доволна от положението — продължи Стюарт. — Но това е добре. Тя е загрижена за теб.

— Амелия е най-добрата.

— Не мога да повярвам, че е полицайка.

„Полицайка, която проверява гаджето ми… Все пак не е толкова лошо да живееш в заблуда — помисли си Пам. — Информацията е кофти нещо."

Той хвана ръката й. Прииска й се да се дръпне, но не можеше да го направи.

— Слушай, нека да го обсъдим.

Тя остана загледана в далечината; не й се стори добра идея да погледне кафявите му очи под тежките клепачи. Продължи да наблюдава реката и пристанището на другия бряг. Още имаше фериботи, но повечето бяха или частни, или товарни. Тя често седеше на брега и ги гледаше. Принудена да живее скрита дълбоко в горите на Средния Запад с лудата си майка и пасмина десни фанатици, Пам обожаваше реките и океаните. Бяха открити, свободни и постоянно в движение. Тази мисъл я успокояваше.

— Не бях честен с теб, знам. Но връзката ми с жена ми не е това, което изглежда. Вече не спя с нея. Не сме го правили отдавна.

„Това ли е първото, което един мъж казва в такива ситуации?" — почуди се Пам. Тя дори не се беше замисляла за секса, достатъчно й беше, че е женен.

— Не исках да се влюбвам в теб — продължи той. — Мислех, че ще сме само приятели. Но се оказа, че ти не си като другите момичета. Ти запали нещо в мен. Красива си, това се вижда, но също… също… много приличаш на Уигман. Нестандартна. Романтична. Поетична по свой начин.

— Имаш деца — не се сдържа момичето,

След кратко колебание той отвърна:

— Да, имам. Но ще ти харесат. Джон е на осем. Киара е в основното училище. На единайсет е. Прекрасни деца. Заради тях с Мери сме още заедно. Те са единствената причина.

Значи се казваше Мери. Пам тъкмо се чудеше.

Той стисна ръката й.

— Пам, не мога да те изгубя.

Тя се наклони към него, допирът на ръката му до нейната я успокояваше, усещаше приятната миризма на сухата му кожа и не се интересуваше кой му е купил афтършейва. Замисли се: „Може би рано или късно щеше да ми каже."

— Смятах да ти кажа. Кълна се. Просто събирах кураж. — Ръката му потрепери. — Виждах лицата на децата си и си мислех: „Не мога да разруша семейството си." После се появи ти. Най-невероятният човек, когото съм срещал… Бях самотен много, много дълго време.

— Ами празниците? — попита тя. — Исках да прекараме заедно Деня на благодарността и Коледа.

— Може би ще успея да се измъкна за единия от двата дни. Поне за няколко часа. Само трябва да се уговорим предварително. — Стюарт наведе глава. — Така стоят нещата. Не мога да живея без теб. Ако имаш търпение, ще направим така, че всичко да се уреди.

Тя се замисли за единствената нощ, която бяха прекарали заедно. Тайната нощ, за която никой не знаеше. Бяха преспали в жилището на Сакс, когато тя бе останала при Райм и целият апартамент беше на тяхно разположение. Вълшебна нощ. Искаше й се всяка нощ от живота й да бъде такава.

Пам стисна по-силно ръката му.

— Не мога без теб — прошепна той.

Примъкна се по-близо до нея на пейката. Всеки квадратен сантиметър на допир между телата им я успокояваше. Дори беше написала стихотворение за него, в което описваше привличането му като гравитационно — една от фундаменталните сили във Вселената.

Тя облегна главата си на рамото му.

— Обещавам, че никога повече няма да крия нещо от теб. Но моля те… трябва да продължим да се виждаме.

Тя си помисли за прекрасните моменти, които бяха преживели заедно, моменти, които на всеки друг биха се сторили незначителни, глупави.

Бяха несравними.

Успокоението, което получаваше от него, бе като топла вода върху рана, отмиваща болката.

Когато бягаха от полицията, Пам и майка й бяха живели със злобни мъже, които бяха готови да те ударят „за твое добро" и не продумваха пред жените и децата си, освен за да ги смъмрят или да ги накарат да мълчат.

Стюарт беше на вселени разстояние от тези чудовища.

— Само ми дай малко време — прошепна той. — Ще уредя нещата. Обещавам. Ще се виждаме, както преди… Слушай, имам идея. Знам, че обичаш да пътуваш. Другия месец в Монреал има среща на поети. Ще ти купя билет, ще ти наема стая. През деня можеш да слушаш лекциите, а вечерите ще сме заедно.

— О, обичам те. — Тя се наведе към лицето му. — Разбирам защо не ми казваше. Наистина.

Той силно стисна ръката й и я целуна по врата.

— Пам, толкова съм…

Тогава тя се отдръпна и притисна ученическата чанта до гърдите си като щит.

— Но не искам така, Стюарт.

— Какво?

Тя беше сигурна, че сърцето й бие по-силно от всякога.

— Когато се разведеш, обади ми се и ще видим. Но дотогава, не. Не мога повече да се срещам с теб.

Пам изрече това, което смяташе, че Амелия Сакс би казала в такава ситуация. Но можеше ли да запази хладнокръвие и да не заплаче? Амелия не би могла. Абсурд.

Усмихна се, опитвайки се да надвие болката, самотата и паниката. Утехата изчезна, топлината се разпадна на ледени парчета.

— Пам, ти си всичко за мен.

— А какво си ти за мен, Стюарт? Ти не можеш да бъдеш всичко. А аз няма да се задоволя с по-малко.

„Не позволявай гласът ти да затрепери" — насърчаваше се мислено.

— Ако се разведеш, ще бъда с теб… Ще го направиш ли?

Той сведе красивите си очи. Прошепна:

— Да.

— Сега ли?

— Не мога веднага. Сложно е.

— Не, Стюарт. Напротив, много е просто. — Тя стана. — Ако не се видим повече, желая ти късмет в живота.

Тръгна с бързи крачки към къщата на Амелия, която беше наблизо.

Добре, де, може би Амелия нямаше да заплаче. Но Пам вече не можеше да сдържа сълзите си. Вървеше право напред по тротоара, обляна в сълзи и — страхувайки се, че ще промени решението си — не смееше да погледне назад, не смееше да си помисли какво е направила.

Все пак й мина една мисъл, която може би някой ден щеше да й се струва смешна: „Каква глупава прощална реплика. Трябваше да измисля нещо по-добро."

38

Мел Купър се намръщи:

— За склада… в който беше убит Джо. Бил е нает от някакво издателство за складиране на хартия за рециклиране, но от месеци не е бил използван. Странното обаче е, че собствеността не е ясна.

— Какво означава това?

— Проверих всички документи. Даден е под наем на верига от три компании и е собственост на една корпорация от Делауер — която пък е собственост на една нюйоркска корпорация. Крайният собственик изглежда, че е в Малайзия.

Обект 522 обаче е знаел всичко това и че е безопасно да изтезава жертвата си там. Как? Защото той беше човекът, който знае всичко.

Телефонът иззвъня и Райм погледна номера на дисплея. „Разследване 522 е в задънена улица — помисли си, — дано поне тези новини да са добри."

— Кажете, инспектор Лонгхърст.

— Детектив Райм. Обаждам се само да ви информирам. Тук нещата се развиват доста добре.

Гласът й издаваше вълнение. Обясни, че Д'Естурн — агентът от френските тайни служби, работещ с екипа — спешно отишъл в Бирмингам, където се свързал с някакви алжирци от мюсюлманската общност в Уест Бромич. Научил, че американецът си извадил фалшив паспорт и транзитна виза през една северноафриканска страна, за да пътува за Сингапур. Оставил голямо капаро и му обещали, че всичко ще е готово за утре вечер. Щом вземел документите, щял да отиде в Лондон, за да довърши работата.

— Хубаво — подсмихна се Райм. — Това означава, че Логан вече е там. Не мислите ли? Имам предвид в Лондон.

— Със сигурност — съгласи се Лонгхърст. — Ще се опита да извърши убийството утре, когато нашият двойник ще се срещне с хората от МИ-5 в тайната квартира.

— Точно така.

Ричард Логан бе поръчал документите и беше платил голямо капаро, за да отклони вниманието на екипа към Бирмингам, а в същото време се беше върнал в Лондон за поръчковото убийство на преподобния Гуудлайт.

— Какво казват хората на Дани Крюгер?

— Че лодката ще го чака на южното крайбрежие, за да го извози за Франция.

Да го извози… Изразът хареса на Райм. Тук ченгетата не говореха така.

Отново се замисли за тайната квартира край Манчестър. И за проникването в организацията на Гуудлайт в Лондон. Имаше ли нещо, което той можеше да види, ако беше участвал в огледа с помощта на видеокамера? Някоя дреболия, която екипът бе пропуснал, а можеше да им подскаже точно къде и за кога убиецът планира удара си? Дори да е имало, вече нямаше начин да се открие. Сега можеше само да се надява, че предположенията му са правилни.

— Как сте се подготвили?

— Десет полицаи на мястото на нападението. Цивилни и с камуфлаж.

Лонгхърст добави, че Дани Крюгер, французинът и още един член на специалния отряд са взели мерки да бъдат „добре забелязани" в Бирмингам. Освен това били засилили охраната на Гуудлайт — нямаха сведения, че убиецът е узнал къде се крият, но не искаше да рискува.

— Скоро ще има развитие, детективе.

Точно когато затваряше телефона, компютърът му изпиука.

> Г-н Райм?

Думите се появиха на монитора пред него. Беше се отворило малко прозорче. Показваше поглед към хола на Амелия Сакс, видян през уебкамера. Пам седеше пред компютъра и пишеше съобщения на клавиатурата.

Той заговори на системата за разпознаване на гласа и думите му се появиха изписани на монитора:

> Здраве й памка си?

Проклет компютър! Може би трябваше да накара цифровия им гений Родни Шарнек да инсталира друга система.

Пам обаче разчете съобщението без проблем.

> добре — написа тя. — а вие как сте?

> И аз съм добре.

> амелия там ли е?

> Не се таена вън.

> © кофти. искам да говоря с нея. обадих се но не вдига.

> Мо галида…

По дяволите. Райм въздъхна и пробва друго:

> Можем ли да ти помогнем с нещо?

> не. благодаря — на монитора Пам погледна мобилния си телефон. Отново вдигна очи към компютъра и написа: — рейчъл на тел. идвам след 1 мин.

Остави уебкамерата, но се обърна с гръб и заговори по телефона. Вдигна голяма ученическа чанта в скута си, отвори я и започна да рови. Намери някаква тетрадка. Започна да чете нещо.

Райм се канеше да погледне към белите дъски, но нещо привлече погледа му към прозорчето от уебкамерата.

Нещо не изглеждаше наред.

Той се намръщи и се приближи с количката.

Не!

В апартамента на Сакс имаше и друг човек. Възможно ли беше. Трудно беше да каже, но той присви очи и се вгледа… да, някакъв мъж се криеше в коридора, на няколко метра от Пам.

Райм приближи лицето си до монитора колкото можеше. Лицето на мъжа не се виждаше, скрито под периферията на шапката му. Държеше нещо. Пистолет? Нож?

— Том!

Болногледачът не го чу. Разбира се — беше излязъл да изхвърли боклука.

— Команда, набери апартамента на Сакс.

Слава Богу, компютърното устройство направи точно каквото се искаше от него.

На екрана Пам погледна към телефона до компютъра. Но не вдигна. Къщата не беше нейна — щеше да остави да се включи телефонният секретар. Тя продължи да говори по мобилния си.

Мъжът се показа от коридора, но лицето му все така не се виждаше от шапката. Тръгна към Пам.

— Команда, компютърно съобщение!

На екрана се появи празно правоъгълниче.

— Команда, пиши: „Пам, удивителен знак." Команда, изпрати.

> Памук див и телен знак.

Мамка му!

— Команда, пиши: „Пам, опасност, бягай." Команда, изпати.

Съобщението се изпрати почти правилно написано.

„Пам, моля те, прочети го! — мълчаливо се замоли Райм. — Погледни екрана!"

Момичето обаче беше улисано в разговора. Лицето му вече не изглеждаше толкова безгрижно. Говореха си за нещо сериозно.

Райм се обади на 911 и телефонистката го увери, че патрулната кола ще бъде в апартамента на Сакс след пет минути. Но непознатият мъж можеше да достигне Пам за секунди, а тя не подозираше, че той е зад нея.

Линкълн беше сигурен, че това е обект 522. Той бе изтезавал Малой, за да изтръгне информация за всички останали от екипа. Амелия Сакс беше първа в списъка му. Само че нямаше да пострада Сакс, а едно невинно момиче.

Сърцето на Райм биеше лудо и той го усещаше като мъчителна, пулсираща болка в слепоочията. Опита отново да позвъни.

— Здравейте, аз съм Амелия. Моля, оставете съобщение след сигнала.

— Команда, пиши: „Пам, обади ми се, точка. Линкълн, точка." Команда, изключване.

Какво щеше да й каже да направи, ако му се обади? Сакс имаше оръжия вкъщи, но той не знаеше къде ги държи. Пам беше в добра спортна форма и мъжът не изглеждаше много по-едър от нея. Но сигурно беше въоръжен. Пък и от мястото, където се намираше, можеше спокойно да увие въже около врата й или да забие нож в гърба й, без тя да го усети, че се приближава.

Щеше да стане пред очите на Райм.

Накрая тя се завъртя към компютъра. Щеше да види съобщението.

„Добре, завърти се още."

Райм видя сянка на пода в дъното на стаята. Убиецът се приближаваше.

Все още говорейки по телефона, Пам се наведе към компютъра, но гледаше не монитора, а клавиатурата.

„Погледни нагоре! — мислено крещеше Райм. — Моля те! Прочети проклетото съобщение!"

Но както повечето деца в наши дни, на Пам не й трябваше да гледа екрана, за да се увери, че пише правилно. Притиснала мобилния телефон между бузата и рамото си, свела очи към клавиатурата, тя бързо натисна няколко клавиша.

> ще бягам. 4ао гн Райм ©

Прозорчето от уебкамерата се затвори.

На местопрестъплението Амелия Сакс се чувстваше неудобно с белия гащеризон, бонето и високите обувки. Клаустрофобията й се засилваше, повдигаше й се от миризмата на стара хартия, кръв и пот в склада.

Не познаваше добре капитан Джоузеф Малой, но той беше, както се бе изразил Лон Селито, „един от нашите", и тя се ужасяваше от онова, което обект 522 му беше сторил. Почти бе приключила с огледа и изнесе пликовете с улики от склада, безкрайно щастлива, че вече е на открито, макар че навсякъде миришеше на дизелови изпарения.

В ушите й звучеше гласът на баща й. Веднъж като малка бе надникнала в спалнята на родителите си и го беше заварила с полицейска униформа да бърше сълзите си. Това я разтревожи — никога не го беше виждала да плаче. Той й направи знак да влезе. Хърман Сакс винаги бе прям с дъщеря си. Накара я да седне на стола до леглото и й обясни, че негов приятел и колега загинал, докато се опитвал да залови крадец.

— Ейми, в този занаят всички сме едно семейство. Прекарваш повече време с колегите си, отколкото със съпругата и децата си. Всеки път, когато някой със синя униформа си отиде, умира и частица от тебе. Няма значение дали е регулировчик или началник, всички сме семейство и болката е същата, както ако е умрял близък човек.

Сега тя също чувстваше болката, за която й бе говорил. Чувстваше я дълбоко в себе си.

— Свърших — каза на другите криминолози, които чакаха до микробуса.

Беше направила огледа сама, но колегите й от Куинс бяха направили снимки и видеозаписи и бяха огледали вторичните местопрестъпления — местата, от които убиецът най-вероятно беше дошъл и избягал.

Сакс кимна на съдебната лекарка и помощниците й:

— Можете да го карате.

Санитарите, с дебели зелени ръкавици и гащеризони, влязоха. Докато събираше пликовете в картонените кутии, с които щеше да ги занесе у Райм, Сакс спря.

Някой я наблюдаваше.

Чу потракване — на метал върху метал, бетон или стъкло — от една пуста уличка. Погледна бързо и й се стори, че някой се крие до порутената товарна рампа на изоставена фабрика.

Търси добре, но си пази гърба…

Спомни си гробището; убиеца, маскиран с крадена полицейска фуражка, който я гледаше. Изпита същото безпокойство. Остави пликовете с улики и навлезе в уличката, като държеше ръката си върху пистолета. Не видя никого.

„Сторило ми се е."

— Детективе? — извика един от техниците.

Тя продължи да върви. Зад онова прашно стъкло не се ли виждаше нечие лице?

— Детективе — по-настойчиво извика колегата й.

— След малко идвам — раздразнено отговори тя.

— Извинявайте. Търсят ви по телефона. Детектив Райм.

Тя винаги изключваше мобилния си телефон, когато извършваше огледи, за да не се разсейва.

— Кажете му, че веднага ще му се обадя.

— Детективе, казва, че се обажда за Пам. В апартамента ви е станало нещо. Спешно е.

39

Амелия Сакс бързо изтича вътре, без да обръща внимание на болките в ставите си.

Подмина полицаите на вратата, без дори да им кимне.

— Къде е?

Единият посочи към хола.

Сакс се втурна в стаята… и завари Пам на дивана. Момичето я погледна, лицето му беше пребледняло.

Полицайката седна до нея.

— Добре ли си?

— Да. Само малко се уплаших.

— Нищо ли ти няма? Може ли да те прегърна?

Пам се засмя и тя я притисна до себе си.

— Какво стана?

— Някой е разбил апартамента ти. Беше тук. Господин Райм го видял по уебкамерата зад мен. Опитваше се да ме предупреди по телефона. На петото позвъняване вдигнах и той ми каза да започна да крещя и да бягам.

— Така ли направи?

— Не съвсем. Изтичах в кухнята и грабнах един нож. Много бях ядосана. И той избяга.

Сакс погледна детектива от местния участък, набит чернокож, който каза с плътен баритон:

— Когато дойдохме, беше избягал. Съседите не са видели нищо.

Значи наистина си беше въобразила, че вижда някого в уличката до склада, където бе убит Джо Малой. Или може би е било някое хлапе или клошар, любопитен да види какво правят ченгетата. След убийството на Малой обект 522 бе дошъл в нейния апартамент: да търси информация, улики или да довърши започнатото — да я убие.

Сакс обиколи къщата с детектива и Пам. Бюрото беше разровено, но нищо не липсваше.

— Първо си помислих, че е Стюарт. — Пам си пое въздух и добави: — Аз скъсах с него.

— Наистина ли?

Момичето кимна.

— Добре… Но не е бил той, нали?

— Не. Носеше други дрехи и имаше различно телосложение. Освен това Стюарт може да е мръсник, но никога не би разбил чужда къща.

— Видя ли го добре?

— Не. Обърна се и побягна, преди да успея.

Пам беше видяла само дрехите му.

Детективът обясни, че е описала крадеца като мъж, бял или цветнокож със светла кожа, среден на ръст, носел сини дънки и тъмносиньо карирано яке. След като научил за уебкамерата, полицаят се беше обадил и на Райм, но криминалистът беше видял само неясен силует в коридора.

Намериха прозореца, през който е проникнал. Сакс имаше алармена система, но Пам я беше изключила.

Амелия се огледа. Гневът и ужасът от жестоката смърт на Малой се смениха със същото безпокойство и чувство за уязвимост, които я измъчваха на гробището, в склада, в ССД… всъщност навсякъде, откакто бяха започнали да преследват обект 522. Като на местопрестъплението при къщата на Леон. Наблюдаваше ли я сега?

Сакс видя някакво движение зад прозореца, проблясък… Дали беше от поклащащите се от вятъра листа пред близките прозорци, отразяващи бледата светлина?

— Амелия? — тихо попита Пам, като също се огледа неспокойно. — Добре ли си?

Това я върна в действителността. „Залавяй се за работа. И то бързо! Убиецът е идвал тук — наскоро. По дяволите, намери нещо полезно!"

— Да, милинка. Добре съм.

Един униформен полицай от участъка попита:

— Детективе, искате ли някой от криминолозите ни да погледне?

— Не, благодаря — отвърна Сакс, като погледна Пам и се усмихна напрегнато. — Сама ще се справя.

* * *

Сакс извади преносимия си комплект за огледи от багажника на колата и с Пам заедно огледаха.

Е, Сакс търсеше улики, а Пам, застанала извън периметъра на огледа, показваше къде е бил убиецът. Макар че гласът й трепереше, говореше спокойно и ясно.

Изтичах в кухнята и грабнах един нож…

Понеже Пам беше при нея, Сакс помоли един от полицаите да пази в градината — откъдето бе избягал убиецът. Това не разсея съвсем притесненията й — имайки предвид невероятната способност на обект 522 да шпионира жертвите си, да научава всичко за тях, да се промъква, без да го усетят. Искаше да извърши огледа и да отпрати Пам възможно най-скоро.

Напътствана от момичето, тя претърси местата, където беше стъпвал убиецът. Не намери обаче никакви следи. Той бе използвал ръкавици или не беше пипал нищо, а по специалната леплива лента не се събраха никакви частици.

— Откъде мина навън? — попита Сакс.

— Ще ти докажа. — Пам погледна лицето на полицайката, което явно издаваше нежеланието й да излага момичето отново на опасност. — По-добре ще е аз да те заведа.

Сакс кимна и двете излязоха в двора. Тя се огледа внимателно. Попита полицая:

— Нещо подозрително?

— Не. Но когато човек очаква да го следят, му се привиждат Какви ли не неща.

— Разбрах.

Той посочи един ред тъмни прозорци от друга страна на уличката, после към гъст храсталак от азалии и чемшири.

— Проверих там. Няма нищо. Но ще продължа да наблюдавам.

— Благодаря.

Пам заведе Сакс по пътя, откъдето беше избягал обект 522, и полицайката започна огледа.

— Амелия?

— Какво?

— Бях голяма глупачка. Като ти наговорих онези неща вчера. Бях отчаяна, нали разбираш? Уплашена… Та исках да ти кажа… Извинявай.

— Напротив, беше съвсем сдържана.

— Не бях сдържана.

— Любовта ни кара да правим странни неща, миличка.

Пам се засмя.

— Ще поговорим за това по-късно. Може би довечера, зависи как се развива разследването. Ще си направим вечеря.

— Добре, чудесно.

Сакс продължи огледа, като се опитваше да преодолее тревогата си, че убиецът може още да е наблизо. Но въпреки усилията й търсенето се оказа безрезултатно. Дворът бе покрит главно с чакъл и тя не намери следи от обувки — само една близо до вратата, откъдето беше излязъл на улицата. Единственият отпечатък бе от предната част на обувката (беше тичал) — неизползваем за разпознаване. Не откри пресни следи от автомобилни гуми.

Когато се върна в двора обаче, забеляза нещо да проблясва сред бръшляна и зимзелена, с които беше покрита земята — на място, където лесно би могло да изпадне от джоба на обект 522 при бягството му към вратата.

— Намери ли нещо?

— Може би.

Сакс извади пинсети и вдигна парченцето хартия. Върна се в къщата и го постави на преносима изследователска масичка. Напръска листчето с нинхидрин, после си сложи очила и го облъчи с ултравиолетова лампа. За съжаление нямаше пръстови отпечатъци.

— Има ли полза? — попита Пам.

— Може би. Няма да ни посочи къде живее, но и повечето улики не дават такава точна информация. Ако нещата бяха толкова ясни — добави Сакс с усмивка, — нямаше да има нужда от хора като мен и Линкълн. Ще трябва да го изследваме по-добре.

Извади сандъчето си с инструменти, взе бормашината и поправи счупения прозорец. Заключи и пусна алармата.

Беше се обадила на Райм да му каже, че Пам е добре, но сега искаше да му съобщи за откритието си. Извади мобилния си телефон, но преди да се обади, спря на тротоара и се огледа.

— Какво има, Амелия?

Тя прибра телефона в калъфа си.

— Колата ми.

Шевролетът й го нямаше. Обзе я тревога. Огледа улицата, като държеше ръката си върху пистолета. Тук ли беше убиецът? Той ли бе откраднал колата й?

Полицаят тъкмо излизаше от двора и тя го попита дали е видял някого.

— Онази кола ли, старата? Ваша ли е?

— Да. Мисля, че престъпникът я е откраднал.

— Съжалявам, детективе, вдигнаха я с паяк. Ако знаех, че е вашата, щях да ги спра.

Вдигнали я? Може би беше забравила да остави полицейската си карта на таблото.

С Пам се качиха на очуканата хонда сивик на момичето и отидоха в местния участък. Сержантът на пропуска, който й беше познат, вече знаеше за проникването в апартамента й.

— Здравей, Амелия. Момчетата разпитаха всички в квартала. Никой не е видял извършителя.

— Слушай, Вини, вдигнали са ми возилото. Беше до противопожарния кран срещу къщата ми.

— Служебна кола ли?

— Не.

— Шевролетът ти?

— Да.

— О, не. Кофти работа.

— Казаха ми, че са го вдигнали с паяк. Не помня дали съм оставила служебната си карта на таблото.

— Пак трябваше да проверят номера, да видят на чие име се води. Мамка му, лайняна работа. Извинявам се, госпожице.

Пам се усмихна, за да покаже, че не се впечатлява от думите, които самата тя понякога използваше.

Сакс каза на сержанта номера на колата си; той проведе няколко разговора и провери в компютъра.

— Не, не е в гаража на пътната полиция. Изчакай още малко.

Проведе още няколко разговора.

По дяволите! Сакс не можеше без колата. Спешно трябваше да анализират листчето, което беше намерила в двора си.

Раздразнението й обаче премина в безпокойство, когато видя намръщеното изражение на Вини.

— Сигурен ли си?… Добре. Къде са я закарали?… Така ли? Добре, обади ми се веднага, когато разбереш нещо.

Той затвори.

— Какво има.

— Шевролетът… Ипотекиран ли е?

— Ипотекиран? Не.

— Странна работа. Прибрали са го със съдия-изпълнител.

— Със съдия-изпълнител? Откъде накъде?

— Според тях не си платила шест месечни вноски.

— Вини, колата е модел шейсет и девета. Баща ми ми я купи през седемдесетте. Платил е в брой. Никога не е ипотекирана. Кой е предполагаемият кредитор?

— Моят човек не знае. Ще провери и пак ще се обади. Ще разбере къде са я закарали.

— Само това ми липсваше! Колата ти тук ли е?

— Не. Съжалявам.

Тя му благодари и с Пам излязоха.

— Ако има една драскотина, ще хвърчат глави — измърмори Сакс.

Възможно ли беше обект 522 да е организирал вдигането на колата й? Не би се изненадала, макар че как го беше постигнал, умът й не го побираше.

Замисли се колко близо до нея се беше добрал, колко много информация можеше да получи за нея, и отново я обхвана тревога.

Човекът, който знае всичко…

— Мога ли да взема хондата ти?

— Разбира се — отговори Пам. — Но ако можеш, да ме оставиш при Рейчъл. Ще си пишем домашните заедно.

— Слушай, милинка. Какво ще кажеш да помоля някого от момчетата в участъка да те закара?

— Добре. Но защо така?

— Този човек знае прекалено много за мен. Мисля, че е по-добре да стоиш по-далече.

Върнаха се в участъка и Сакс уреди да закарат Пам. След като отново излезе, полицайката се огледа. Не забеляза някой да я наблюдава.

Мярна движение през един от прозорците отсреща и вдигна глава. Спомни си емблемата на ССД — наблюдателната кула и прозореца. Отсреща се беше показала някаква старица, но въпреки това отново я побиха тръпки. Бързо се качи в колата на Пам и потегли.

40

Системите внезапно изгаснаха, лишени от източника си на енергия, и в къщата стана тъмно.

— Какво, по дяволите, става? — изкрещя Райм.

— Спря токът — отговори Том.

— Досетих се — сопна се криминологът. — Искам да знам защо.

— Хроматографският апарат не работеше — отбеляза Мел Купър.

Погледна навън, като че ли искаше да провери дали и другите къщи в квартала нямат електричество, но понеже беше още светло, не можеше да прецени.

— Не можем без компютри точно сега. По дяволите. Направете нещо!

Райм, Селито, Пуласки и Купър останаха в тихата, тъмна стая; Том излезе в коридора и се обади по мобилния си телефон. Скоро се свърза с електрическата компания.

— Не е възможно! Плащам сметката онлайн. Всеки месец. Никога не съм пропускал. Имам разписки… Ами, в компютъра са, а не мога да го включа, защото няма ток. Сега може ли… Невалидни чекове? Добре, но как мога да ви ги изпратя по факса, като няма ток?… Не знам къде има Интернет клуб.

— Той е — обяви Райм.

— Пет-двайсет и две? Той ли е спрял тока?

— Да. Научил е за мен и къде живея. Малой сигурно му е казал, че командният ни пункт е тук.

Тишината беше зловеща. Райм се замисли колко уязвим е сега. Апаратите, на които разчиташе, бяха неизползваеми, не можеше да комуникира, нямаше как да заключва и отключва вратите, не можеше да използва компютърната система. Ако не пуснат електричеството, Том нямаше как да зареди инвалидната му количка и това щеше да го блокира напълно.

Не си спомняше кога за последно се е чувствал толкова уязвим. Дори присъствието на другите около него не намаляваше тревогата му. Всички бяха заплашени от обект 522, където и да се намираха.

Запита се и дали това изключване на тока не е само за отвличане на вниманието, прелюдия на по-сериозна атака?

— Внимавайте всички — предупреди той. — Може би се кани да ни нападне.

Пуласки погледна през прозореца. Купър — също.

Селито извади мобилния си телефон и се обади на някого в полицейското управление. Обясни каква е ситуацията. Завъртя очи (Селито не беше свикнал да прикрива емоциите си) и се сопна:

— Не ме интересува. Направете каквото трябва. Този кучи син е убиец. И не можем да го хванем без проклетото електричество… Благодаря.

— Том, някакъв напредък?

— Не — отговори болногледачът.

— Мамка му. — Райм се сети нещо. — Лон, обади се на Роланд Бел. Мисля, че имаме нужда от охрана. Пет-двайсет и две се опита да нападне Пам. Следи Амелия. — Кимна към тъмния монитор. — Знае за нас. Искам охрана за майката на Амелия. Приемното семейство на Пам. Къщата на Пуласки, майката на Мел. За твоя апартамент също, Лон.

— Мислиш ли, че е чак толкова опасно? — Попита дебелият детектив; после поклати глава. — Какви ги говоря. Разбира се, че е опасно.

Записа адресите и телефонните номера, обади се на Бел и го накара да изпрати охрана. След като затвори, каза:

— Ще отнеме няколко часа, но ще се уреди.

Силно тропане от външната врата прониза тишината. Все още с телефона в ръка, Том тръгна да отвори.

— Чакай! — извика Райм.

Болногледачът спря.

— Пуласки, върви с него.

Райм кимна към пистолета на кръста на младия полицай.

— Добре.

Двамата излязоха. Райм чу тих разговор и след малко двама мъже с костюми, къси коси и сериозни лица влязоха, като огледаха любопитно помещението — първо Райм, после останалата част от лабораторията — изненадани от голямото количество научна апаратура, от липсата на светлина или, по-вероятно, и от двете.

— Търсим лейтенант Селито. Казаха ни, че е тук.

— Аз съм. Какви се вие?

Двамата показаха служебните си карти и се представиха — бяха детективи от Нюйоркското полицейско управление, от Вътрешния отдел.

— Лейтенанте — каза по-възрастният от двамата. — Имаме заповед да конфискуваме полицейската ви значка и оръжието ви. Резултатите бяха потвърдени.

— Извинявайте, за какво говорите?

— Временно сте отстранен от служба. Засега няма да ви арестуваме, но ви съветваме да се обърнете към адвокат — собствен, ако имате, или от служебните защитници.

— Какво означава това, по дяволите?

По-младият полицай се намръщи:

— Тестът за наркотици.

— Какво?

— Не е нужно да отричате. Ние само изпълняваме заповеди. Конфискуваме значки и оръжие и уведомяваме заподозрените, че са отстранени от работа.

— Какъв тест, по дяволите?

Двамата полицаи се спогледаха. Очевидно досега не им се беше случвало такова нещо.

Разбира се, че не им се беше случвало. Това също бе инсценирано от обект 522, досети се Райм.

— Детективе, не е необходимо да се преструвате…

— Приличам ли на човек, който се преструва, по дяволите?

— Според заповедта за лишаване от правомощия миналата седмица сте се явили на тест за наркотици. Резултатите излязоха и показват значителни количества наркотици в кръвта ви. Кокаин, хероин и халюциногени.

— Явих се на теста заедно с всички други от управлението. Резултатите не могат да са положителни, защото не употребявам никакви наркотици. Никога не съм вземал наркотици. Освен това… Ох, по дяволите! — Дебелият детектив се намръщи. Посочи с пръст брошурата на ССД. — Те теглят информация от фирмите, които правят тестовете. Този негодник е проникнал в системата и е променил досието ми. Резултатите са фалшиви.

— Трудно би могло да се направи.

— Е, някой го е направил.

— Можете да кажете на адвоката си и да го използвате в своя защита. Сега ни дайте значката и оръжието си, ако обичате. И попълнете тези документи. Надяваме се, че няма да създавате проблеми. Нали не искате да утежнявате положението си?

— Мамка му. — Дебелият полицай им подаде оръжието си — старомоден револвер — и значката си. — Дайте ми проклетите документи.

Селито дръпна листата от ръцете на по-младия полицай. По-възрастният попълни разписка за изземане и му я подаде. После извади патроните от револвера и ги прибра в дебел хартиен плик.

— Благодаря, детективе. Приятен ден.

След като си тръгнаха, Селито извади мобилния си телефон и се обади на началника на Вътрешния отдел. Нямаше го, затова той остави съобщение. После телефонира в собствения си кабинет. Секретарката, която обслужваше него и още няколко детективи в отдел „Тежки престъпления", явно вече знаеше новината.

— Знам, че са глупости! Какво са направили?… О, чудесно. Ще ти се обадя, когато разбера какво става.

Затвори телефона толкова ядно, че Райм се почуди дали не го е счупил. Криминалистът вдигна вежди.

— Конфискували са всичко от бюрото ми — каза Селито.

— Как, по дяволите, можеш да се бориш срещу такъв човек? — попита Пуласки.

Мобилният телефон на Селито отново иззвъня. Беше Родни Шарнек. Селито го включи на високоговорител.

— Защо не ви работи стационарният телефон? — поинтересува се компютърният специалист.

— Мръсникът ни спря тока. Опитваме се да оправим нещата. Какво има?

— Обаждам се за списъка с клиентите на ССД. Открихме нещо. Един от клиентите е теглил информация за всички жертви и уличените за престъпленията в деня преди всяко убийство.

— Как се казва?

— Някой си Робърт Карпентър.

— Добре — измърмори Райм. — Какво знаем за него?

— Имам само информацията от таблицата. Собственик е на фирма със седалище в Централен Манхатън. „Асошиейтид Уеърхаузинг". Фирма за складове и съхранение на стоки.

„Складове"? Райм се замисли за мястото, където беше убит Джо Малой. Дали имаше връзка?

— Имаш ли адреса му?

Компютърният специалист го продиктува.

След като приключиха разговора, Райм забеляза, че Пуласки се мръщи.

— Мисля, че го видяхме в ССД.

— Кого?

— Карпентър. Когато ходихме вчера. Имаше среща със Стърлинг. Не изглеждаше доволен.

— Доволен? В какъв смисъл?

— Не знам. Просто останах с такова впечатление.

— Не помага — измърмори Райм. — Мел, провери този Карпентър.

Купър се обади в центъра по мобилния си телефон. Проведе неколкоминутен разговор, като отиде на по-светло до прозореца и си записваше. Затвори и се обърна към Райм:

— Знам, че не харесваш тази дума, но наистина звучи интересно. Накарах да проверят в архива. Робърт Карпентър. Живее в Горен Ийстсайд. Неженен. И чуй това, има досие. Измами с кредитни карти и чекове. Лежал е шест месеца в „Уотърбъри". Арестуван е за рекет. По-късно обвиненията били оттеглени, но когато отишли да го арестуват, побеснял. Нападнал един полицай. Съгласили се да не го съдят за това, ако се подложи на лечение за ЕУ.

— Емоционални увреждания? — Райм кимна. — И фирмата му държи складове. Идеално за вещоман… Добре, Пуласки, проучи къде е бил този Карпентър по време на проникването в къщата на Амелия.

— Да, сър.

Пуласки понечи да набере, когато мобилният му телефон иззвъня. Той погледна номера на дисплея и се обади:

— Здравей, мила… Какво?… Джени, успокой се…

О, не… Линкълн Райм се досети, че обект 522 е атакувал и на друг фронт.

— Какво? Къде си?… Успокой се, станала е грешка. — Гласът на новобранеца трепереше. — Ще се погрижа… Дай ми адреса… Добре, веднага идвам.

Затвори рязко телефона.

— Трябва да вървя.

— Какво е станало? — попита Райм.

— Арестували са Джени. От Бюрото по имиграцията.

— Имиграционните?

— Била обявена за издирване. Твърдят, че е незаконен емигрант и представлява заплаха за националната сигурност.

— Ама тя не е ли…

— Нашите прапрадядовци са американски граждани — повиши глас Пуласки. — Боже! — В очите му се изписа ужас. — Брад е у майката на Джени, но бебето е с нея. Ще ги закарат в ареста… и могат да вземат малката! Ако го направят… Ох! — Лицето му изразяваше отчаяние. — Трябва да тръгвам.

Очите му говореха, че нищо няма да го спре да отиде при жена си.

— Добре. Върви — каза Райм. — Късмет.

Младежът излезе тичешком.

Райм затвори очи за момент.

— Прицелва се точно като снайперист. — Намръщи се. — Поне Сакс ще дойде всеки момент. Тя може да провери Карпентър.

В този момент ново думкане разтърси външната врата.

Райм отвори очи. Какво сега?

Този път обаче не беше прекъсване от обект 522.

Двама криминолози от главната лаборатория в Куинс донесоха голяма картонена кутия, която Сакс им беше дала, преди да тръгне спешно към апартамента си. Това трябваше да са уликите от мястото на убийството на Малой.

— Здравейте, детективе. Знаете ли, че звънецът ви на работи? — Единият се огледа. — Май и лампите ви не светят.

— Много добре знам — хладно отговори той.

— Е, както и да е. Заповядайте.

След като полицаите излязоха, Мел Купър постави кутията на лабораторната маса; извади уликите и цифровия фотоапарат, с който Сакс беше направила снимки на местопрестъплението.

— Колко навреме — саркастично измърмори Райм, като посочи с брадичката си тъмния компютърен монитор. — Можем да гледаме чипа на слънчева светлина.

Погледна уликите — отпечатък от обувка, листа от някакво растение, тиксо и пликчета с микроследи. Трябваше да ги изследват възможно най-скоро — това не бяха подхвърлени улики и можеха да ги насочат към истинския убиец. Без апаратурата обаче нямаше как да направят анализ и да проверят в базите данни; пликчетата не можеха да послужат за нищо.

— Том — извика Райм, — какво става с тока?

— Още чакам — отговори болногледачът от коридора.

* * *

Знаеше, че идеята може би не е добра. Но се чувстваше безсилен.

Рон Пуласки много мразеше да е безсилен.

Не беше на себе си. Никога не бе чувствал такъв гняв. Когато избра да работи в полицията, очакваше от време на време да го бият и да го заплашват. Но никога не си бе помислял, че професията му може да постави Джени в опасност, още по-малко децата му.

Затова, въпреки че обикновено стриктно спазваше правилата, дори му се присмиваха за това — като сержант Фрайди от телевизионния сериал — той реши да вземе нещата в свои ръце. Щеше да действа зад гърба на Линкълн Райм и детектив Селито, дори на наставничката си Амелия Сакс. Нямаше да са доволни, когато разберат, но бе отчаян.

Затова на път към ареста на Бюрото по имиграцията той се обади на Марк Уиткъм.

— Здравей, Рон. Какво става?… Разтревожен си.

— Имам проблем, Марк. Моля те. Нуждая се от помощ. Обвиниха жена ми, че е незаконен имигрант. Твърдят, че паспортът й е фалшив и е заплаха за сигурността. Това е лудост.

— Нали има гражданство?

— Семейството й живее в страната от няколко поколения. Марк, мислим, че убиецът, когото търсим, е проникнал в системата ви. Подправил е данните от теста за наркотици на един от детективите… а сега е направил така, че да арестуват Джени. Възможно ли е да го е направил?

— Сигурно е сменил досието й с досието на някого от списъка за издирване и после е подал сигнал… Слушай, познавам хора в имигрантската служба. Мога да говоря с тях. Къде си сега?

— Отивам към ареста в Куинс.

— Ще те чакам там след двайсет минути.

— О, благодаря, човече. Не знам как да ти благодаря.

— Не се безпокой, Рон. Ще уредим нещата.

Докато чакаше Уиткъм, Рон Пуласки крачеше пред ареста на Службата по имиграцията, под временната табелка, че сега службата е под юрисдикцията на Отдела за държавна сигурност. Замисли се за телевизионните репортажи за нелегалните емигранти, които с Джени бяха гледали по телевизията; колко уплашени изглеждаха хората.

Какво се случваше на жена му в момента? Щеше ли да се наложи да прекара дни и дори седмици в чистилището на бюрократичните процедури? На Пуласки му идеше да закрещи.

„Спокойно — помисли си. — Действай умно." Амелия Сакс постоянно му повтаряше този съвет.

Действай умно…

Накрая, слава Богу, Пуласки видя Марк Уиткъм да върви право към него. Изглеждаше силно загрижен. Полицаят не знаеше как може да му помогне този човек, но се надяваше, че Отделът за законов надзор ще включи някои лостове в Службата за национална сигурност и ще издейства освобождаването на съпругата и детето му, докато нещата се изяснят.

Уиткъм се приближи, беше задъхан.

— Откри ли нещо ново?

— Обадих се преди десетина минути. Вече са вътре. Не й казах нищо. Исках да те изчакам.

— Добре ли си?

— Не. Отчаян съм, Марк. Благодаря, че се отзова.

— Няма проблем — искрено отговори Уиткъм. — Всичко ще се оправи, Рон. Не се тревожи.

— Просто това е… жена ми.

— Мисля, че мога да направя нещо. — Уиткъм го погледна в очите; беше малко по-висок от Андрю Стърлинг. — Сега… за теб е много важно да измъкнем Джени оттам, нали?

— О, да, Марк. Това е истински кошмар.

— Добре. Ела с мен.

Уиткъм заведе Пуласки зад ъгъла на сградата, после в една тясна уличка.

— Ще те помоля за една услуга, Рон — прошепна той.

— Каквото поискаш.

— Така ли?

Гласът на Уиткъм прозвуча необичайно меко, спокойно. В очите му се четеше решителност. Сякаш бе свалил маска и сега показваше истинското си лице.

— Знаеш, че понякога се налага да правим неща, които смятаме, че не са правилни. Но накрая се оказва, че е за добро.

— Какво искаш да кажеш?

— За да помогнеш на жена си да излезе, трябва да направиш нещо, което може би мислиш, че не е хубаво.

Полицаят не каза нещо, мисълта му работеше трескаво. Какво означаваше това?

— Рон, искам да направиш така, че този случай да се забрави.

— Какъв случай?

— Разследването на убийството. — Уиткъм се огледа и прошепна: — Саботирай го. Унищожи уликите. Подхвърли фалшиви. Насочи ги на друго място, само да не е към ССД.

— Не разбирам, Марк. Шегуваш ли се?

— Не, Рон. Говоря сериозно. Това разследване трябва да спре и ти можеш да го направиш.

— Не мога.

— Можеш. Ако искаш Джени да излезе на свобода — добави Уиткъм и кимна към сградата на ареста.

Не, не… това беше обект 522. Уиткъм беше убиецът! Бе използвал личния код на шефа си Сам Броктън, за да проникне в „Инър-съркъл".

Пуласки инстинктивно посегна към оръжието си.

Уиткъм беше по-бърз, в ръката му се появи черен пистолет.

— Не, Рон. Така нищо няма да постигнеш.

Уиткъм издърпа пистолета на Пуласки от кобура му и го затъкна в колана си.

Как можеше да направи такава груба грешка? Дали заради мозъчната травма? Или просто беше глупак? Уиткъм само се представяше за приятел, което не само го шокира, но и го засегна. Уиткъм му беше носил кафе, защитаваше го от Касъл и Джилеспи, предлагаше му да се видят на по чашка, помагаше му с присъствените ведомости… но това са били тактически ходове, за да се сближи с полицая и да го използва.

— Всичко е било лъжа, Марк, нали? Не си израснал в Куинс, нали? И нямаш брат, който е полицай.

— Не. — Лицето на Уиткъм помръкна. — Опитах се да те убедя, Рон. Но ти не искаш да бъдеш с мен. По дяволите! Можехме да се сработим. Виж сега какво ме караш да правя!

Убиецът изблъска Пуласки по-навътре в задънената уличка.

41

Амелия Сакс криволичеше между колите; дразнеше се от бавните реакции на бръмчащото, тромаво японско возило.

Хондата бръмчеше като прахосмукачка. И беше почти толкова мощна.

На два пъти се беше опитала да се свърже с Райм, но и двата пъти почти веднага се включваше телефонен секретар. Това рядко се случваше — Линкълн Райм почти не отсъстваше от къщи. В Голямата сграда също ставаше нещо странно — телефонът на Лон Селито не отговаряше. Рон Пуласки също не вдигаше мобилния си.

Дали и това беше дело на обект 522?

Това бе още една причина да бърза да анализира намереното в двора си. Надяваше се уликите да са добри. Може би това бе последната следа, парчето от мозайката, което щеше да им позволи да видят цялата картина.

Вече виждаше крайната цел на пътуването си. Мислейки за случилото се с нейния шевролет и за да не рискува с колата на Пам (беше сигурна, че обект 522 стои зад вдигането на колата й), тя обиколи квартала, докато намери най-рядкото от всички явления в Манхатън — свободно разрешено за паркиране място.

Гледай ти късмет!

Може би беше добър знак.

* * *

— Защо правиш това? — прошепна Рон Пуласки, докато Уиткъм го водеше по пустата уличка.

Убиецът сякаш не чу въпроса му.

— Слушай ме добре.

— Мислех, че сме приятели.

Уиткъм се покашля. Изглеждаше неспокоен, нервен. Пуласки си спомни думите на Сакс, че убиецът се чувства притиснат и това го прави по-непредпазлив. А също и по-опасен.

— Хората си мислят много неща, които се оказват далеч от истината. Такъв е животът.

Полицаят се задъхваше.

Уиткъм отново се огледа, после пак се обърна към младия полицай. Пистолетът не трепваше в ръката му, личеше, че знае как да го използва.

— Слушаш ли ме добре?

— Слушам те, по дяволите!

— Не искам това разследване да продължава. Искам да спре.

— Да спре? Аз съм патрул. Как мога да спра каквото и да било?

— Казах ти. Саботирай го. Скрий улики. Отклони другите по погрешна следа.

— Няма да го направя — решително измърмори полицаят.

Уиткъм поклати глава, почти с отвращение.

— Ще го направиш, Рон. Може да стане по лесния или по трудния начин.

— Какво ще стане с жена ми? Можеш ли да я измъкнеш оттам?

— Мога да направя каквото поискам.

Човекът, който знае всичко…

Младият полицай затвори очи, стисна зъби, както беше правил като малък. Погледна сградата, където държаха Джени.

Джени, жената, която приличаше на Майра Уайнбърг.

Рон Пуласки се примири да направи онова, което трябваше. Беше ужасно, беше глупаво, но нямаше избор. Намираше се в безизходица.

Той сведе глава и прошепна:

— Добре.

— Ще го направиш ли?

— Казах, че ще го направя — изръмжа.

— Умно постъпваш, Рон. Много умно.

— Но искам да ми обещаеш… — Пуласки се поколеба за частица от секундата, погледна зад Уиткъм, после пак лицето на убиеца —…че тя и детето ще излязат на свобода още днес.

Уиткъм проследи погледа му и бързо се обърна назад. Дулото на пистолета му леко се измести встрани.

Пуласки реагира светкавично. С лявата си ръка блъсна пистолета, вдигна крака си и издърпа малък револвер от скрития си глезенен кобур. Амелия Сакс го беше научила винаги да носи резервно оръжие.

Убиецът изпсува и се опита да се отдръпне, но Пуласки хвана дясната му ръка в мъртва хватка и удари с пистолета Уиткъм в лицето, чупейки носа му.

Убиецът извика приглушено, по лицето му потече кръв. Падна и Пуласки успя да избие оръжието от ръката му, но не успя да го задържи. Черният пистолет отхвърча настрани, двамата мъже се затъркаляха, вкопчени като тромави борци. Пистолетът издрънча на асфалта, без да стреля, и Уиткъм, с разширени от паника и ярост очи, блъсна Пуласки в стената и посегна към оръжието.

— Не, не!

Уиткъм се засили напред с глава и Пуласки, спомняйки си ужаса от удара с бухалката по челото му преди години, се дръпна инстинктивно. Това даде възможност на убиеца да го изблъска, да измъкне служебния Глок на полицая от колана си и да го насочи към главата му.

Така единственото, което оставаше на Пуласки, бе да отправи молитва към Бог и да си представи лицата на жена си и децата си, за да ги отнесе на небето.

* * *

Най-сетне токът дойде и Купър и Райм бързо се захванаха да анализират уликите от убийството на Джо Малой. Бяха сами в лабораторията; Лон Селито беше в центъра, за да се опита да отмени заповедта за отстраняването си от работа.

На снимките от местопрестъплението не се виждаше нищо съществено, веществените улики също не вършеха работа. Отпечатъкът от обувка със сигурност беше на обект 522, същият като онзи, който бяха намерили по-рано. Фрагментите от листа бяха от стайни растения — фикус и аглаонема. Микроследите бяха почвени частици с неустановен произход, пак прах от Близнаците и бяло вещество, което се оказа суха сметана „Кофимейт". Тиксото беше обикновено, не можеше да бъде проследено до източника.

Райм се изненада от количеството кръв. Спомни си за определението на Селито за капитана.

Той е Дон Кихот…

Въпреки че сам проповядваше абстрахиране от трагедията, мисълта за смъртта на Малой — и за жестокия начин, по който беше убит — силно смущаваше Райм. Гневът му също растеше. А с него и безпокойството му. На няколко пъти поглежда към прозореца, сякаш очакваше обект 522 да ги нападне в този момент, въпреки че беше накарал Том да заключи всички врати и прозорци и да включи охранителните камери.

УБИЙСТВО НА ДЖОУЗЕФ МАЛОЙ:

* Работна обувка „Скечърс", номер 44;

* Листа от стайни растения: фикус и аглаонема;

* Пръст, неустановен източник;

* Прах от взривяването на Международния търговски център;

* Суха сметана „Кофимейт";

* Тиксо, обикновено, неустановим източник.

— Запиши растенията и сухата сметана при действителните улики, Мел.

Лабораторният специалист отиде при дъската и добави двете неща в таблицата.

— Не е много. По дяволите, нямаме почти нищо.

Райм се сепна. На вратата отново се почука. Том отиде да отвори. Мел Купър се отдръпна от бялата дъска и посегна към малкия пистолет на кръста си.

Посетителят обаче не беше обект 522. Беше инспектор от нюйоркската полиция — Хърбърт Глен. Мъж на средна възраст. Носеше евтин костюм, но обувките му бяха излъскани до блясък. От коридора се чуха гласове на още няколко души.

След като се представи, Глен каза:

— За съжаление нося лоши новини за един от хората, с които работите.

За Селито? За Сакс? Какво беше станало?

Глен продължи с монотонен глас:

— Казва се Рон Пуласки. Работите с него, нали?

О, не.

Новобранецът…

Пуласки — мъртъв, а жена му и бебето — в бюрократичния ад на системата за лишаване от свобода. Какво щеше да прави?

— Кажете ми какво е станало!

Глен погледна назад и махна на други двама да влязат в стаята — мъж с прошарена коса и тъмен костюм и по-млад по-нисък, облечен по подобен начин, но с, голяма превръзка на носа. Инспекторът ги представи: Самюел Броктън и Марк Уиткъм, служители в ССД. Райм забеляза, че Броктън е в списъка на заподозрените, макар че имаше алиби за убийството в неделя. Уиткъм беше заместник-началник на отдел „Законов надзор".

— Кажете ми какво е станало с Пуласки!

Инспектор Глен продължи:

— За голямо съжаление…

Мобилният му телефон иззвъня и той вдигна. Докато говореше приглушено, погледна Броктън и Уиткъм. След няколко минути затвори.

— Какво е станало с Пуласки? Искам да знам!

Навън се позвъни и след малко Том и Мел Купър въведоха още двамата души в лабораторията. Единият носеше служебна карта на агент от ФБР, другият беше Рон Пуласки, с белезници.

Броктън посочи един стол и агентът от ФБР накара младия полицай да седне там. Пуласки очевидно бе уплашен, също целият в прах, опръскан с кръв, но не личеше да е ранен. Уиткъм също седна и предпазливо опипа носа си. Не смееше да погледне никого.

Самюел Броктън показа служебната си карта.

— Аз съм агент от Отдела за законов надзор към Службата за държавна сигурност. Марк е мой помощник. Вашият човек нападна федерален агент.

— Който ме заплашваше с пистолет, без да се представи — възрази Пуласки. — След като…

„Отдел за законов надзор". Райм никога не беше чувал за такова подразделение. Но в сложната система на Службата за национална сигурност организациите никнеха и изчезваха като гъби.

— Мислех, че сте служители на ССД.

— Имаме хора в ССД, но сме федерални служители.

„Какво, по дяволите, е правил Пуласки?" — запита се Райм. Радостта му, че вижда младия полицай жив, бързо се смени с раздразнение.

Новобранецът понечи отново да заговори, но Броктън го накара да замълчи. Райм обаче се сопна:

— Оставете го да говори.

Броктън се подвоуми. Очите му излъчваха спокойствие, което подсказваше, че каквото и да каже Пуласки или който и да е друг, това ни най-малко не го засяга. Накрая кимна.

Новобранецът разказа на Райм как се е срещнал с Уиткъм, като се е надявал той да му помогне за освобождаването на Джени от ареста. Уиткъм поискал да саботира разследването на обект 522, после, след като той отказал, го заплашил с оръжие. Пуласки ударил Уиткъм в лицето с ръкохватката на пистолета си.

Райм гневно погледна Броктън и Глен:

— Защо се бъркате в разследването ни?

Броктън явно едва сега забеляза, че Райм е парализиран, но бързо се абстрахира от това. Заяви спокойно:

— Опитахме по по-деликатен начин. Ако полицай Пуласки се беше съгласил, нямаше да се наложи да използваме такива мерки… Това разследване причини главоболия на много хора. През цялата тази седмица трябваше да имам срещи с хора от Конгреса и Министерството на правосъдието. Наложи се да отменя всичко и да се върна тук, за да се оправям с тази проклета каша… Така, информацията за това, което ще ви кажа, не трябва да излиза от тази стая. Разбрахме ли се?

Райм неохотно потвърди, Купър и Пуласки — също.

— Отделът за законов надзор анализира рисковете и осигурява охрана на частни компании, които са евентуални цели за терористи. Това са фирми, важни за инфраструктурата на страната. Нефтени и авиационни компании, банки. Информационни доставчици като ССД. Имаме внедрени агенти в тях.

Сакс бе казала, че Броктън прекарвал много време във Вашингтон. Това обясняваше защо.

— Защо тогава лъжете? Защо се представяте за служители на ССД? — измърмори Пуласки.

Райм никога не беше виждал младежа ядосан. Сега явно кипеше от гняв.

— Не искаме да се набиваме на очи — обясни Броктън. — Разбирате защо нефтопроводите, фармацевтичните компании и заводите за преработка на хранителни продукти са примамливи цели за терористите. Замислете се обаче какво може да се направи с информацията, която се съхранява в ССД. Ако компютрите им се развалят, цялата икономика ще рухне. А какво ще стане, ако терористи се доберат до информация за навиците на изтъкнати политици и бизнесмени и други лични данни, които се пазят в „Инър-съркъл"?

— Вие ли подменихте резултатите от изследването за наркотици на Лон Селито?

— Не, трябва да го е направил вашият заподозрян… този Пет-двайсет и две — отговори инспектор Глен. — Той стои и зад арестуването на съпругата на полицай Пуласки.

— Защо искате да прекратите разследването? — измърмори Пуласки. — Не разбирате ли колко е опасен този човек?

Говореше на Марк Уиткъм, но заместник-началникът на Отдела за законов надзор още стоеше с поглед, забит в земята, и мълчеше.

— Според нашите изследвания той е еднодневка — отговори Глен.

— Какво?

— Аномалия. Случайно явление — поясни Броктън. — ССД анализира ситуацията. Профилът и прогнозирането ни показаха, че е възможно такъв социопат да се възползва от информацията ни. Но скоро ще престане с това, което прави. Просто ще се откаже.

— Да, но още продължава да го прави, нали?

— Така е. Но ще престане. Програмите никога не грешат.

— Ще сгрешат, ако бъде убит още някой.

— Трябва да сме реалисти. Да преценим плюсовете и минусите. Не можем да допуснем да се разчуе колко важна е ССД като мишена за терористи. И не можем да издаваме с какво се занимава Отделът за законов надзор на Службата за национална сигурност. Трябва да запазим тази информация в тайна, доколкото може. Едно разследване на убийство ще извади всичко наяве.

Глен се намеси:

— Ако искаш да работиш с конвенционалните методи, Линкълн, няма проблем. Веществени улики, свидетели… Но не трябва да намесвате ССД. Тази пресконференция беше огромна грешка.

— Говорихме с Рон Скот в кметството, говорихме с Джо Малой. Те се съгласиха.

— Е, не сте говорили с подходящите хора. Това влоши отношенията ни със ССД. Андрю Стърлинг не е длъжен да ни помага с информация, нали разбираш?

Говореше като собственика на фирмата за обувки, уплашен да не разсърди Стърлинг и ССД.

Броктън добави:

— Така, значи… трябва да съобщите, че убиецът не е получил информацията от ССД. Само това искаме.

— Разбирате ли, че Джоузеф Малой беше убит заради ССД и „Инър-съркъл"?

Лицето на Глен стана сериозно. Той въздъхна:

— Съжалявам за това. Много съжалявам. Но той беше убит при изпълнение на служебния си дълг. Трагично е. Но това е полицейската професия.

Трябва да съобщите… само това искаме…

— Така — поде Броктън. — ССД вече не е част от разследването ви. Разбрано?

Райм кимна мрачно.

Глен даде знак на агента от ФБР:

— Можеш да го освободиш.

Агентът свали белезниците на Пуласки, който се изправи и разтърка китките си.

— Върнете Лон Селито на работа и освободете жената на Пуласки — каза Райм.

Глен погледна Броктън, който поклати глава:

— Ако го направим на този етап, би означавало да признаем, че за престъпленията е използвана информация от ССД. Засега ще трябва да изчакаме.

— Това са глупости. Знаете, че Лон Селито никога не е вземал наркотици.

— Това ще се изясни в хода на разследването — успокои го Глен. — Ще изчакаме всичко да си мине по стандартния ред.

— Не, мамка му! Според информацията, която убиецът е вкарал в системата, той вече е виновен. Също и Джени Пуласки. Записано е в досиетата им!

Инспекторът отговори спокойно:

— Засега ще трябва да остане така.

Федералните агенти и Глен излязоха.

— О, Марк! — извика Пуласки и Уиткъм се обърна. — Съжалявам.

Федералният агент примигна от изненада при това извинение и докосна превързания си нос.

— Съжалявам, че счупих само носа ти — добави Пуласки. — Проклет предател!

Виж ти, новобранецът имал кураж.

След като агентите си тръгнаха, Пуласки се опита да се обади на жена си, но не успя да се свърже. Гневно затвори телефона.

— Казвам ти, Линкълн, не ме интересува какво казват, няма да се откажа.

— Не се тревожи. Продължаваме, както и досега. Мен не могат да ме уволнят — нали съм цивилен. Могат да уволнят само теб и Мел.

— Аз всъщност… — измънка Купър.

— Спокойно, Мел. Все пак имам някакво чувство за хумор, каквото и да си мислят някои. Никой няма да разбере какво правим… освен ако новобранецът не пребие още някой федерален агент, разбира се. Така, започваме с Робърт Карпентър, онзи клиент на ССД. Искам да го разнищите. Веднага.

42

Значи аз съм 522.

Чудя се защо са избрали този номер. Майра 9834 не беше петстотин двайсет и втората ми жертва (каква възбуждаща мисъл!). Това число не се съдържаше в никой от адресите на жертвите… Чакай! Датата. Разбира се. Тя умря в неделя — двайсет и вторият ден на петия месец — и тогава са започнали разследването срещу мен.

Значи за тях аз съм едно число. Номерирали са ме. Чувствам се поласкан. Вече приключих по-голямата част от проучването си и сега съм в моя Килер. Работният ден е свършил, хората се прибират вкъщи, излизат на ресторант или да се видят с приятели. Но това е хубавото на данните — те никога не спят и войниците ми могат да нанесат удар върху живота, на когото поискам, когато реша, където избера.

В момента искам да прекарам още няколко минути със семейството на Прескът, преди да започна атаката. Полицията скоро ще постави охрана на домовете на моите врагове и семействата им… Но те не разбират същността на моите оръжия. Клетият Джоузеф Малой ми даде предостатъчно материал за работа.

Например детектив Лоренцо — или Лон — Селито (положил е огромни усилия да скрие истинското си първо име) вече е отстранен от работа, но го чака още. Онзи нещастен случай преди няколко години, когато един престъпник е бил убит при арест… сега ще се появят нови улики, показващи, че заподозреният не е бил въоръжен — свидетелят е излъгал. Майката на убитото момче ще чуе за това. Освен това ще изпратя писма с расистки изявления по негов адрес в няколко Интернет сайта на десни екстремисти. После ще замеся и преподобния Ал — това ще е умъртвяващият ми удар. Горкичкият Лон може дори да полежи в затвора.

Проверих и спретнатите лица на Селито. Понякога си мисля за сина от първата му жена, който сега е тийнейджър. Някое обвинение в употреба на наркотици може би. Какъвто бащата, такъв и синът. Хубаво ще се получи.

Онзи поляк, Пуласки… е, в крайна сметка ще успее да убеди имиграционните власти, че жена му не е терористка или нелегална емигрантка. Но как ли ще се изненадат, когато свидетелството за раждане на детето им се изгуби и друго семейство, чието бебе е изчезнало от болницата преди една година, реши, че момченцето на Пуласки може да е тяхното? Ако не друго, дребосъкът ще обикаля социалните институции с месеци, докато нещата се изяснят. Това може да му причини трайни увреждания. (Както знам от личен опит.)

После идват Амелия 7303 и този Линкълн Райм. Е, за да си подобря малко настроението, Роуз Сакс, на която другия месец й предстои операция на сърцето, ще изгуби здравната си осигуровка… хъм, мисля, че мога да я изкарам фалшива.

Амелия 7303 вероятно е бясна заради колата си, но чакай само да научи истинската лоша новина — че без да усети, е натрупала огромен дълг. Може би за двеста хиляди долара или там някъде. С почти убийствена лихва.

Това обаче са само ордьоврите. Научих, че бившият й приятел лежи в затвора за отвличане, нападение, кражби и изнудване. Ще се появят нови свидетели, които ще изпратят анонимни писма, твърдящи, че тя също е била замесена и крие голяма част от откраднатото в гаража на майка си, където ще подхвърля някои неща, преди да се обадя във Вътрешния отдел.

Може да отхвърли обвиненията — все пак е минала давност — но ще се вдигне шум и това ще съсипе репутацията й. Благодаря ти, свобода на пресата! Бог да пази Америка…

Смъртта е един вид транзакция, която можеш да използваш, за да забавиш преследвачите си, но несмъртоносната тактика може да бъде също толкова ефективна и според мен е много пo-елегантна.

Колкото до този Линкълн Райм… Хъм, там положението е интересно. Разбира се, беше голяма грешка да избера братовчед му за изкупителна жертва. Но в интерес на истината, бях проверил всички спретнати лица около Артър 3480 и не попаднах на никаква информация за братовчед му. Много интересно. Роднини са, а от десет години не поддържат връзка.

Допуснах грешка, като разбудих звяра. Той е най-трудният противник, с който съм се сблъсквал. Спря ме, когато отивах у Леон 6832; дори почти ме хвана на местопрестъплението, което никой досега не е успявал. И според онова, което чух от Малой, преди да издъхне, постоянно напредвал в разследването.

Разбира се, и за него имам план. В момента не мога да използвам „Инър-съркъл" — трябва да внимавам — но статиите в пресата и други източници на информация са достатъчно показателни. Проблемът, разбира се, е как да съсипя живота на човек като Райм, който вече е съсипан физически. Накрая ми хрумна решение. Ще унищожа някого, който е спретнат с него и от когото той е зависим. Болногледачът на Райм, Том Рестън, ще бъде следващата ми цел. Ако младежът умре — по особено неприятен начин, Райм едва ли ще се възстанови много лесно от шока. Разследването ще замре; никой няма да може да го води, както го води той.

Ще натоваря Том в багажника си и ще отидем в друг склад. Там ще се позабавлявам с бръснача „Крузиъс Брадърс". Ще запиша всичко с камера и ще изпратя файла на Райм. Като опитен криминолог, какъвто изглежда, ще трябва да изгледа внимателно целия запис, за да търси улики. Ще трябва да го гледа отново и отново.

Гарантирам, че това ще го направи неспособен да води разследването, а може би и изобщо да работи повече.

Отивам в стая три на моя Килер и вземам една от видеокамерите си. Наблизо има и батерии. От стая две вземам бръснача, прибран в стара кутия. По острието още има кафява коричка от засъхнала кръв. Нанси 3470. Преди две години. (Неотдавна съдът отхвърли последната молба за обжалване на убиеца й, Джейсън 4971, с мотиви, че уликите са били фалшифицирани — твърдение, което дори адвокатът му сигурно би обявил за смешно.)

Острието е затъпено. Спомням си, че срещнах известно съпротивление от ребрата на Нанси 3470. Мяташе се повече, отколкото бях очаквал. Няма значение. Малко ще поработя с едно от осемте ми колела за точене, после с кожения ремък и ще съм готов.

* * *

Възбудата от преследването зареждаше Амелия Сакс.

Уликите от двора й я бяха насочили по заплетена следа, но тя имаше предчувствието — извинявай Райм — че сегашният й план ще успее. Слезе от колата на Пам и бързо се приближи към къщата, където живееше следващият човек от списъка й, човек, от когото силно се надяваше да получи някаква информация за самоличността на обект 522.

Двата опита досега бяха неуспешни. Щеше ли да получи отговора от третия човек, с когото смяташе да говори? Замисли се, че обикалянето й из града много прилича на мародерско разравяне на стари гробове.

Вече притъмняваше и Сакс погледна адреса под една улична лампа, намери къщата и изкачи няколкото стъпала до входната врата. Тъкмо посягаше към звънеца, когато нещо започна да я безпокои.

Спря.

Дали беше от параноята, която чувстваше през целия ден? Дали от усещането, че я следят?

Тя бързо огледа наоколо — малкото минувачи, прозорците на близките жилищни сгради и магазинчета… Не видя обаче нищо подозрително. Никой не й обръщаше внимание.

Отново понечи да натисне звънеца, но отдръпна ръката си.

Нещо не беше както трябва…

Какво?

Сега разбра. Не беше проблемът в чувството, че някой я следи — проблемът беше в миризмата. Изведнъж си даде сметка какво надушва — плесен. Миришеше на плесен, цялата къща, пред която стоеше, издаваше тази миризма.

Дали беше съвпадение?

Сакс безшумно слезе по стълбите и заобиколи по калдъръмената пътека отзад. Сградата беше огромна — с тясна фасада, но дълга. Тя се приближи до един прозорец. Беше закрит с вестник. Огледа цялата задна страна на къщата и наистина, всички прозорци бяха облепени. Спомни си думите на Тери Добинс: И стъклата на прозорците сигурно са боядисани в черно или са облепени. Той иска да се изолира от външния свят…

Сакс бе дошла само да потърси информация — не беше възможно това да е къщата на обект 522, уликите не съвпадаха. Сега обаче бе сигурна, че са грешили — без съмнение това беше скривалището на убиеца.

Амелия посегна към телефона си, но изведнъж чу шум по пътеката отзад. Бързо се завъртя и посегна към пистолета си. Но преди да го хване, нещо я удари. Тя се блъсна в стената на къщата. Полузашеметена, падна на колене.

Задъхана, погледна нагоре и видя суровите очи на убиеца, ръждивото острие на бръснача, спускащ се към гърлото й.

43

— Команда, набери Сакс.

Телефонът й обаче се включи на гласова поща.

— По дяволите, къде е? Намерете я… Пуласки? — Райм се завъртя с инвалидната количка и погледна младежа, който говореше по телефона. — Какво става с Карпентър?

Младежът му даде знак да почака. След малко затвори.

— Най-накрая се свързах със секретарката му. Карпентър си е тръгнал рано, трябвало да свърши нещо. Вече сигурно се е прибрал вкъщи.

— Искам някой да отиде там. Веднага!

Мел Купър изпрати съобщение на Сакс по пейджъра, после се опита да се свърже с нея по джобния й компютър.

— Нищо.

Обади се още на няколко места и пак обяви:

— Не. Не мога да я намеря.

— Да не би Пет-двайсет и две да й е изключил телефона? Като нашето електричество?

— Не, казаха ми, че не е изключена. Апаратите й са дезактивирани — счупени или с извадени батерии.

— Какво? Сигурни ли са?

Страхът започна да го завладява.

Отвън се позвъни и Том отиде да отвори.

Лон Селито, с размъкната риза и запотено лице, влезе в стаята.

— Не могат да направят нищо, за да ме възстановят на работа. Ставало автоматично. Дори да си направя друг тест, ще бъда отстранен, докато не ме разследват. Проклети компютри. Обадих се в „Пъблик шуър". Казаха, че „щели да погледнат". Нали знаеш какво означава? — Погледна Пуласки. — Какво стана с жена ти?

— Още е в ареста.

— По дяволите!

— Обаче това не е всичко.

Райм разказа на Селито за Броктън, Уиткъм, Глен и Отдела за законов надзор към Службата за национална сигурност.

— Мамка им. Никога не съм чувал за такъв отдел.

— Искат да прекратим разследването, поне що се отнася до ССД. Има обаче по-голям проблем. Амелия е изчезнала.

— Какво?

— Така изглежда. Не знам какво е направила, след като се прибра вкъщи. Не се обади… Ох, Бога ми, нямаше ток, телефоните не работеха. Мел, провери гласовата поща. Може да се е обаждала.

Купър набра номера. Сакс наистина се беше обаждала. Казваше обаче само, че отива да провери една следа. Нищо повече. Искаше Райм да й се обади, за да му обясни.

Той тревожно затвори очи.

Следа…

Къде водеше? Към някой от заподозрените? Той погледна таблицата.

Андрю Стърлинг, президент, управителен директор: алиби — на Лонг Айлънд, проверено. Потвърдено от сина му; алиби за убийството в гробището (според присъствения лист е бил в офиса);

Шон Касъл, началник отдел „Маркетинг и продажби няма алиби;

Уейн Джилеспи, директор на Технически отдел: няма алиби;

Самюел Броктън, директор на отдел „Законов надзор": алиби — от хотела потвърждават, че е бил във Вашингтон;

Питър Арлонсо-Кемпър, директор „Личен състав": алиби — с жена си, потвърдено (пристрастна);

Стивън Шредер, главен техник, дневна смяна: бил е на работа (според присъствения лист);

Фарук Мамеда, главен техник, нощна смяна: няма алиби; алиби за убийството в гробището (според присъствения лист е бил в офиса);

Клиент на ССД(?): Робърт Карпентър (?);

Неизвестен извършител, работещ за Андрю Стърлинг (?);

„Бегача".

Дали следата беше свързана с някого от тях?

— Лон, отиди да провериш Карпентър.

— И какво да му кажа? „Добър ден, аз вече не съм полицай и нямам право да ви разпитвам, но бихте ли отговорили на въпросите ми, защото съм много точен пич"?

— Да, Лон, така му кажи.

Селито се обърна към Купър:

— Мел, дай ми значката си.

— Значката ми ли? — нервно попита лабораторният специалист.

— Няма да я повредя — измърмори дебелакът.

— Повече се притеснявам да не отстранят и мен от работа.

— Поне няма да съм единствен. — Селито прибра значката и взе адреса на Карпентър от Пуласки. — Ще ви се обадя да ви кажа какво е станало.

— Лон, внимавай. Пет-двайсет и две се чувства притиснат. Ще се опита да ни удари силно. И не забравяй, че…

— Че проклетият кучи син знае всичко — изръмжа той и излезе от лабораторията.

Райм забеляза, че Пуласки изучава дъската.

— Детективе?

— Какво?

— Мислех си нещо. — Той посочи таблицата с имената на заподозрените: — Алибито на Андрю Стърлинг. Той ми каза, че когато бил в Лонг Айлънд, се обадил на сина си, който бил на разходка в Уестчестър. Обадил му се от къщата си и това се вижда на разпечатката от телефонните му обаждания. Проверено е.

— Е, и какво?

— Ами, спомних си, че според него синът му отишъл до Уестчестър с влак. Но когато говорих с Анди, той каза, че отишъл с колата. — Младият полицай вдигна глава. — Има и още нещо, сър. Когато беше убит пазачът на гробището, проверих присъствените ведомости. Видях името на Анди. Беше излязъл веднага след Мигел Абрера, чистача. Секунди след него. Тогава не се замислих, защото Анди не беше заподозрян.

— Добре, но синът няма достъп до „Инър-съркъл" — отбеляза Купър, като кимна към таблицата на заподозрените.

— Според баща му няма. Но… — Пуласки поклати глава. — Вижте, Андрю Стърлинг беше толкова услужлив, че приемахме всичко, което ни каже, за чиста монета. Твърдеше, че никой друг освен хората от списъка няма достъп. Нямаме обаче информация от независим източник. Лично не сме проверили кой в действителност може да тегли данни от „Инър-съркъл".

— Да, Анди може да е ровил в компютъра на баща си и да е взел паролата му — съгласи се Купър.

— Действай, Пуласки. Добре, Мел, сега ти си най-старши. Събери специален отряд и го изпрати в къщата на Анди Стърлинг.

* Обработка The LasT Survivors: sqnka*

Дори най-точният прогностичен анализ, извършен от гениалния изкуствен мозък на „Екс-пектейшън", невинаги може да предскаже всичко.

Кой за милиони години би предвидил, че Амелия 7303, замаяна и с белезници на няколко метра от мен, ще дойде пред вратата ми?

Въпрос на късмет, трябва да отбележа. Тъкмо тръгвах за вивисекцията на Том, когато я забелязах през прозореца. Така е в моя живот — късметът компенсира мъчителното безпокойство.

Спокойно обмислям ситуацията. Добре, колегите й в полицията не ме подозират; дошла е само да ми покаже портрета на фоторобот, който намерих в джоба й заедно със списък с десет имена. Двете най-горе са задраскани. Аз съм щастливият номер три. Някой със сигурност ще дойде да ме попита за нея. Когато се появят, ще кажа: „Да, дойде, показа ми портрета и си тръгна." Толкова.

Извадих батериите на електронните й устройства и ги прибирам в съответните кутии. Хрумна ми да използвам нейния телефон, за да запиша последната, отчаяна агония на Том Рестън. Би било добра симетрия, много елегантно. Но тогава, разбира се, ще има доказателство, че е идвала при мен, а тя трябва да изчезне безследно. Ще я сложа да спи в мазето ми, при Карълайн 8630 и Фиона 4892.

Ще изчезне безследно.

Няма да е толкова прегледно, колкото би могло да бъде — ченгетата много ще се зарадват, ако намерят трупа — но за мен е добре.

Този път ще трябва да взема хубав трофей. Не само нокътче от моята Амелия 7303…

44

— Какво е положението? — нервно попита Райм.

Говореше с Пуласки, който бе на пет километра от къщата, у Андрю Стърлинг Младши в Горен Ийстсайд.

— Влязохте ли? Сакс там ли е?

— Не мисля, че Анди е убиецът, сър.

— Не мислиш? Той ли е, или не?

— Не, не е той.

— Обясни.

Пуласки разказа, че Анди Стърлинг наистина е излъгал за заниманията си в неделя, но не за да прикрие ролята си в убийството и изнасилването. Бе казал на баща си, че отива в Уестчестър да се разхожда сред природата, но в действителност беше пътувал с кола, както се бе изпуснал неволно пред младия полицай.

Поставен натясно пред двама полицаи от специалния отряд и Пуласки, смутеният младеж призна защо е излъгал баща си. Анди нямаше шофьорска книжка.

Приятелят му обаче имаше. Андрю Стърлинг може да беше номер едно сред доставчиците на информация в света, но не подозираше, че синът му е гей, и момчето така и не можеше да събере кураж да му каже.

Пуласки се обади на приятеля на Анди и той потвърди, че двамата са били извън града по време на убийството. От фирмата за електронно събиране на такси на магистралите също се получи потвърждение.

— Мамка му. Добре, връщай се тук, Пуласки.

— Слушам, сър.

* * *

Вървейки по тъмната уличка, Лон Селито си мислеше: „По дяволите, трябваше да взема и пистолета на Купър." Разбира се, да използваш чужда значка, когато те отстранят от работа, беше едно, но съвсем друго бе да носиш незаконно оръжие. Ако от Вътрешния отдел научеха, това вече нямаше да е леко провинение, а щеше да му навлече сериозни неприятности.

Така щеше да им даде пълни основания да го уволнят, дори разследването да покаже, че не е вземал наркотици.

Наркотици. Проклятие!

Той намери адреса, който търсеше — къщата на Карпентър в едно тихо кварталче на Горен Ийстсайд. Вътре светеше, но през прозорците не се виждаше никой. Отиде при главната врата и натисна звънеца.

Стори му се, че чува някого вътре. Стъпки. Изтропване на врата.

После нищо.

Селито инстинктивно посегна към хълбока си, където до вчера носеше оръжието си.

По дяволите!

Най-сетне завесата на едно странично прозорче се размърда. Вратата се отвори и Селито видя едър мъж със сресана назад коса. Той погледна незаконната му значка. Очите му проблеснаха плахо.

— Господин Карпентър…

Не успя да каже нещо повече, защото тревогата на човека се смени с гняв.

— Мамка му, мамка му! — закрещя Карпентър.

Лон Селито от години не беше участвал в схватка с престъпник и сега осъзна, че този човек лесно може да го пребие и да му пререже гърлото. Защо, по дяволите, не взе пистолета на Купър, пък каквото ще да става?

Оказа се обаче, че не Селито е причината за гнева на Карпентър.

Странно, но яростта му бе насочена към президента на ССД.

— Този мръсник Андрю Стърлинг го направи, нали? Той ли ви се обади? Иска да ме натопи за тия убийства, за които се говори напоследък. Ох, боже, какво ще правя? Вероятно вече съм в системата и „Уочтауър" е вкарала името ми в списъци из цялата страна. Ох, леле! Какъв идиот бях да се забърквам със ССД!

Селито се поуспокои. Прибра значката и попита дали може да поговорят вътре. Мъжът го пусна да влезе.

— Прав ли съм? — изръмжа домакинът. — Андрю ли стои зад всичко това?

Селито не отговори, само попита къде е бил по време на убийството на Малой.

Карпентър се замисли.

— Бях на среща.

Каза имената на няколко души от ръководството на една голяма банка, също и телефонните им номера.

— Ами в неделя следобед?

— С жена ми имахме гости. На ранен обяд.

Алиби, което лесно можеше да се провери.

Селито телефонира на Райм, за да му съобщи какво е научил. Купър каза, че ще провери алибитата. След като затвори, детективът отново се обърна към развълнувания Боб Карпентър.

— Той е най-отмъстителното копеле, с което съм работил — заяви домакинът.

Селито потвърди, че са получили името му от ССД. Когато чу това, Карпентър затвори очи за момент. Гневът му понамаля и се смени с възмущение.

— Какво каза за мен?

— Теглили сте информация за жертвите непосредствено преди престъпленията. Няколко убийства през последните месеци.

— Така става, когато Андрю се ядоса. Връща ти го тъпкано. Не съм предполагал, че ще стане така… — Мъжът се намръщи. — През последните месеци ли? Това теглене… кога е било последното?

— През последните две седмици.

— Тогава със сигурност не съм аз. От началото на март съм изключен от „Уочтауър".

— Изключен?

Той кимна:

— Андрю прекрати достъпа ми.

Телефонът на Селито иззвъня, беше Купър. Съобщи му, че двама от посочените са потвърдили алибито на Карпентър. Детективът накара компютърния специалист Родни Шарнек отново да провери данните от диска, който им беше донесъл Пуласки. Затвори телефона и попита Карпентър:

— Защо ви е блокирал?

— Ами, вижте, аз имам склад за данни и…

— Склад за данни?

— Съхраняваме информацията, която фирми като ССД обработват.

— Не е като склад, където се държи стока, така ли?

— Не, не. Това е компютърно депо. На сървъри в Ню Джърси и Пенсилвания. Както и да е, аз бях… е, може да се каже, че бях съблазнен от Андрю Стърлинг. Успешният му бизнес, толкова пари… Исках и аз да започна да добивам данни като ССД, не само да ги съхранявам. Смятах да си потърся своя ниша в пазара, в няколко бранша на икономиката, където ССД все още не са толкова силни. Не исках да се конкурирам с тях, не съм правил нищо незаконно.

Селито долови нотка на отчаяние в тези оправдания.

— Беше дребен бизнес. Но Андрю научи и блокира достъпа ми до „Инър-съркъл" и „Уочтауър". Заплаши, че ще ме съди. Опитах се да преговарям, но днес ме изгони. Прекрати окончателно достъпа ми. Наистина не съм направил нищо лошо. — Гласът му затрепери. — Само си гледах бизнеса…

— Мислите, че Стърлинг е подправил файловете, за да излезе, че вие сте убиецът, така ли?

— Някой в ССД го е направил.

„За нас най-важното е, че Карпентър не е убиецът и само си губим времето" — помисли си Селито.

— Нямам повече въпроси. Приятна вечер.

Карпентър явно съжали за поведението си. От гнева му вече нямаше и следа. Изражението му издаваше отчаяние, дори — замисли се Селито — страх.

— Вижте, господин полицай, не искам да останете с погрешно впечатление. Изказах се твърде необмислено. Не твърдя, че Андрю го е направил. Бях ядосан. Но това е необмислена реакция. Няма да му кажете, нали?

Когато си тръгна, детективът хвърли един поглед назад. Бизнесменът изглеждаше, сякаш всеки момент ще заплаче.

* * *

Още един заподозрян изпадаше от списъка.

Първо Анди Стърлинг. Сега Робърт Карпентър. Купър бе проверил алибитата на бизнесмена, които потвърждаваха, че той не е обект 522. След като се върна в лабораторията, Селито веднага телефонира на Родни Шарнек, който обеща да провери къде е грешката. Обади се след десет минути.

— Хе. Опа…

Райм въздъхна:

— Казвай.

— Ами, Карпентър наистина е изтеглил достатъчно списъци, от които би могъл да събере информация за жертвите, но го е направил в течение на две години. Все като част от законни маркетингови кампании. И наистина от март не е теглил нищо.

— Нали преди това каза, че е теглил информацията непосредствено преди убийствата.

— Така е според списъка. Само че метаданните показват, че някой в ССД е променил данните. Например Карпентър е изтеглил информацията за братовчед ви преди близо две години.

— Значи някой в ССД иска да насочи вниманието ни към Карпентър.

— Да.

— Сега, големият въпрос: Кой, по дяволите, е подменил данните? Той е Пет-двайсет и две.

— В метаданните няма друга кодирана информация — отговори компютърният експерт. — Логовете на администратора и рутера не са…

— Достатъчно е да кажеш просто „не". Това ли е отговорът?

— Да.

— Сигурен ли си?

— Да.

— Благодаря — измърмори Райм и затвори.

Синът на Стърлинг беше невинен, Карпентър — също…

„Къде си, Сакс?"

Райм се сепна. Почти бе използвал малкото й име в мислите си. Но между тях имаше негласно споразумение да се обръщат един към друг само по фамилия. Иначе носеше лош късмет. Сякаш можеше да стане по-лошо.

— Линк. — Селито посочи списъка на заподозрените. — Единственото, което мога да направя, е да проверя всичките. Сега.

— Как смяташ да го направим, Лон? Имаме един инспектор, който изобщо не иска такова разследване да съществува. Как можем…

Изведнъж замълча и се втренчи в профила на обект 522 на дъската.

Погледна досието на братовчед си върху рамката за прелистване.

Личен живот

Досие 1А. Предпочитани стоки

Досие 1В. Предпочитани услуги

Досие 1C. Пътувания

Досие 1D. Медицински данни

Досие 1Е. Развлечения

Финанси/Образование/Кариера

Досие 2А. Образование

Досие 2В. Работа, доходи

Досие 2С. финансово състояние, кредити и платежоспособност

Досие 2D. Предпочитани бизнеспродукти и услуги

Официални/Съдебни данни

Досие ЗА. Жизнени характеристики

Досие ЗВ. Гласоподавателна регистрация

Досие ЗС. Съдебна история

Досие 3D. Криминално досие

Досие ЗЕ. Законов надзор

Досие 3F. Имиграция и натурализация

Информацията, която се съдържа тук, е собственост на „Стратеджик Системс Дейтакорп, ООД (ССД). Използването й е регулирано от Лицензионното споразумение между ССД и Клиента, дефиниран в Договора за обслужване. ©„Стратеджик Системс Дейтакорп", ООД. Всички права запазени.

Райм набързо прегледа досието. Погледна другите документи, закачени на белите дъски. Нещо не беше както трябва.

Отново телефонира на Шарнек.

— Родни, кажи ми… Какво място на диска заема файл от трийсет страници? Като досието от ССД, което сега е пред мен.

— Хе. Досие. Само текст, предполагам.

— Да.

— Ако е в архива, значи трябва да е компресиран. Да кажем… двайсет и пет килобайта. Най-много.

— Това е доста малко, нали?

— Хе. Като пръдня в урагана от данни.

Райм завъртя очи при това сравнение.

— Имам още един въпрос.

— Хе. Казвай.

* * *

Главата й пулсираше от болка, устните й кървяха от удара в стената на къщата.

След като допря бръснача до гърлото й, убиецът взе пистолета й и я завлече през вратата на мазето в предната част на къщата, съвременно обзаведена в строг стил, наподобяващ черно-белия декор в ССД.

После я блъсна през една врата в задната част на хола.

По ирония се оказа, че това е килер. Убиецът я избута между някакви дрехи, миришещи на застояло, и отвори друга врата на задната стена, вкара я вътре и й взе радиостанцията, телефона, ключовете и сгъваемото ножче от задния джоб на панталоните. Завлече я при един радиатор между високи купчини стари вестници и я закопча с белезници за студената метална тръба. Тя се огледа. Мястото беше раят на вещомана — влажно, мрачно, вонящо на старо, на застояло и пълно с повече боклук и вехтории, отколкото бе виждала някога на едно място. Убиецът занесе нещата й на голямо бюро, отрупано с какво ли не. Със собствения й нож започна, да разглобява мобилния й телефон. Работеше прилежно, наслаждаваше се на всяка част, която вадеше, сякаш правеше дисекция.

Обект 522 все още седеше на бюрото и пишеше нещо на компютъра. Беше заобиколен от огромни купчини вестници, цели кули от сгънати хартиени пликчета, кибритени кутийки, стъклени съдове, кутии с надписи „Цигари", „Копчета", „Кламери", стари бирени и консервени кутии от шейсетте и седемдесетте, препарати за чистене. Стотици други опаковки.

Тя обаче не се интересуваше толкова от колекцията. Ужасено размишляваше как ги бе измамил. Обект 522 изобщо не беше някой от техните заподозрени. Оказваше се, че са грешили, като подозираха нахаканите мениджъри, техниците, клиентите, някой хакер или въображаем наемник на Андрю Стърлинг, вършещ черната работа за фирмата.

При все това беше служител на ССД.

Защо, по дяволите, не се беше досетила за най-очевидното?

Пет-двайсет и две бе служителят от охраната, който я беше завел в хранилищата в понеделник. Сакс си спомняше табелката с името му. Джон. Фамилията му беше Ролинс. Сигурно я бе видял да идва с Пуласки във фоайето на ССД в понеделник и бързо беше предложил услугите си да ги заведе до кабинета на Стърлинг. После се беше навъртал навън, за да научи повече. А може би дори предварително е знаел, че ще отидат, и бе уредил той да бъде на смяна тази сутрин.

Човекът, който знае всичко…

Докато я развеждаше из „Сивата скала", тя трябваше да се досети, че служителите от охраната имат достъп до всички хранилища и Приемния център. Спомни си, че когато човек влезе в хранилищата, вече няма нужда от парола, за да се включи в „Инър-съркъл". Все още не можеше да си обясни как е успял да изнесе дискове с информация за жертвите си — въпреки претърсването на излизане — но някак го беше направил.

Тя присви очи, като се надяваше болката в главата й да понамалее. Не се получи. Погледна стената пред бюрото, където висеше някаква картина — много реалистичен семеен портрет. Разбира се — платното на Харви Прескът, заради което беше убил Алис Сандърсън и бе уличил невинния Артър Райм.

Когато зрението й най-после се нагоди към сумрака, Сакс се зае да огледа по-добре врага. Не му беше обърнала особено внимание, докато я развеждаше из ССД. Сега обаче го виждаше ясно — слаб, блед, малко безличен, но с хубави черти. Хлътналите му очи се движеха бързо, пръстите му бяха много дълги, ръцете — силни.

Убиецът усети, че го наблюдават. Обърна се и я погледна. Пак се обърна към компютъра и продължи да пише трескаво. На пода бяха натрупани още десетина клавиатури, повечето — счупени или с изтъркани клавиши. Безполезни за всеки друг освен за него. Обект 522, разбира се, не беше способен да ги изхвърли. Наоколо имаше хиляди бележници, изписани с дребен, равен почерк — от тях явно бяха хартиените частици, които бяха намерили на едно от местопрестъпленията.

Миризмата на непрани дрехи и спално бельо беше нетърпима. Сигурно толкова бе свикнал с вонята, че не му правеше впечатление. А може би му харесваше.

Сакс затвори очи и облегна главата си на една купчина вестници. Невъоръжена, безпомощна… Какво можеше да направи? Ядосваше се на себе си, че не е оставила на Райм съобщение с повече информация къде отива.

Безпомощна…

Изведнъж се сети нещо. Девизът на цялото разследване: Информацията е сила.

„Добре, извлечи някаква информация, по дяволите! — помисли си. — Узнай нещо за него, което да можеш да използваш като оръжие. Мисли!"

Джон Ролинс, служител от охраната на ССД… Това име не й говореше нищо. Не го беше срещала никъде по време на разследването. Каква беше връзката му със ССД, с престъпленията, с данните?

Сакс заоглежда тъмното помещение, замаяна от количеството боклук, което виждаше.

Примеси…

„Съсредоточи се. Не бързай."

Нещо в другия край на помещението привлече вниманието й. Една от колекцията му: огромна купчина карти за лифтовете в различни скикурорти.

Вейл, Копър Маунтин, Брекинридж, Бийвър Крийк.

Възможно ли беше?

Добре, струваше си да опита.

— Питър — уверено каза тя, — трябва да поговорим.

Когато чу името, той се сепна и я погледна. За момент очите му проблеснаха неуверено. Изглеждаше, сякаш неочаквано е получил плесница.

Да, оказа се права. Джон Ролинс беше — какво друго? — фалшиво име. В действителност това бе Питър Гордън, известният ловец на данни, който беше умрял… или по-скоро беше инсценирал смъртта си, след като ССД присъединила фирмата, за която работел в Колорадо преди няколко години.

— Чудехме се как си инсценирал смъртта си. Как успя да фалшифицираш ДНК-данните?

Той спря да пише на компютъра, загледа се в картината. След няколко минути каза:

— Не е ли това най-странното свойство на данните? Как им вярваме, без да се замисляме. — Обърна се към нея. — Щом компютърът казва, приемаме, че е вярно. Ако пък и божеството ДНК потвърждава, значи със сигурност е истина. Няма какво повече да се каже. Край.

Сакс продължи:

— Значи ти — Питър Гордън — изчезваш. Полицията намира колелото ти и разложен труп с твоите дрехи. Животните не са оставили много. Вземат проби от косми и слюнка от къщата ти. Да, ДНК съвпада. Няма никакво съмнение. Ти си мъртъв. Но космите и слюнката, които са намерили в банята ти, не са били твоите, нали? Взел си косми от човека, когото си убил, и си ги оставил в къщата си. Изтъркал си зъбите му със своята четка за зъби, нали?

— И оставих малко кръв по едно ножче за бръснене. Вие в полицията много обичате кръвта.

— Кого уби тогава?

— Някакъв младеж от Калифорния. Пътуваше на автостоп по 1-70.

„Дръж го в напрежение. Информацията е единственото ти оръжие. Използвай я!"

— Едно само не можахме да си обясним, Питър. Защо го направи? За да саботираш сливането на ССД и „Роки Маунтинс Дейта"? Или има още нещо?

— Да ги саботирам ли? — удивено прошепна той. — Нищо не разбираш. Когато Андрю Стърлинг и хората му дойдоха в „Роки Маунтин" и поискаха да я присъединят към ССД, аз събрах всякакви данни, каквито намерих за него и компанията му. Това, което открих, беше смайващо! Андрю Стърлинг е Бог. Той е бъдещето на информацията, което означава, че е бъдещето на обществото. Беше способен да открие данни, които дори не подозирах, че съществуват, и да ги използва като оръжие, като лекарство, като светена вода. Аз трябваше да участвам в онова, което правеше.

— Аха, но не можеше да станеш ловец на данни за ССД. Заради плановете ти. Заради… другото, което колекционираш? И начина, по който живееш.

Сакс кимна към боклуците в стаята.

Лицето му помръкна, очите му се разшириха.

— Исках да съм част от ССД. Мислиш ли, че не исках? Ох, на какви места можех да отида! Но не ми е било писано. — Замълча, после махна към колекциите си. — Да не мислиш, че сам съм си избрал да живея така? Мислиш ли, че ми харесва? — Беше прегракнал, задъхваше се. Леко се усмихна. — Не, животът ми трябва да е вън от обсег. Само така мога да оцелея. Вън. От. Обсег.

— Затова си инсценирал смъртта си и си откраднал чужда самоличност. Присвоил си името и социалноосигурителния номер на някого, който е умрял.

Лицето му вече не издаваше емоция.

— Да, едно дете. Джонатан Ролинс, тригодишен, от Колорадо Спрингс. Много е лесно да си смениш името. Маниаците по оцеляването го правят редовно. Има книги на тази тема… — Усмихна се леко. — Само не забравяй винаги да ги плащаш в брой.

— После си постъпил в охраната. Но нямаше ли опасност някой в ССД да те познае?

— Не се бях срещал с никого от компанията лично. Това е чудото на този занаят. Можеш да събираш данни, както си седиш спокойно в собствения си Килер.

Изведнъж замълча. Изглеждаше смутен, дали наистина бяха свързали Ролинс с Питър Гордън? Дали нямаше да дойде друг, който да провери по-внимателно следата? Явно реши, че не може да рискува. Гордън грабна ключовете от колата на Пам. Реши да я скрие. Погледна устройството за автоматично заключване.

— Боклук. Няма радиочип. Но всеки сканира регистрационните номера в наши дни. Къде си паркирала?

— Мислиш ли, че ще ти кажа?

Той сви рамене и излезе.

Стратегията й се оказа успешна. Беше се добрала до информация и успя да я използва. Не беше много, разбира се, но поне бе спечелила време.

Достатъчно ли беше обаче, за да изпълни онова, което бе замислила — да извади ключа от белезниците, скрит дълбоко в джоба й?

45

— Слушайте. Партньорката ми изчезна. И трябва да видя някои файлове.

Райм говореше с Андрю Стърлинг по видеовръзка.

Президентът на ССД беше в спартанския си кабинет в „Сивата скала". Седеше абсолютно изправен на твърд дървен стол, по ирония наподобявайки скованата поза на Райм в инвалидната количка. Стърлинг отговори тихо:

— Сам Броктън е говорил с вас. Инспектор Глен също.

Гласът му не издаваше нито следа от безпокойство.

Никаква емоция, любезната усмивка беше като нарисувана на лицето му.

— Искам да видя досието на партньорката ми. Полицайката, която идва при вас. Амелия Сакс. Цялото й досие.

— Какво имате предвид под „цяло", капитан Райм?

Криминологът забеляза, че Стърлинг използва званието му от полицията, което не беше известно на повечето хора.

— Знаете какво имам предвид.

— Не, не знам.

— Искам да видя досие ЗЕ — „Законов надзор".

Кратко колебание.

— Защо? Там няма нищо интересно. Малко правна информация. Стандарти по Закона за личната тайна.

Стърлинг лъжеше. От поалифорйийската агентка Кейтрин Данс Райм бе получил някакви познания по кинесика — тълкуване на жестовете и мимиките — анализиране на човешките реакции. Колебанието, преди някой да отговори, обикновено е признак на неискреност, защото човекът се опитва да измисли правдоподобен, но лъжлив отговор. Хората говорят бързо, когато казват истината — няма нужда да измислят.

— Защо тогава не искате да го видя?

— Просто няма смисъл да… Няма да ви помогне с нищо.

Пак лъжа.

Зелените очи на Стърлинг бяха спокойни. Той само веднъж отмести леко поглед и Райм се досети, че погледна към мястото, на което Рон Пуласки би трябвало да се вижда на екрана му (младият полицай стоеше в дъното на лабораторията, зад криминолога).

— Тогава ми отговорете на един въпрос.

— Да?

— Преди малко говорих с един компютърен специалист от полицията. Попитах го колко е голямо досието на братовчед ми.

— Да?

— Каза, че трийсет страници текст би трябвало да заемат около двайсет и пет килобайта памет.

— И аз съм загрижен като вас за партньорката ви, но…

— Силно се съмнявам. Сега ме изслушайте.

Стърлинг само вдигна едната си вежда вместо отговор. Райм продължи:

— Едно обичайно досие съдържа двайсет и пет килобайта информация. Във вашата брошура обаче пише, че имате над петстотин петабайта данни. Това е толкова много, че повечето хора не могат да си го представят.

Другият мъж мълчеше.

— Ако всяко досие се събира средно на двайсет и пет килобайта, базата с данни за всеки човек на Земята ще заема около сто и петдесет милиарда килобайта, максимум. „Инър-съркъл" обаче съдържа над петстотин трилиона килобайта. Какво има в останалата част от „Инър-съркъл", Стърлинг?

Пак колебание.

— Ами, много неща… Графики и снимки. Те заемат много памет. Административни данни например.

Лъжа.

— И обяснете ми защо изобщо някой трябва да има досие „Законов надзор"? Кой с какво „надзирава"?

— Следим да се спазват изискванията на закона.

— Стърлинг, ако досието не дойде в компютъра ми до пет минути, ще се обадя в „Таймс" и ще им разкажа как фирмата ви помага и прикрива престъпник, който използва информацията ви, за да планира изнасилвания и убийства. Хората от Отдела за законов надзор във Вашингтон няма да ви спасят от тези заглавия. А съм сигурен, че ще излязат на първите страници.

Стърлинг просто се изсмя, лицето му излъчваше спокойствие.

— Това никога няма да стане. Довиждане, капитане.

— Стърлинг…

Образът изчезна.

Райм затвори очи за момент. Приближи се с количката до дъските с таблиците на уликите и списъка със заподозрените. Вгледа се в думите с почерците на Том и Сакс, някои надраскани набързо, други — грижливо изписани.

Не виждаше отговор.

„Къде си, Сакс?"

Знаеше, че тя живее на ръба, че не можеше да я накара да избягва опасните ситуации, които като че ли я привличаха. Но беше бесен, че е тръгнала да проверява следа без подкрепление.

— Линкълн? — тихо заговори Рон Пуласки.

Райм погледна младия полицай, който с необичайно хладен поглед се взираше в снимките на мъртвата Майра Уайнбърг.

— Какво?

Младежът се обърна към криминолога:

— Имам една идея.

* * *

Лицето на Уиткъм, с превързан нос, изпълни екрана.

— Ти можеш да теглиш информация от „Инър-съркъл", нали? — хладно попита Пуласки. — Каза, че нямаш достъп, но имаш.

Заместник-началникът на Отдела за законов надзор въздъхна.

— Да — отвърна след няколко секунди.

За момент погледна към камерата, но бързо отмести очи.

— Марк, имаме проблем. Трябва да ни помогнеш.

Пуласки разказа за изчезването на Сакс и подозренията на Райм, че досието й „Законов надзор" в ССД може да им помогне да я намерят.

— Какво има в досието?

— Досие „Законов надзор"? — прошепна Марк Уиткъм. — Достъпът до тях е абсолютно забранен. Ако ме хванат, мога да отида зад решетките. А пък какво може да направи Стърлинг… ще е по-лошо от затвор.

Пуласки се сопна:

— Излъгахте ни и умряха хора. — Добави по-меко: — Ние сме на страната на добрите, Марк. Помогни ни. Не позволявай още някой да пострада. Моля те.

Замълча и тишината се проточи.

„Браво, новобранец" — помисли си Райм, който в този разговор бе доволен да бъде само слушател.

Уиткъм се намръщи. Огледа се, погледна към тавана. Дали се боеше от подслушвателни устройства и камери? — почуди се Райм. Така изглеждаше, защото заговори припряно:

— Пиши. Нямаме много време.

— Мел! Ела бързо. Влизаме в системата на ССД. В „Инър-съркъл".

— Така ли? Охо, не звучи добре. Първо Лон ми взима значката, сега това.

Специалистът бързо отиде на компютъра до Райм. Уиткъм каза Интернет адрес и Купър го въведе. На екрана се появи съобщение, че са влезли в контакт с вътрешния сървър на ССД. Уиткъм му продиктува временно потребителско име и след кратко колебание — три дълги пароли от случайно подредени символи.

— Изтегли програмата за разкодиране в центъра на екрана и натисни „ИЗПЪЛНИ".

Купър го направи и на монитора се отвори нов прозорец:

Добре дошъл, НГХ0235, моля въведете (1) 16-цифрения ССД-код на субекта или (2) страната и номера на паспорта на субекта, или (3) името на субекта, настоящото му местожителство, социалноосигурителния и телефонния му номер.

— Въведете информацията на човека, който ви интересува.

Райм продиктува данните на Сакс и на екрана се появи нов прозорец: Потвърдете достъпа до досие „Законов надзор Да/Не.

Купър натисна „Да" и се появи ново съобщение, приканващо го да въведе още една парола.

След още един поглед към тавана Уиткъм попита:

— Готови ли сте?

Сякаш щеше да се случи нещо много важно.

— Да, готови сме.

Уиткъм продиктува още една шестнайсетцифрена парола. Купър я въведе и натисна клавиша за нов ред.

Екранът започна да се изпълва с текст и криминологът прошепна:

— Боже мой!

Малко бяха нещата, които можеха да изненадат Линкълн Райм.

ПОВЕРИТЕЛНО

ПРИТЕЖАВАНЕТО НА ТОВА ДОСИЕ ОТ КОГОТО И ДА БИЛО, НЕРАЗПОЛАГАЩ С РАЗРЕШИТЕЛНО ОТ НИВО А-18 ИЛИ ПО-ВИСОКО, Е НАРУШЕНИЕ НА ФЕДЕРАЛНИТЕ ЗАКОНИ

Досие „Законов надзор"

ССД-номер на субекта: 7303-4490-7831-33478

Име: Амелия X. Сакс

Страници: 478

Кликнете на темата, която искате да разгледате.

Забележка: За архивираните материали може да се наложи да изчакате до пет минути.

ПРОФИЛ

* Име/Прякори/Псевдоними

* Социалноосигурителен номер

* Сегашен адрес

* Сателитна карта на сегашния адрес

* Предишни адреси

* Гражданство

* Раса

* Произход

* Националност

* Физическо описание/отличителни белези

* Биометрични данни

Снимки

Видеоматериали

Пръстови отпечатъци

Отпечатъци от стъпалото

Сканиране на ретината

Сканиране на ириса

Особености на походката

Сканиране на лицето

Особености на гласа

* Тъканни проби

* Медицински картон

* Политическа ориентация

* Професионални организации

* Клубове/сдружения по интереси

* Религия

* Военно досие

Служба/освобождаване

Годност за военна служба

Годност за Националната гвардия

Владеене на оръжия

* Дарения

Политически

Религиозни

Медицински

За благотворителни организации

За медии

Други

* Психологически/психиатричен профил

* Профил по метода на Майерс-Бригс

* Сексуална ориентация

* Хоби/интереси

* Клубове/организации

СПРЕГНАТИ ЛИЦА

* Брак

* Интимни връзки

* Деца

* Родители

* Братя и сестри

* Баба и дядо (от страна на бащата)

* Баба и дядо (от страна на майката)

* Други роднини по пряка линия (живи)

* Други роднини по пряка линия (починали)

* Роднини по съребрена линия

* Съседи

Сегашни

През последните няколко години (архивирано, отварянето може да се забави)

* Познати

Лично

По Интернет

* Лица, представляващи интерес (ЛПИ)

ФИНАНСОВИ ДАННИ

* Работа — сегашна

Категория

Растеж на заплатата

Дни на отсъствие/причини за отсъствието

Уволнение/Безработица

Поощрения/наказания

Случаи на дискриминация по точка 7

Инциденти по Закона за охрана на труда

Други

* Работа — предишна (архивирано, отварянето може да се забави)

Категория

Растеж на заплатата

Дни на отсъствие/причини за отсъствието

Уволнение/Безработица

Поощрения/наказания

Случаи на дискриминация по точка 7

Инциденти по Закона за охрана на труда

Други

* Доходи — сегашни

Декларирани

Недекларирани

В чужбина

* Доходи — минали

Декларирани

Недекларирани

В чужбина

* Активи — сегашни

Недвижима собственост

Автомобили и лодки

Банкови влогове/ценни книжа

Застрахователни полици

Други

* Активи — през последните дванайсет месеца, необичайни продажби или придобивки

Недвижима собственост

Автомобили и лодки

Банкови влогове/ценни книжа

Застрахователни полици

Други

* Активи — през последните пет години, необичайни продажби или придобивки (архивирано, отварянето може да се забави)

Недвижима собственост

Автомобили и лодки

Банкови влогове/ценни книжа

Застрахователни полици

Други

* Кредитен рейтинг

* Финансови транзакции — към институции в Съединените щати

Днес

През последните седем дни

През последните трийсет дни

През последната година

През последните пет години (архивирано, отварянето може да се забави)

* Финансови транзакции — към институции в чужбина

Днес

През последните седем дни

През последните трийсет дни

През последната година

През последните пет години (архивирано, отварянето може да се забави)

* Финансови транзакции, плащания чрез посредници и в брой — в Съединените щати и чужбина

Днес

През последните седем дни

През последните трийсет дни

През последната година

През последните пет години (архивирано, отварянето може да се забави)

КОМУНИКАЦИИ

* Действащи телефонни номера

Мобилни

Стационарни

Сателитни

* Недействащи телефонни номера — от последните дванайсет месеца

Мобилни

Стационарни

Сателитни

* Недействащи телефонни номера — от последните пет години (архивирано, отварянето може да се забави)

Мобилни

Стационарни

Сателитни

* Факсови номера

* Пейджъри

* Входящи/изходящи обаждания — мобилен телефон/ пейджър

За последните трийсет дни

За последната година (архивирано, отварянето може да се забави)

* Входящи/изходящи обаждания — стационарна линия

За последните трийсет дни

За последната година (архивирано, отварянето може да се забави)

* Входящи/изходящи обаждания — сателитни връзки

За последните трийсет дни

За последната година (архивирано, отварянето може да се забави)

* Подслушване

По Закона за чуждите разузнавателни служби

Други, със съдебна заповед

Други, странични

* Телефонни разговори през Интернет

* Интернет доставчици, сегашни

* Интернет доставчици, през последните 12 месеца

* Интернет доставчици, през последните пет години (архивирано, отварянето може да се забави)

* Предпочитани Интернет сайтове

* Електронна поща

Използвани адреси

Предишни адреси

* Кореспонденция по електронната поща през последната година

TC/PIP история

Изпратени писма, адреси

Получени писма, адреси

Съдържание (за отваряне може да е необходима съдебна заповед)

* Кореспонденция по електронната поща през последните пет години (архивирано, отварянето може да се забави)

TC/PIP история

Изпратени писма, адреси

Получени писма, адреси

Съдържание (за отваряне може да е необходима съдебна заповед)

* Уебсайтове, настоящи

Лични

Професионални

* Уебсайтове, през последните пет години (архивирано, отварянето може да се забави)

Лични

Професионални

* Влогове, профили, уебсайтове (Вж. приложенията в секция Текстове, представляващи интерес (ТПИ))

* Членство в сайтове за комуникация („Май спейс", „Фейсбук", „Ауър уърлд", други) (Вж. приложенията в секция Текстове, представляващи интерес (ТПИ))

* Прякори в Интернет

* Кореспондентски листи

* „Приятели" в електронната поща

* Разговори в реално време

* Търсения в Интернет (ключови думи/резултати)

* Техника на писане на клавиатура

* Особености на използваните граматика, синтаксис и пунктуация в Интернет

* Доставки от куриерски агенции

* Доставки по пощата

* Експресни/препоръчани писма

БИТОВИ ОСОБЕНОСТИ

* Покупки за деня

Опасни предмети и стоки

Дрехи

Превозни средства и свързани с тях стоки

Храна

Алкохол

Битови уреди

Електроника

Други

* Покупки за последните седем дни

Опасни предмети и стоки

Дрехи

Превозни средства и свързани с тях стоки

Храна

Алкохол

Битови уреди

Електроника

Други

* Покупки за последните трийсет дни

Опасни предмети и стоки

Дрехи

Превозни средства и свързани с тях стоки

Храна

Алкохол

Битови уреди

Електроника

Други

* Покупки за последната година (архивирано, отварянето може да се забави)

Опасни предмети и стоки

Дрехи

Превозни средства и свързани с тях стоки

Храна

Алкохол

Битови уреди

Електроника

Други

* Книги/списания, купени по Интернет

Подозрителни/подривни

Други, представляващи интерес

* Книги/списания, купени от книжарници

Подозрителни/подривни

Други, представляващи интерес

* Книги/списания, забелязани от персонала при пътуване със самолет

Подозрителни/подривни

Други, представляващи интерес

* Библиотеки

* Подаръци

* Видеокасети

* Кабелни телевизионни програми, гледани през последните трийсет дни

* Кабелни телевизионни програми, гледани през последната година (архивирано, отварянето може да се забави)

* Абонамент към радиостанции

* Пътувания

Мотоциклети и мотопеди

Личен автомобил

Автомобили под наем

Градски транспорт

Такси/лимузини

Автобус

Влак

Самолет, вътрешни полети

Самолет, международни полети

Проверки от Службата за транспортна безопасност

Неявяване за полет

* Посещение на места, представляващи интерес (МПИ)

Местни

Джамии

Места на подозрителна дейност (МПД)

В Съединените щати

Джамии

Места на подозрителна дейност (МПД)

В чужбина

Джамии

Места на подозрителна дейност (МПД)

* Пребиваване или преминаване през критични зони (КЗ): Куба, Конго, Уганда, Либия, Южен Йемен, Либерия, Гана, Судан, Демократична република Конго, Индонезия, Палестинските територии, Сирия, Иран, Ирак, Египет, Саудитска Арабия, Йордания, Пакистан, Еритрея, Афганистан, Чечения, Сомалия, Судан, Нигерия, Филипини, Северна Корея, Азербайджан, Чили.

ГЕОГРАФСКО МЕСТОПОЛОЖЕНИЕ НА СУБЕКТА

* Джи Пи Ес засичане (всички места днес)

Автомобил

Ръчни устройства

Мобилни телефони

* Джи Пи Ес засичане (всички места за последните седем дни)

Автомобил

Ръчни устройства

Мобилни телефони.

* Джи Пи Ес засичане (всички места за последните трийсет дни)

Автомобил

Ръчни устройства

Мобилни телефони

* Джи Пи Ес засичане (всички места за последната година) (архивирано, отварянето може да се забави)

Автомобил

Ръчни устройства

Мобилни телефони

* Биометрично засичане

Днес

През последните седем дни

През последните трийсет дни

През последната година (архивирано, отварянето може да се забави)

* Радиочестотно засичане, без пунктове за събиране на пътни такси

Днес

През последните седем дни

През последните трийсет дни

През последната година (архивирано, отварянето може да се забави)

* Радиочестотно засичане от пунктове за събиране на пътни такси

Днес

През последните седем дни

През последните трийсет дни

През последната година (архивирано, отварянето може да се забави)

* Пътни нарушения, снимки/видео

* Камери за наблюдение, снимки/видео

* Наблюдение със съдебна заповед, снимки/видео

* Теглене на пари

Днес

През последните седем дни

През последните трийсет дни

През последната година

* Засичане на мобилен телефон/пейджър/джобен компютър

Днес

През последните седем дни

През последните трийсет дни

През последната година

* Пребиваване в близост до обекти, важни за националната сигурност

Днес

През последните седем дни

През последните трийсет дни

През последната година

ПОЛИЦЕЙСКО НАБЛЮДЕНИЕ

* Извършени закононарушения — САЩ

Наблюдение

Задържане/разпити

Арести

Присъди

* Извършени закононарушения — в чужбина

Задържане/разпити

Арести

Присъди

* Наблюдение/следене

* Граждански жалби

* Ограничителни заповеди

* Действия като информатор

ДРУГИ ДОСИЕТА

* Федерално бюро за разследване

Централно разузнавателно управление

Агенция за национална сигурност

Национална разузнавателна организация

Военни разузнавателни агенции

Сухопътни войски флот

Военновъздушни сили

Морска пехота

* Щатски и местни полицейски органи

ОЦЕНКА НА РИСКА

* Оценка на риска за сигурността

В личния сектор

В обществения сектор

И това беше само съдържанието. Досието на Амелия Сакс беше близо петстотин страници.

Райм прегледа списъка и отвори няколко глави. Страниците бяха изписани плътно.

— ССД има всичката тази информация? — прошепна той. — За всеки жител на Америка?

— Не — отговори Уиткъм. — За децата под петгодишна възраст имаме много малко данни, което е обяснимо. При много възрастни също има пропуски. Но ССД прави всичко възможно. Постоянно се усъвършенства.

Усъвършенства се…

Пуласки кимна към рекламната брошура, която беше изтеглил Купър:

— Четиристотин милиона души?

— Да. И числото постоянно се увеличава.

— На всеки час ли актуализирате информацията? — попита Райм.

— Най-често в момента на получаването й.

— Значи държавната агенция, за която работите, Уиткъм, този Отдел за законов надзор… вие не пазите информацията, вие я използвате, нали? За да търсите терористи.

Уиткъм се подвоуми. Но понеже вече беше изпратил досие на някого, който няма разрешително А-18, каквото и да беше то, явно реши, че ако издаде още малко информация, едва ли ще влоши повече положението си.

— Да. И не само терористи. Също и други престъпници. ССД използва програми за прогнозиране, които изчисляват вероятността някой да извърши престъпление, кога и как. Много сигнали, които постъпват в полицията и разузнавателните служби, изглеждат, че са подадени от будни граждани, предпочитащи да останат анонимни. Всъщност това са аватари. Несъществуващи адреси. Създадени са от „Уочтауър" и „Инър-съркъл". Понякога дори получават обявените парични награди, които се връщат на държавата, за да бъдат използвани отново.

— Вие сте държавна агенция, защо използвате услугите на частна фирма? — попита Мел Купър. — Защо сами не вършите тази работа?

— Налага се да използваме частна фирма. След единайсети септември Министерството на отбраната се опита да направи нещо такова: Програма за пълна информационна готовност под ръководството на бившия съветник по националната сигурност Джон Пойнтдекстър и представител на ФБР. Но я прекратиха — нарушения на Закона за личната тайна. В очите на обществото прекалено много напомняше за Големия брат. ССД обаче не трябва да се съобразява със същите законови ограничения, както официалните власти.

Уиткъм се изсмя цинично:

— Освен това, с цялото ми уважение към моите работодатели, хората във Вашингтон не са особено талантливи. В ССД са гении. Двете основни думи в речника на Андрю Стърлинг са „знание" и „производителност". Никой не ги комбинира по-добре от него…

— Не е ли незаконно? — попита Купър.

— Има някои нарушения — призна Уиткъм.

— Добре, важното е дали може да ни помогне с нещо. Това искам да разбера.

— Може би.

— Как?

— Ще проверим географското положение на детектив Сакс за днешния ден. Аз ще пиша. — Уиткъм се наведе над клавиатурата. — В прозореца в долната част на вашия екран ще прочетете какво трябва да направите.

— Колко време ще отнеме?

Смехът на Уиткъм прозвуча приглушено през счупения нос.

— Няма да е дълго. Системата е доста бърза.

Още не беше довършил изречението, когато на екрана се появи нов текст.

ГЕОГРАФСКО МЕСТОПОЛОЖЕНИЕ

СУБЕКТ 7303-4490-7831-3478

Времеви параметри: Последните два часа.

* 16:32. Телефонно обаждане. От мобилния телефон на субекта до стационарния телефон на субект 5732-4887-3360-4759 (Линкълн Хенри Райм; спрегнато лице). Субектът е бил в жилището си в Бруклин, Ню Йорк.

* 17:23. Биометрично засичане. Охранителна камера, Нюйоркско полицейско управление, 84-ти участък, Бруклин, Ню Йорк. 95 % съвпадение.

* 17:23. Биометрично засичане. Субект 3865-6453-9902-7221 (Памела Д. Уилоуби; спретнато лице). Охранителна камера, Нюйоркско полицейско управление, 84-ти участък, Бруклин, Ню Йорк. 92,4 % съвпадение.

* 17:40. Телефонно обаждане. От мобилния телефон на субекта до стационарния телефон на субект 5732-4887-3360-4759 (Линкълн Хенри Райм; спретнато лице). 12 секунди.

* 18:27. Сканиран радиочип. Кредитна карта „Манхатън Стаил Бутик", Западна осма улица номер 9. Не е направена покупка.

* 18:41. Биометрично засичане. Охранителна камера, бензиностанция „Преско", Зап. четиринайсета улица номер 546. Колонка 7. Покупка: 55,3 л бензин, обикновен. 43,86 щатски долара.

* 19:01. Сканиран регистрационен номер. Охранителна камера. Авеню „Америка" и двайсет и трета улица, „Хонда Сивик" MDH459, посока север.

* 19:03. Телефонно обаждане. От мобилния телефон на субекта до стационарния телефон на субект 5732-4887-3360-4759 (Линкълн Хенри Райм; спретнато лице). Субектът е бил на авеню „Америка" и двайсет и трета улица. 14 секунди.

* 19:07. Сканиран радиочип. Кредитна карта „Асошиейтид Кредит Юниън", авеню „Америка" и двайсет и трета улица. 4 секунди. Не е направена покупка.

— Добре, значи е с колата на Пам. Но защо? Къде е нейната?

— Какъв е номерът? — попита Уиткъм. — Всъщност няма значение. По-бързо ще стане с нейния код. Да видим…

На екрана се появи нов прозорец с информация, че шевролетът й е бил конфискуван и вдигнат пред къщата й. Нямаше данни в кой гараж са го откарали.

— Това е дело на Пет-двайсет и две — измърмори Райм. — Той трябва да го е направил. Както тази гадост с жена ти, Пуласки. И с тока тук. Напада всички ни. По всевъзможен начин.

Уиткъм въведе команда и на мястото се информацията за автомобила се появи карта, показваща различните точки на засичане от профила. Сакс бе тръгнала от Бруклин за Централен Манхатън, но там следата се губеше.

— Последното засичане. Сканиране на радиочип. Къде е било?

— Четящото устройство на някой магазин е засякло чипа на една от кредитните й карти. Но е било за кратко. Вероятно е пътувала с колата. Или е ходила много бързо.

— Дали е продължила на север? — заразмишлява на глас Райм.

— Това е цялата информация, с която разполагаме. Скоро ще се актуализира.

— Може да е завила по Трийсет и четвърта улица към Уестсайдското шосе и да е излязла от града на север.

— Там има платен мост — каза Уиткъм. — Ако мине по него, камерите ще сканират регистрационния й номер. Момичето, на което е колата — Пам Уилоуби — няма електронна карта за плащане. „Инър-съркъл" щеше да ни каже, ако имаше.

По нареждане на Райм Мел Купър — най-старшият полицейски служител сред тях — подаде сигнал за издирване на хондата на Пам.

Райм се обади в полицейския участък в Бруклин, където успя само да получи потвърждение, че шевролетът на Сакс е бил вдигнат. Сакс и Пам бяха минали за малко през участъка, но не казали къде отиват след това. Райм се обади на мобилния на момичето. Пам беше с приятелка. Тя потвърди, че Сакс е намерила някаква следа след проникването в дома й в Бруклин, но не казала каква или къде отива.

Райм затвори.

Уиткъм каза:

— Ще въведа данните за местоположението й и всички данни, които имаме за нея, във ФОРТ, програмата за изчисляване на връзки, после в „Екс-пектейшън". Това е прогнозиращият софтуер. Ако има начин да се предвиди къде може да е отишла, те ще го направят.

Уиткъм отново погледна тавана и се намръщи. Стана и отиде до вратата. На монитора си Райм видя как я заключи и постави един стол под дръжката. Когато пак седна на компютъра, леко се усмихна. Започна да пише на клавиатурата.

— Марк? — каза Пуласки.

— Да?

— Благодаря ти. Този път искрено.

46

Животът, разбира се, е борба.

С моя идол — Андрю Стърлинг — имаме една и съща страст към данните, и двамата оценяваме тайнството им, привличането им, огромната им сила. Но преди да навляза в неговата сфера, не осъзнавах пълните им възможности да се използват като оръжие, разширяващо кръгозора ти до всяко кътче на света. Да превърнеш целия живот, цялото съществувание в числа, а после да виждаш как прерастват в нещо нетленно.

Безсмъртната душа…

Преди да бъда съблазнен от Андрю и „Уочтауър", аз обожавах програмата „Сикуъл", еталона в управлението на данни. Кой не би й се възхищавал? Мощта и елегантността й са завладяващи. Благодарение на Андрю (макар и косвено) успях да оценя напълно света на данните. Никога не ме е удостоявал с повече от учтиво кимване или да се поинтересува как е минал уикендът, но знаеше името ми, без да се налага да поглежда табелката на ревера ми (какъв удивителен ум!). Мисля си за нощите, които съм прекарвал в кабинета му, около два часа, когато в ССД няма никого, седнал на стола му, чувствайки присъствието му, докато чета находчиво подредената му библиотека. Не от ония педантични и глупави ръководства за преуспелия бизнесмен, а томове и томове, разкриващи много по-широк мироглед, книги за власт и завоевания: Съединените щати при завладяването на Запада през деветнайсети век, Европа при Третия райх, морската сила на римляните, целият свят под влиянието на католическата църква и исляма. (Между другото, всички те са оценявали сломяващата мощ на данните.)

Ех, какви неща съм научил от Андрю само от дочутото от време на време или наслаждавайки се на черновата му за доклади, писма или книгата, върху която работи.

Грешките са примес. Примесите са замърсяване. Замърсяването трябва да се премахва.

Само победителите могат да си позволят да бъдат великодушни.

Само слабите правят компромиси.

Или намери решение на проблема си, или престани да го приемаш като проблем.

Човек се ражда, за да се бори.

Който разбира, печели; който знае, разбира.

Питам се какво ли ще си помисли Андрю за това, с което се занимавам, и вярвам, че ще одобри.

И така, борбата срещу тях продължава.

Отново натискам копчето на автоматичния ключ и най-после една кола изпиуква леко.

Да видим, да видим… Аха, ето. Леле, гледай какъв боклук, хонда сивик. Взета назаем, разбира се, защото колата на Амелия 7303 сега е на паркинг за принудително вдигнати автомобили — удар, с който особено се гордея. Никога досега не съм опитвал такова нещо.

Отново се замислям за красивата червенокоса. Дали блъфираше за информацията, която имат? За Питър Гордън? Това е най-интересното при знанието — границата между истина и лъжа е толкова тънка. Не мога обаче да рискувам. Ще трябва да скрия колата.

Отново се замислям за жената.

Уплашените й очи, червената коса, тялото й… Едва ли ще издържа още дълго.

Трофеи…

Набързо оглеждам колата. Няколко книги, списания, хартиени кърпички, празни бутилки от минерална вода, салфетка от „Старбъкс", маратонки с разпадащи се подметки, списание за тийнейджъри на задната седалка и учебник по поезия… И кой е собственикът на това велико творение на японското автомобилостроене? Регистрационният номер ми казва, че е Памела Уилоуби.

Ще получа повече информация за нея от „Инър-съркъл", след което ще я посетя. Чудя се как ли изглежда. Ще погледна снимката й в Управлението по превозните средства, за да реша дали си струва труда.

Колата запалва добре. Изкарвам я на улицата, внимавам да не преча на другите шофьори. Не искам да правя сцени. Стигам до следващата пресечка и завивам по тясна уличка.

Какво обича да слуша госпожица Пам? Рок, рок, алтернативна музика, хип-хоп, развлекателни програми. Фиксираните канали на радиото са много полезни.

Вече си правя план за бъдеща транзакция с Памела — започвам да я опознавам. Ще се срещнем на възпоменателната служба за Амелия 7303 (щом няма труп, няма и погребение). Ще й изкажа съболезнования. Ще кажа, че съм се запознал с нея по време на разследването, по което е работила. Много ми е харесала. О, не плачи, миличка! Няма нищо. Знаеш ли какво? Хайде да се поразходим, ще ти разкажа разни случки с Амелия. За баща й. И интересната история как дядо й дошъл в Америка. (След като научих, че е тръгнала да ме преследва, проверих досието й. Наистина интересна история.) Трябва да станем приятели. Много ми е мъчно… Какво ще кажеш да пием кафе? Обичаш ли да посещаваш „Старбъкс"? — Всяка вечер ходя там, след като тичам в Сентрал Парк. Сериозно!

И ти ли? Виж ти какво съвпадение.

Ох, като си мисля за Пам, онова чувство отново се връща. Дали е грозна?

Ще трябва да почакам, докато я вкарам в багажника… Но първо трябва да се погрижа за Том Рестън — и за някои други неща. Е, поне имам Амелия 7303 за довечера.

Вкарвам колата в гаража — ще остане тук, докато й сменя номерата, после ще отпътува на дъното на езерото Кротън. Сега обаче не ми е до това. Зает съм с други мисли, с плана за транзакцията с моята червенокоса приятелка, която чака вкъщи, в моя Килер, като съпруга мъжа си след тежък ден в службата.

* * *

Съжаляваме, в момента не може да се направи прогноза. Молим, въведете още данни и отново опитайте.

Въпреки данните от най-големия архив на света, въпреки най-съвременния софтуер, анализиращ всеки детайл от живота на Амелия Сакс със скоростта на светлината, програмата беше безсилна.

— Съжалявам — каза Марк Уиткъм, като опипа носа си.

Свръхпрецизната система за видеовръзка показваше пораженията на носа му с подробности. Изглеждаше сериозно; Рон Пуласки добре го беше подредил.

Младежът подсмръкна и продължи:

— Няма достатъчно данни. Програмата изчислява резултата според това, което е въведено. Най-добре работи с поведенчески профили. Сега единственото, което може да каже, е, че тя отива на място, където не е била досега.

„Направо в къщата на убиеца" — тревожно си помисли Райм.

Къде беше, по дяволите?

— Чакайте малко. Данните се актуализират…

Екранът примигна и информацията се промени.

Уиткъм възкликна:

— Намерихме я! Няколко радиочестотни засичания преди двайсет минути.

— Къде? — шепнешком попита Линкълн.

Уиткъм извади картата на екрана. Беше в тихо кварталче в Еорен Ийстсайд.

— Две засичания от магазини. Първото е за две секунди. Второто е малко по-дълго, осем секунди. Може би е спряла да провери някакъв адрес.

— Обадете се на Бо Хауман! — извика Райм. — Веднага!

Пуласки натисна копчето за бързо набиране и след секунди командирът на специалния отряд беше на линия.

— Бо, имаме следа от Амелия. Тръгнала е да търси Пет-двайсет и две и изчезна. Проследихме движението й с компютърна програма. Преди двайсетина минути е била на Източна осемдесет и осма номер шестстотин четирийсет и две.

— Можем да сме там до десет минути, Линк. Ситуация със заложници?

— Бих казал, да. Обади ми се, когато научите нещо повече.

След като затвори, Райм се замисли за съобщението й на гласовата му поща. Толкова крехък, толкова мъничък изглеждаше този пакет от цифрови данни.

Гласът й ясно звучеше в ушите му: „Попаднах на следа, Райм, добра следа. Обади ми се."

Неволно се замисли дали това няма да е последният път, когато чува гласа й.

* * *

Екип А на специалния отряд на Бо Хауман бе разположен около входа на голяма къща в Горен Ийстсайд. Бяха четирима полицаи с бронирано облекло и компактни черни автомати МР-5. Внимаваха да не се показват пред прозорците.

Хауман трябваше да признае, че през цялата си кариера в армията и полицията не е виждал такова нещо. Линкълн Райм бе използвал компютърна програма, за да засече местоположението на Амелия Сакс, но не чрез телефона или Джи Пи Ес устройството й. Може би това бе бъдещето на полицията.

Програмата не беше дала координатите на постройката, около която се намираха сега. Няколко души обаче бяха видели червенокоса жена да спира пред два от близките магазини и да влиза в къщата отсреща.

Там вероятно бе пленена от престъпника, когото наричаха 522.

Накрая от екип В, разположен зад къщата, се обадиха:

— Екип В до командира. На позиция сме. Не виждаме нищо. На кой етаж е? Край.

— Не знаем. Просто влизаме и претърсваме. Да действаме бързо. Там е от доста време. Ще позвъня и когато той отвори, влизаме.

— Прието. Край.

— Екип С. След три-четири минути ще сме на покрива.

— Побързайте! — изръмжа Хауман.

— Слушам.

Хауман работеше с Амелия от години. Тя имаше повече кураж от много мъже под негово командване. Не беше убеден, че я харесва — бе твърдоглава, дръпната и често прекалено настъпателна — но със сигурност я уважаваше.

Нямаше да позволи да бъде убита от изнасилвач като обект 522. Той даде знак на един детектив от специалния отряд, чакащ на верандата — облечен с елегантен костюм, за да не събуди подозренията на убиеца, когато почука на вратата. След като престъпникът отвори, хората, скрити около входа, щяха да нахълтат. Детективът закопча сакото си и кимна.

— Мамка му — нетърпеливо заговори Хауман по станцията на екипа от задната страна на къщата. — Заехте ли вече позиция?

47

Вратата се отвори и тя чу стъпките на убиеца в смърдящата, клаустрофобична стая.

Амелия Сакс бе клекнала въпреки болките в коленете и се мъчеше да извади ключа за белезниците от предния си джоб. Но заобиколена от огромните купчини вестници, не можеше да се извърти достатъчно, за да го достигне. Напипваше го през плата, усещаше формата му — примамливо чувство — но не можеше да пъхне пръстите си през процепа.

Трепереше от чувство за безсилие.

Още стъпки.

Къде, къде?

Още съвсем малко да достигне ключа… Почти, но не съвсем.

Когато стъпките се приближиха, тя се отказа.

Значи, трябваше да се бори. Добре. Тя бе видяла очите му, похотта, глада. Знаеше, че ще дойде за нея всеки момент. Не знаеше как ще му се съпротивлява със закопчани зад гърба ръце и жестоката болка в рамото и главата. Но мръсникът щеше да си плати за всяко докосване до нея.

Само че… къде беше?

Стъпките бяха спрели.

Къде? Сакс нямаше представа за разположението на стаята. Коридорът, през който беше минал, за да я залови, бе шейсетсантиметров проход между кули от стари вестници. От мястото си тя виждаше само бюрото и купчините боклуци, списанията.

„Хайде, ела! — мислеше си Сакс. — Готова съм. Ще се престоря на уплашена, ще се дърпам. Изнасилвачите търсят контрол. Ще се почувства силен, когато ме види да треперя — и това ще притъпи вниманието му. После, когато се наведе по-близо, ще го захапя за гърлото. Ще държа и няма да пускам, каквото и да става. Ще…"

В този момент сградата се срути, избухна бомба.

Вехториите се срутиха върху нея, повалиха я на пода, притиснаха я неподвижно.

Сакс изстена от болка.

Едва след няколко минути си даде сметка, какво е станало — може би очаквайки, че тя ще се съпротивлява, убиецът просто беше бутнал няколко купчини вестници върху нея.

С притиснати ръце и крака, с беззащитно изложени гърди, рамене и глава, тя лежеше затисната под стотици вонящи вестници.

Обхвана я клаустрофобия, паниката беше неописуема и тя изпищя отчаяно. Опита се да овладее страха си.

Питър Гордън се показа в края на тунела. В едната си ръка държеше бръснач. В другата — касетофон. Огледа я изпитателно.

— Моля те — изстена тя; донякъде беше преодоляла паниката.

— Красива си — прошепна той.

Понечи да каже още нещо, но в този момент се чу звън.

Гордън спря.

Звънецът отново се чу.

Убиецът отиде при бюрото, натисна няколко клавиша на клавиатурата и погледна монитора — вероятно показващ образа от видеокамера, монтирана до входната му врата. Намръщи се.

Убиецът се подвоуми. Отново я погледна, внимателно сгъна бръснача и го прибра в джоба си.

Отиде при вратата на килера и пак спря за момент, но после я отвори и излезе. Сакс чу тракане на верига от другата страна. Отново започна да промъква пръстите си към мъничкото метално късче в джоба си.

* * *

— Линкълн.

Гласът на Бо Хауман се чуваше приглушено.

— Кажи — прошепна Райм.

— Не е била тя.

— Какво?

— Резултатите — от компютърната програма — са верни. Но не е била Амелия.

Хауман обясни, че Сакс е дала кредитната си карта на Пам да напазарува. Смятали да вечерят заедно и да обсъдят някои „лични въпроси".

— Предполагам, че това е засякла системата. Пам отишла в магазина, после позяпала малко витрините и накрая дошла тук — у приятелката си. Пишеха домашни.

Райм затвори очи.

— Добре, благодаря, Бо. Прибирайте се. Засега можем само да чакаме.

— Съжалявам, Линкълн — каза Рон Пуласки.

Райм кимна.

Погледна към камината, където на полицата имаше снимка на Сакс с черна пилотска каска зад волана на състезателен автомобил. До нея имаше друга — двамата заедно, Райм в количка, прегърнат от Сакс.

Не можеше да я гледа. Отмести очи към таблицата на уликите.

ПРОФИЛ НА ОБЕКТ 522:

* Мъж;

* Вероятно непушач;

* Неженен и няма деца;

* Вероятно бял или цветнокож с бледа кожа;

* Среден на ръст;

* Силен — способен да удуши жертвите;

* Разполага с устройства за замаскиране на гласа;

* Вероятно разбира от компютри; познава „Ауър уърлд". Други сайтове за запознанства?

* Взема трофеи от жертвите си. Садист?

* Жилището или работното му място е тъмно и влажно;

* Яде бърза храна/люто;

* Носи обувки „Скечърс", номер 44;

* Вещоман, страда от ОКР;

* Вероятно има „таен" живот и „фасада";

* Фасадата му е противоположност на истинския му характер;

* Жилище: не живее под наем, вероятно има две различни жизнени пространства — едно нормално и едно тайно;

* Стъклата на прозорците му вероятно са облепени или боядисани;

* Склонен към насилие, когато събира неща за колекцията си или чувства, че е застрашена.

ДЕЙСТВИТЕЛНИ УЛИКИ:

* Стар картон;

* Косъм от коса на кукла, найлон BASF В35;

* Тютюн от цигари „Таритън";

* Стар тютюн, не от „Таритън", неизвестна марка;

* Спори от плесен Стахиботрис хартарум;

* Прах от атаките над Световния търговски център, вероятно свидетелство, че живее/работи в Централен Манхатън;

* Чипс с люти чушки;

* Влакна от въже, съдържащи:

— цикламат от диетично безалкохолно (старо или чуждо);

— нафталин от препарат против молци (стар или чужд);

* Леопардова лилия (стайно растение, нуждае се от светлина);

* Следи от два различни бележника, жълти на цвят;

* Отпечатък от работна обувка „Скечърс", номер 44;

* Листа от стайни растения: фикус и аглаонема;

* Суха сметана.

„Къде си, Сакс? Къде си?"

Райм се загледа в таблиците, сякаш искаше да ги хипнотизира, да ги накара да проговорят. Но тези откъслечни факти не му подсказваха нищо повече от данните в „Инър-съркъл" на сървъра на ССД.

Съжаляваме, в момента не може да се направи прогноза…

48

Някакъв съсед.

Натрапникът е някакъв съсед от квартала, който живее на Западна деветдесет и първа улица номер 697. Чакал доставка, но не я получил. От магазина му казали, че може да са изпратили на номер 679, тоест на моя адрес. Да са объркали цифрите.

Намръщвам се и казвам, че не съм получавал нищо. Да се обади пак в магазина. Иде ми да му прережа гърлото, задето прекъсна срещата ми с Амелия 7303, но, разбира се, само се усмихвам съчувствено.

Той се извинява, че ме е обезпокоил. „Приятен ден, сигурно и вие сте доволни, че най-после довършиха този ремонт на улицата…"

Влизам в къщата и отново започвам да си мисля за моята Амелия 7303. Но като затварям вратата, изведнъж ме обхваща паника. Осъзнавам, че съм взел всичките й вещи — телефона, оръжията, сълзотворния спрей, ножа, но не и ключа за белезниците. Трябва да е в джоба й.

Този съсед ме разсея. Зная къде живее и ще го накажа за това. Сега обаче бързо влизам в моя Килер, изваждам бръснача от джоба си. Бързо! Какво прави тя вътре? Дали им се обажда да дойдат да я спасят?

Тя се опитва да ми отнеме всичко! Мразя я! Страшно я мразя…

* * *

Единственото, което Амелия Сакс беше постигнала, докато Гордън го нямаше, бе да овладее паниката си. Отчаяно се опитваше да достигне ключа, но ръцете и краката й бяха затиснати от вестниците като в менгеме и нямаше как да премести тялото си, за да бръкне в джоба.

Да, беше преодоляла клаустрофобията, но болката бързо идваше на нейно място. Извитите й крака се бяха схванали, острият ъгъл на някакъв картон се забиваше в гърба й.

Надеждата й, че посетителят може да я спаси, умря. Вратата на скривалището отново се отвори и тя чу стъпките на убиеца. След минута Сакс вдигна очи и го видя да я гледа втренчено. Гордън заобиколи планината от хартия и приклекна, видя, че белезниците още са на ръцете й.

Усмихна се облекчено:

— Значи аз съм номер Пет-двайсет и две.

Тя кимна, почуди се откъде е разбрал кодовото име, което му бяха измислили. Вероятно от капитан Малой, след като го беше измъчвал, и тази мисъл още повече я вбеси.

— Предпочитам номер, който има връзка с нещо. Повечето числа се избират произволно. В живота има твърде много случайни неща. Това е датата, на която сте разбрали за мен, нали? Пет-двайсет и две. Това вече има някакъв смисъл. Харесва ми.

— Ако се предадеш, ще издействам споразумение.

— Да ми „издействаш споразумение"? — Той се изсмя зловещо, мрачно. — Какво споразумение може да се издейства за човек като мен? Убийствата бяха умишлени. Никога няма да изляза от затвора. Хайде, стига.

Гордън се скри за момент и когато се появи отново, носеше голямо парче найлон. Разпъна го на пода пред нея.

Сакс се вгледа в покафенялата от засъхнала кръв материя и сърцето й се разтуптя. Спомни си какво бе обяснил Тери Добинс за вещоманите и осъзна, че убиецът се опасява да не изцапа колекцията си с кръвта й.

Гордън постави касетофона на близката купчина вестници, която беше по-ниска от другите, само около метър. Най-горният бе вчерашният „Ню Йорк Таймс". В горния ляв ъгъл грижливо бе изписано число: 3529.

Каквото и да се опиташе да й направи, със сигурност щеше да го заболи. Сакс щеше да се бие със зъби, колене, крака. Да, много щеше да го заболи. Само да се приближи.

„Престори се на беззащитна — помисли си, — престори се на слаба. Примами го."

— Моля те! Боли… Не мога да си движа краката. Помогни ми да ги изпъна.

— Не. Казваш, че не можеш да си движиш краката, за да се приближа и да ме изриташ в гърлото.

Точно така.

— Не… Моля те!

— Амелия седем, три, нула, три… Мислиш ли, че не съм те проучил? В деня, когато с Рон четирийсет и две, осемдесет и пет дойдохте в ССД, отидох в хранилищата и ви проверих. Досието ти е доста информативно. Между другото, шефовете те харесват. Мисля, че се страхуват от теб. Ти си независима, луда глава. Караш бързо, стреляш добре, способна криминоложка си и за капак през последните две години някак си успяла да участваш в пет специални операции… Затова не е разумно да се приближавам до теб, без да взема предпазни мерки, нали?

Тя не го слушаше. „Хайде — мислеше си. — Приближи се. Хайде!"

Той отново се скри за момент и се върна с електрошоков пистолет.

„О, не… не."

Разбира се. Като охранител сигурно имаше цял арсенал. И от това разстояние нямаше как да не улучи. Той свали предпазителя и пристъпи към нея… но изведнъж спря, ослуша се.

Сакс също чу някакъв шум. Капеща вода?

Не. Трясък от счупено стъкло, като разбиващ се прозорец в далечината.

Гордън се намръщи. Направи крачка към вратата на килера — но тя внезапно се отвори и го блъсна назад.

В стаята нахълта някакъв човек с метална щанга в ръка, примигна, за да нагоди зрението си към полумрака.

Гордън падна тежко и изпусна електрошоковия пистолет. Присви очи от болка, изправи се на колене и посегна към оръжието, но нападателят замахна с щангата и го удари по ръката. Чу се изпращяване на кости и убиецът изпищя.

— Не, не!

С присвити от болка и изненада очи Гордън се втренчи в нападателя.

— Май не си толкова недосегаем! — изкрещя другият мъж. — Кучи син!

Беше Робърт Йоргенсен, лекарят с открадната самоличност, с когото Сакс бе говорила в евтиния хотел. Стискайки щангата с две ръце, с все сила удари убиеца по врата и рамото. Главата на Гордън издрънча на пода. Обели очи и остана да лежи абсолютно неподвижно.

Сакс примигна удивено.

Кой е той? Той е Бог, а аз съм Йов…

— Добре ли сте? — попита той, като тръгна към нея.

— Махнете тези вестници от мен. После ми свалете белезниците и му ги сложете. По-бързо! Ключът е в джоба ми.

Йоргенсен коленичи и започна да разчиства вестниците.

— Как се появихте? — попита тя.

Йоргенсен гледаше ококорено, както си го спомняше от мизерната стая в хотела.

— Следя ви, откакто дойдохте в стаята ми. Живеех на улицата. Знаех, че ще го насочите към мен.

Кимна към Гордън, който беше неподвижен и едва-едва дишаше.

Задъхан, Йоргенсен гребеше хартията с широките си длани и я хвърляше настрани.

— Значи вие сте ме следили. На гробището и при склада в Уестсайд.

— Да, аз. Проследих ви от склада до апартамента ви, до полицейския участък, после до онзи небостъргач в Манхатън, сивия. След това дотук. Видях, че заобиколихте зад къщата и когато не се появихте, се почудих какво е станало. Почуках на вратата и той отвори. Казах, че съм съсед и търся недоставена пратка. Погледнах вътре. Не ви видях. Престорих се, че си тръгвам, но го видях да влиза в хола с бръснач в ръка.

— Не ви ли позна?

Йоргенсен се изсмя мрачно, като подръпна брадата си:

— Вероятно ме е виждал само на снимката от шофьорската книжка. Но тя беше от времето, когато още си давах труд да се бръсна — и можех да си позволя да отида на фризьор. Леле, това тежи.

— По-бързо.

Йоргенсен продължи:

— Вие бяхте най-добрият ми шанс да го открия. Знам, че трябва да го арестувате, но искам преди това да остана малко насаме с него. Трябва да ми позволите! Ще го накарам да плати за всичко, което ми причини.

Сакс започваше да чувства краката си. Погледна към Гордън, все още проснат на земята.

— В предния ми джоб… стигате ли ключа?

— Не съвсем. Трябва да отместя още от това.

Още вестници се разпиляха по пода. Едно заглавие гласеше: ЩЕТИ ЗА МИЛИОНИ ОТ РАЗМИРИЦИ СЛЕД СПИРАНЕ НА ТОКА. Друго: ВСЕ ОЩЕ НЯМА НАПРЕДЪК В КРИЗАТА СЪС ЗАЛОЖНИЦИТЕ В ТЕХЕРАН.

Най-сетне Сакс успя да изпълзи изпод вестниците. Изправи се непохватно на изтръпналите си крака, доколкото й позволяваха белезниците. Облегна се нестабилно на друга купчина хартия и се обърна към Йоргенсен.

— Ключът. Бързо.

Той бръкна в джоба й, извади ключето и се пресегна зад гърба й. С леко изщракване едната от белезниците се отключи и Сакс успя да се изправи.

Обърна се да вземе ключа от Йоргенсен.

— Бързо. Трябва…

Чу се оглушителен гърмеж и тя почувства ситни капчици да поръсват лицето и ръцете й в същия момент, в който куршумът — изстрелян от Питър Гордън от собствения й пистолет — улучи Йоргенсен в гърба, опръсквайки я с кръв и парченца плът.

Той извика и падна върху нея, като я повали назад и така я спаси от втория куршум, който изсвистя покрай нея и се заби в стената на сантиметри от рамото й.

49

Амелия Сакс нямаше избор. Трябваше да нападне. Веднага. Използвайки тялото на Йоргенсен като щит, тя скочи срещу превития на две, окървавен Гордън, грабна електрошоковия пистолет и стреля.

Електродите не се изстрелват с толкова голяма скорост, колкото куршумите, и той се отдръпна точно навреме. Тя грабна металната щанга на Йоргенсен и се хвърли към убиеца. Гордън се поизправи, вдигна пистолета и точно когато Сакс замахваше, стреля. Куршумът се заби в бронежилетката й. Болката беше убийствена, но той я улучи доста под слънчевия сплит, където щеше да й изкара въздуха и да я парализира.

Щангата удари лицето му, като издаде почти недоловим пукот, и той изкрещя от болка. Въпреки това не падна, още стискаше пистолета. Сакс се обърна в единствената посока, накъдето можеше да избяга — наляво — и хукна през един проход между предметите, с които беше пълно това зловещо място.

„Лабиринт", това бе най-точната дума. Тесен коридор между колекциите му: гребени, играчки (много кукли — от някоя от тях вероятно бе паднал и косъмът, който бяха намерили на едно от местопрестъпленията), стари тубички от паста за зъби, внимателно навити; козметика, чаши, хартиени пликчета, дрехи, обувки, празни консервени кутии, ключове, химикалки, инструменти, списания, книги… През живота си не беше виждала толкова много вехтории.

Тук повечето лампи бяха изключени, само няколко слаби крушки хвърляха жълтеникава светлина, а през прашните щори и вестниците, залепени на стъклата, проникваше бледо сияние от улицата. Всички прозорци бяха с решетки. Сакс се препъна на няколко пъти, но успяваше да запази равновесие точно преди да падне върху някоя купчина порцеланови съдове или огромна кофа с щипки за пране.

„Внимателно, внимателно…"

Едно падане би било фатално.

Едва сдържайки се да не повърне от удара в корема, тя се вмъкна между две извисяващи се над главата й купчини „Нешънал Джеографик" и си пое дъх, наведе се точно навреме, за да избегне куршумите на Гордън, който се появи зад ъгъла на десетина метра от нея, видя я и присвивайки очи от болка, стреля два пъти с лявата си ръка. Тръгна към нея. Сакс подпря с лакът една кула от лъскави списания и ги събори в прохода, напълно блокирайки пътя. Отново побягна, зад гърба й отекнаха още два изстрела.

Седем изстреляни — тя винаги броеше куршумите — но това беше Глок и имаше още десет. Оглеждаше се за възможност да излезе, за прозорец без решетки, през който да може да се измъкне, но в тази част на къщата нямаше. Стените бяха закрити от етажерки с порцеланови статуетки и други дреболии. Сакс чуваше Гордън, който гневно разритваше списанията и си мърмореше.

Лицето му се показа зад купчината и той се опита да се покатери, но гланцираните корици бяха хлъзгави като лед и той на два пъти се изпързаля, като крещеше от болка, докато се опитваше да се задържи със счупената ръка. Накрая се покатери. Понечи да вдигне пистолета, но се вцепени от ужас, затаи дъх.

— Не! — изкрещя. — Не, моля те!

Сакс бе хванала с две ръце една етажерка, пълна с древни вази и порцеланови статуетки.

— Не, не ги пипай. Моля!

Тя си спомни какво бе казал Тери Добинс за страха на вещомана да не загуби нещо от колекцията си.

— Хвърли пистолета насам, Питър. Веднага!

Не очакваше да го направи, но изправен пред ужасната перспектива да изгуби завинаги предметите от етажерката, той се колебаеше.

Знанието е власт…

— Не, недей, моля те… — прошепна жално.

Изведнъж очите му се промениха. Заприличаха на тъмни точки и тя разбра, че ще стреля.

Сакс блъсна етажерката в друга и сто килограма керамика се разби на парченца на пода, оглушителна какофония — която бързо заглъхна в сърцераздирателния, животински вой на Питър Гордън.

Още два шкафа с грозни фигурки, чаши и чинийки се изсипаха.

— Хвърли оръжието или ще изпочупя всички проклети боклуци тук!

Гордън бе загубил напълно самообладание.

— Ще те убия, ще те убия, ще те убия…

Стреля още два пъти, но полицайката се скри. Знаеше, че ще я последва веднага щом преодолее купчината от „Нешънал Джеографик", и се опита да прецени местоположението си. Тя бе заобиколила откъм вратата на килера, а Гордън все още беше откъм задната част на къщата.

За да достигне вратата обаче, трябваше да мине покрай входа на помещението, в което сега се намираше той и в момента вероятно се опитваше да мине през шкафовете и натрошената керамика. Сакс обаче не чу никакъв шум. Дали се беше досетил за затрудненото й положение? Дали я чакаше с насочен пистолет като на стрелбище към помещението, което тя трябваше да премине, за да се добере до изхода — и спасението си?

Или беше заобиколил препятствието и сега се промъкваше към нея по друг, неизвестен за нея път.

Из цялата къща се чуваше скърцане. Дали беше от неговите стъпки? Или просто от слягането на дъските?

Обхвана я паника и тя се завъртя. Гордън не се виждаше. Сакс знаеше, че трябва да действа бързо. „Хайде! Сега!" Пое си дълбоко дъх, опита се да не обръща внимание на болката в краката си и приведена, хукна покрай купчината списания.

Той не стреля.

Не беше тук. Сакс спря за момент, като облегна гърба си на стената и се опита да успокои дишането си.

Тихо, тихо…

По дяволите. Къде, къде, къде? По този коридор между кутиите от обувки, по онзи между консервираните домати, покрай грижливо сгънатите дрехи?

Пак скърцане. Откъде се чуваше?

Едва доловим шум като вятър, като дишане.

Накрая Сакс се реши — просто щеше да бяга: „Сега! Към входната врата! И се моли да не е зад теб или да се е промъкнал напред през друг проход. Хайде!"

Сакс се затича — по нови проходи между нови купчини от книги, стъклени съдове, картини, жици и електроника, консерви. В правилната посока ли бягаше?

Да, така се оказа. Отпред видя бюрото на Гордън, заобиколено от жълти бележници. Робърт Йоргенсен — проснат на пода. „По-бързо! Тичай! Забрави телефона на бюрото" — рече си след кратко колебание дали да не пробва да позвъни в полицията.

„Бягай! Бягай!"

Затича се с всички сили към вратата на килера.

Колкото повече се приближаваше, толкова повече растеше паниката й. Чакаше всеки момент да усети куршума.

Само още пет метра…

Може би Гордън си мислеше, че Сакс се крие отзад. Може би бе коленичил и плачеше неутешимо за скъпоценния си порцелан.

Три метра…

Зад ъгъла, спиране за секунда — за щангата, изцапана с кръв.

После към вратата.

Сакс се закова на място, дъхът й спря.

Видя го право пред себе си, като силует на входа на килера. Явно наистина бе минал по друг път, отчаяно осъзна тя. Вдигна тежката желязна щанга.

За момент той не я видя, но надеждата й, че ще мине незабелязано, изчезна, когато Гордън се обърна към нея и приклекна, вдигна пистолета и пред очите на Сакс изплува образът на баща й, а после още един — на Линкълн Райм.

* * *

Ето я — Амелия 7303, точно на прицел.

Жената, която унищожи стотици от моите съкровища, жената, която иска да ми отнеме всичко, да ме лиши от всички бъдещи транзакции, да изложи моя Килер пред света. Нямам време да се забавлявам с нея. Нямам време да записвам писъците й. Тя трябва да умре. Сега.

Мразя я, мразя я, мразя я, мразя я, мразя я, мразя я, мразя я, мразя я, мразя я, мразя я, мразя я, мразя я…

Никой няма да ми отнеме нищо, никога вече.

Прицелвам се и дръпвам спусъка.

* * *

Амелия Сакс се олюля назад, когато пистолетът пред нея стреля.

Падна и закри главата си с ръце, отначало безчувствена, но бързо почувства усилващата се болка.

„Умирам… умирам…"

Обаче… обаче единствената болка, която чувстваше, беше от артрита в коленете й, на които се беше приземила, не на мястото, където би трябвало да са я улучили куршумите. Тя опипа лицето, врата си. Нямаше рана, нямаше кръв. Нямаше как да не я е улучил от толкова близо. Но не беше.

Гордън се втурна срещу нея. С решителен поглед, с мускули, обтегнати като стоманени въжета, Сакс стисна щангата.

Той обаче притича покрай нея, дори не я погледна.

Какво означаваше това? Сакс бавно се изправи, като присви от болка очи. Без светлината зад отворената врата на килера мъжът се виждаше по-ясно. Не беше Гордън, а един познат детектив от Двайсети участък — Джон Харвисън. Полицаят предпазливо се приближи до тялото на човека, когото току-що бе застрелял, като държеше пистолета насочен напред.

Сега Сакс разбра: Питър Гордън се бе промъкнал безшумно зад нея, смятайки да я застреля в гръб. От мястото си обаче не беше видял Харвисън на вратата на килера.

— Амелия, добре ли си?

— Да. Добре съм.

— Други въоръжени?

— Мисля, че няма.

Сакс се изправи и отиде при детектива. Всичките му куршуми бяха улучили целта; един бе попаднал право в челото на Гордън. Раната беше огромна. Кръв и мозъчно вещество бяха опръскали портрета на американското семейство от Прескът над бюрото.

Харвисън беше опитен полицай около четирийсетте, имаше няколко награди за проявена храброст при престрелки и залавяне на опасни наркопласьори. Бе истински професионалист и сякаш не забеляза странната обстановка. Взе пистолета от окървавената ръка на Гордън, спусна предпазителя, извади пълнителя и ги прибра в джоба си. Изрита и електрошоковия пистолет на безопасно разстояние, макар че нямаше вероятност за чудотворно възкресение.

— Джон — прошепна Сакс, втренчена в обезобразения труп. — Как? Как, за бога, ме намери?

— Получихме сигнал всички свободни коли да тръгват към този адрес, че имало отвличане. Бях на една пресечка по разследване за наркотици и дойдох. — Погледна я. — Беше се обадил онзи тип, с когото работиш, как му беше името?

— Кой?

— Райм. Линкълн Райм.

— Аха.

Тази информация не я изненада, макар че въпросите, които възникваха от това, бяха повече отколкото онези, на които даваше отговор.

Чуха тихо изпъшкване. Обърнаха се. Звукът бе дошъл от Йоргенсен. Сакс се наведе.

— Извикай „Бърза помощ". Още е жив.

Натисна раната.

Харвисън извади радиостанцията си и поиска да изпратят линейка.

След броени минути двама други полицаи от отряда за бързо реагиране нахълтаха през вратата с извадени оръжия.

Сакс нареди:

— Убиецът е мъртъв. Едва ли има други, но за всеки случай проверете къщата.

— Разбрано, детективе.

Единият тръгна с Харвисън между купчините вехтории. Другият спря за момент и сподели:

— Адски зловещо място. Виждали ли сте нещо подобно, детективе?

Сакс не беше в настроение за приказки.

— Намерете ми бинт и кърпи. По дяволите, при всичките тези боклуци мога да се обзаложа, че има поне половин дузина преносими аптечки. Искам нещо, с което да спра кръвотечението. Веднага!

Пета част

ЧОВЕКЪТ, КОЙТО ЗНАЕ ВСИЧКО

СРЯДА, 25 МАЙ

Правото на лична тайна и достойнството на нашите граждани си отива с понякога незабележими стъпки. Взети сами за себе си, всяка от тези стъпки може би няма сериозни последствия, но ако ги погледнем като цяло, започваме да виждаме общество, неприличащо на никое друго, което познаваме — общество, в което властта може да се меси в тайните кътчета на личния живот.

Уилям О. Дъглас,съдия във Върховния съд на САЩ

50

— Е, да, компютърът помогна — призна Линкълн Райм.

Имаше предвид „Инър-съркъл", програмата за управление на данни „Уочтауър" и „Екс-пектейшън".

— Но по-важното бяха веществените улики — наблегна той. — Компютърът ми посочи общата посока. Нищо повече. Оттам нататък ние свършихме работата.

Беше доста след полунощ и Райм говореше със Сакс и Пуласки, двамата седнали до него в лабораторията. Полицайката се беше върнала от къщата на обект 522, където медиците бяха обявили, че Робърт Йоргенсен ще оцелее — куршумът не беше засегнал важни органи и кръвоносни съдове. Откараха го в Колумбийско-презвитерианската болница за спешно лечение.

Райм продължи да обяснява как е разбрал, че Сакс е в къщата на охранителя от ССД. Разказа й за дебелото надзорно досие. Мел Купър го отвори на компютъра, за да й даде възможност да погледне. Тя го прегледа набързо, смаяна от огромното количество информация. Пред очите им екранът примигна и актуализира данните.

— Те знаят всичко — прошепна Сакс. — Нямам никакви тайни.

Криминологът й разказа как системата е очертала пътя й, след като бе излязла от участъка в Бруклин.

— Компютърът обаче успя да даде само основната посока, в която се движиш. Не можа да посочи конкретно място. Като гледах картата, осъзнах, че си тръгнала към централния офис на ССД, за което, между другото, собственият им проклет компютър не се досети. Обадих се на пропуска и ми казаха, че си минала за половин час и си питала за различни служители. Никой обаче не знаеше къде си отишла след това.

Сакс обясни, че следата я отвела в ССД: човекът, който бе проникнал в апартамента й, беше изпуснал касова бележка от едно кафене до небостъргача на фирмата.

— Това ми подсказа, че извършителят е служител или някой, свързан със ССД. Пам бе видяла дрехите на крадеца — синьо яке, дънки и спортна шапка. Помислих си, че хората от охраната може да си спомнят кой служител е носил такива дрехи. Дежурните в момента не помнеха да са виждали такъв човек, затова взех имената и адресите на охранителите от предишната смяна. Тръгнах да ги разпитам. — Тя се намръщи. — Дори не ми хрумна, че Пет-двайсет и две може да е някой от тях. Ами ти, Райм, как разбра, че е бил този човек?

— Разбрах, че си тръгнала да търсиш служител на фирмата. Но дали някого от заподозрените или друг? Проклетият компютър не помагаше, затова се обърнах към уликите. Нашият извършител работеше във фирмата, носеше груби работни обувки и имаше следи от суха сметана по дрехите. Беше силен. Не означаваше ли това, че е някой от нисшите нива на йерархията, вършещ физическа работа? Носач, пощальон, чистач? После си спомних лютите чушки.

— Сълзотворен спрей — въздъхна Сакс. — Разбира се. Не е било храна.

— Точно така. Основното оръжие на охраната. После, устройството за промяна на гласа. Купуват се от магазините за оборудване на охранители. Говорих с началника на охраната в ССД Том О'Дей.

Пуласки кимна:

— Да. Срещахме се с него.

— Каза ми, че много служители от охраната работят на непълен работен ден, което даваше на Пет-двайсет и две достатъчно време да практикува хобито си извън службата. Прегледах и другите улики с О'Дей. Частиците от листа са от растенията в стола на охраната. Там пият кафе със суха сметана, не с истинско мляко. Казах му за профила на Тери Добинс и го помолих да ми даде списък на всички охранители, които не са женени и нямат деца. Сравнихме присъствените им листове с графика на престъпленията през последните два месеца.

— И установи кой е бил извън сградата по време на всички убийства. Джон Ролинс, тоест Питър Гордън.

— Не. Установих, че Джон Ролинс е бил в сградата по време на всички убийства.

— В сградата ли?

— Много ясно. Проникнал е в административната система на фирмата и е променил присъствените ведомости, за да си осигури алиби. Накарах Родни Шарнек да провери метаданните. Да, това беше нашият човек. И живееше само на десет пресечки оттук. Веднага подадох сигнал.

— Добре, Райм. Само не мога да разбера как Пет-двайсет и две е изнасял информацията. Имал е достъп до хранилищата, но всички са били претърсвани, преди да излязат, дори той. Освен това не е имал компютърен достъп до „Инър-съркъл".

— Да, това беше препъни-камъчето. Но нали си имаме Пам. Тя ми помогна да разбера как го е направил.

— Пам ли? Как?

— Спомняш ли си, когато ни каза, че никой не може да сваля снимки от сайта за запознанства, „Ауър уърлд". Децата обаче просто снимали екрана.

О, не се тревожете, господин Райм. Много хора пропускат очевидния отговор…

— Осъзнах, че Пет-двайсет и две е изнасял информацията по този начин. Не е имал нужда да тегли хиляди страници досиета. Просто е преписвал каквото го е интересувало за жертвите, вероятно късно през нощта, когато в хранилищата не е имало никой. Нали помните частиците от бележници? Скенерите и детекторите за метал на пропуска не улавят хартия. Пък и никой не се е замислял за това.

Сакс каза, че в скривалището е видяла стотици бележници около бюрото.

Лон Селито дойде от центъра.

— Мръсникът е мъртъв — измърмори, — но аз още съм записан в системата като шибан наркоман. И всички повтарят: „Работим по въпроса."

Все пак имаше и добри новини. Прокуратурата щеше да отвори всички дела, по които имаше съмнения, че обект 522 е подхвърлил улики. Артър Райм бе освободен веднага, присъдите на останалите осъдени също щяха да бъдат преразгледани и вероятно хората щяха да излязат на свобода до един месец.

Селито добави:

— Проверих къщата, където е живял Пет-двайсет и две.

Сградата в Горен Уестсайд струваше десетки милиони долари. Как Питър Гордън, работещ като охранител, се беше сдобил с нея, беше мистерия.

Детективът обаче имаше отговор:

— Не е бил собственик. Къщата е на името на Фиона Макмилан, осемдесет и девет годишна вдовица, без преки наследници. Тя все още плаща данъци и текущи сметки. Никога не се е забавяла с плащанията. Единственото странно нещо е, че от пет години никой не я е виждал.

— Горе-долу от времето, когато ССД се е преместила в Ню Йорк.

— Предполагам, че е получил информацията, необходима да открадне самоличността й, и после я е убил. Утре започват да издирват тялото. Ще започнат с гаража, после ще копаят в мазето. — Лейтенантът добави: — Организирах възпоменателна служба за Джо Малой. В събота е. Ако искате да дойдете.

— Разбира се — каза Райм.

Сакс докосна ръката му и добави:

— Патрул или началници, всички сме едно семейство и болката е същата, както когато загубим близък човек.

— Баща ти, нали? — досети се той. — Звучи в негов стил.

От коридора се чу глас:

— Хей. Закъснях. Съжалявам. Току-що научих, че сте приключили случая.

Родни Шарнек влезе в лабораторията, следван от Том. Носеше купчина компютърни разпечатки и отново гледаше електронната система на Райм, сякаш говореше не с истинския човек, а с компютъра.

— За какво си закъснял? — попита криминалистът.

— Компютърът тъкмо сглоби всички файлове от празното пространство, които Рон открадна. Така де… взе назаем. Вече идвах насам да ви ги покажа, когато чух, че сте хванали убиеца. Предполагам, че вече не ви трябват.

— Само от любопитство. Какво откри?

Родни се приближи и показа разпечатките на Райм. Бяха неразбираеми. Думи, числа, символи и големи празнини между тях.

— Не разбирам китайски. Какво означава всичко това в общи линии?

— Бегача — псевдонимът, който открих по-рано — наистина е изтеглил тайно много информация от „Инър-съркъл", след което е заличил следите си. Но не е свалял данни за жертвите или за друг, свързан с разследването на Пет-двайсет и две.

— Откри ли името? — попита Сакс. — На Бегача.

— Да. Някой си Шон Касъл.

Полицайката затвори очи.

— Бегача… Говореше, че тренира за триатлон. Как не се сетих!

Касъл беше началник на отдел „Продажби" и един от заподозрените, замисли се Райм. Забеляза реакцията на Пуласки при тази новина. Младият полицай примигна изненадано, погледна Сакс и вдигна вежди, усмихна се мрачно, многозначително. Райм си спомни с каква неохота младежът се беше върнал в ССД и смущението му, че не умее да работи с „Ексел". Причината вероятно беше именно Касъл.

— За какво му е тази информация? — поинтересува се Пуласки.

Шарнек разлисти разпечатките.

— Не мога да кажа точно. — Показа една страница на младия полицай, като сви рамене. — Погледни, ако искаш. Ето някои от досиетата.

Пуласки поклати глава:

— Не познавам тези хора.

Прочете на глас няколко имена.

— Чакай — извика Райм. — Какво беше последното?

— Денко… Ето, и тук се споменава. Владимир Денко. Познаваш ли го?

— Мамка му! — изруга Селито.

Денко — подсъдимият от руската мафия, обвиненията срещу когото бяха свалени заради неявяване на свидетел и проблеми с веществените доказателства.

— Ами името преди него? — попита Райм.

— Алекс Караков.

Това беше свидетелят срещу Денко, който се криеше с фалшива самоличност. Беше изчезнал две седмици преди делото и вероятно бе мъртъв, макар че никой не знаеше как хората на Денко са го открили. Селито грабна разпечатките от Пуласки и ги разлисти.

— Бога ми, Линк. Адреси, тегления от банкомат, регистрационни номера на коли, телефонни разпечатки. Всичко необходимо на един наемен убиец, за да се добере до жертвата си… О, и виж тук. Кевин Макдоналд.

— Това не беше ли обвиняемият в някакво дело, по което ти работеше? — попита Райм.

— Да. В Хеле Кичън. Търговия с оръжие, конспирация. Също наркотици и изнудване. Той също се измъкна.

— Мел, провери всички имена в нашата система.

От осемте имена, които Родни Шарнек бе открил в сглобените файлове, шест бяха на обвиняеми в криминални дела от последните три месеца. И шестимата бяха оправдани или тежки обвинения срещу тях бяха оттеглени в последната минута заради неочаквани проблеми със свидетели или веществените доказателства.

Райм се изсмя:

— Каква акцидентност!

— Какво? — не разбра Пуласки.

— Купи си речник, новобранец.

Младежът въздъхна и обясни търпеливо:

— Каквото и да означава, Линкълн, вероятно не е дума, която ще използвам някога.

Всички в стаята се засмяха, включително Райм.

— Разбрано. Имах предвид, че съвсем случайно се натъкнахме на нещо много интересно, ако ми позволиш да използвам любимата ти дума, Мел. Нюйоркската полиция поддържа досиета на сървърите на ССД, чрез „Пъблик шуър". Касъл тегли информация за разследванията, продава я на обвиняемите и я заличава.

— О, мога да си го представя — отбеляза Сакс. — Не мислиш ли, Рон?

— Не се съмнявам нито за миг — съгласи се Пуласки.

— Чакай… Касъл беше този, който ни даде диска с имената на клиентите. Той е натопил Робърт Карпентър.

— Разбира се — кимна Райм. — Променил е данните, за да уличи Карпентър. Трябвало е да отклони разследването от ССД. Не заради случая „Пет-двайсет и пет", а защото не е искал да се ровим в архивите и да видим, че е продавал полицейски досиета. А кой по-подходящ да бъде хвърлен на зверовете от един бъдещ конкурент?

Селито се обърна към Шарнек:

— Има ли други замесени от ССД?

— Ако съдя от данните, не. Само Касъл.

Райм погледна Пуласки, който разглеждаше таблицата на уликите. В очите му се четеше решителност, каквато криминалистът не беше виждал досега.

— Хей, новобранец. Искаш ли го?

— Кое да искам?

— Разследването срещу Касъл.

Младият полицай се замисли. Но после отпусна рамене и се засмя смутено:

— Не, по-добре не.

— Ще се справиш.

— Знам, че ще се справя. Просто… искам, когато взема първото си самостоятелно разследване, да съм сигурен, че го правя от правилните подбуди.

— Добре го каза, новобранец — измърмори Селито, като вдигна чашата си с кафе към младежа. — Може би все пак от теб ще излезе нещо… Добре. Докато все още съм отстранен от работа, поне мога да свърша онези неща в къщата, за които Рейчъл открай време ми натяква. — Дебелият детектив взе една останала бисквита и се отправи към вратата. — Лека нощ на всички.

Шарнек събра папките и дисковете си и ги сложи на масата. Том подписа формулярите за съхранение на веществени доказателства от името на криминолога. Преди да излезе, компютърният специалист напомни на Райм:

— Когато решите да влезете в двайсет и първи век, детективе, само ми се обадете.

Кимна към компютрите.

Телефонът на Райм иззвъня. Беше за Сакс, чийто разглобен мобилен телефон нямаше скоро да проработи. От дочутото той разбра, че се обаждат от участъка в Бруклин. Бяха намерили колата й на един паркинг наблизо.

Тя се уговори да отиде да я вземе на другата сутрин с хондата на Пам, която беше открита в един гараж зад къщата на Питър Гордън.

Сакс се качи, за да се приготви за лягане, Купър и Пуласки си тръгнаха.

Райм се зае да напише доклад до заместник-кмета Рон Скот, в който описа подробностите за начина на действие на обект 522 и предлагаше да се преразгледат всички други престъпления, в които имаше вероятност да е уличил невинни. Разбира се, в къщата на вещомана имаше много други улики, но той не искаше да си представя колко работа трябва да се свърши, за да се направи оглед на това местопрестъпление.

Завърши имейла, изпрати го и тъкмо размишляваше как ще реагира Андрю Стърлинг, когато разбере, че подчинените му продават данни на фирмата без негово знание, когато телефонът иззвъня. Номерът на дисплея беше непознат.

— Команда, вдигни телефона.

Щрак.

— Ало?

— Линкълн. Джуди Райм се обажда.

— Здравей, Джуди.

— О, не знам дали си чул. Оттеглиха обвиненията. Пуснаха го!

— Вече? Знаех, че се работи по въпроса. Но мислех, че ще отнеме известно време.

— Не знам какво да кажа, Линкълн. Страшно много ти благодаря.

— Няма защо.

— Изчакай малко.

Райм чу приглушен разговор. Джуди бе закрила слушалката с ръка и вероятно говореше на някое от децата. Ох, как се казваха?

— Линкълн?

Странно как веднага позна гласа на братовчед си, глас, който не беше чувал от години.

— Здравей, Арт.

— В центъра съм. Току-що ме освободиха. Оттеглиха всички обвинения.

— Чудесно.

Колко неловко…

— Не знам какво да кажа. Благодаря ти. Много ти благодаря.

— Няма защо.

— Всичките тези години… Знам, че трябваше да се обадя. Просто…

— Няма проблем.

„Какво, по дяволите, означава това?" — замисли се Райм. Прекъсването на отношенията с братовчед му беше проблем — да, беше. Отговорите му в този разговор бяха само любезности. Искаше да затвори.

— Не беше длъжен да направиш това за мен.

— Имаше някои несъответствия. Някои странни неща.

Това също не означаваше абсолютно нищо. Райм се запита защо иска да приключи разговора. Предположи, че е някакъв защитен механизъм — но и тази мисъл бе отегчителна като всички други. Искаше да затвори.

— Добре ли си? След онова, което стана в ареста?

— Нищо сериозно. Уплаших се, но онзи тип дойде навреме. Свали ме от стената.

— Хубаво.

Мълчание.

— Е, благодаря ти още веднъж, Линкълн. Малко хора биха направили такова нещо за мен.

— Радвам се, че помогнах.

— Трябва да се видим някой ден. Ти и аз, и Джуди. И приятелката ти. Как й беше името?

— Амелия.

— Трябва да се видим някой ден.

Последва дълго мълчание.

— Е, да затварям вече. Трябва да се прибираме при децата. Хайде, пази се.

— Ти също… Команда, затвори.

Райм спря поглед върху досието на братовчед си от ССД.

Другият син…

Знаеше, че никога няма да се „видят". Това щеше да е краят, помисли си. Отначало му стана мъчно — сякаш изщракването на телефона бе прекъснало нещо, което би могло да се развие още. Но Линкълн Райм заключи, че това е единственият логичен край на събитията от последните три дни.

Спомни си емблемата на ССД и се замисли, че пътищата им отново се бяха пресекли след толкова години. Но двамата братовчеди като че ли оставаха разделени от двете страни на запечатан прозорец. Виждаха се, можеха да си разменят по някоя и друга дума, но това бе цялото им общуване. Беше време да се връщат всеки в своя свят.

51

В 11:00 Амелия Сакс стоеше в един мизерен парцел в Бруклин. Едва сдържаше сълзите си, втренчена в трупа.

Жената, по която бяха стреляли неведнъж, която бе убивала, изпълнявайки служебния си дълг, която бе убеждавала престъпници да освободят хората, които са взели за заложници, сега беше парализирана от скръб.

Поклащаше се напред-назад и чоплеше с нокът палеца си, докато не го разкървави. Погледна пръстите си. Видя червените капки, но не спря. Не можеше.

Да, наистина бяха намерили любимия й шевролет „Камаро", модел 1969.

В полицията обаче не знаеха, че колата й е била продадена за скрап, не просто иззета за неизплатени вноски. С Пам стояха насред автоморгата, която можеше да послужи за декор на филм на Скорсезе или на „Семейство Сопрано", гробище за коли, смърдящо на отработено масло и дим от една запалена купчина боклук. Кресливи, злобни чайки дебнеха наоколо като лешояди. Идеше й да извади пистолета и да изпразни пълнителя във въздуха, за да ги прогони.

Смачкан метален паралелепипед, само това бе останало от автомобила й, с който не се беше разделяла от тийнейджърските си години. Колата беше едно от Трите най-важни неща, наследени от баща й — заедно със силния характер и обичта към полицейската професия.

— Мога да ви покажа документите. — Смутеният управител на автоморгата размаха измачканите листове, благодарение на които колата й бе превърната в безформена купчина желязо.

„Хвърлена в коша", това беше изразът — означаваше, че колата е продадена за части, а остатъкът — даден за скрап. Разбира се, това бе пълна глупост — никакви пари нямаше да спечели от продажбата на части от четирийсетгодишна спортна кола в някакво забутано магазинче в Южен Бронкс. От това разследване обаче Сакс бе научила, че когато компютърът каже нещо, човекът винаги изпълнява.

— Съжалявам, госпожице.

— Тя е полицай — сопна се Пам Уилоуби. — Детектив.

— О! — измънка управителят на автоморгата, като се замисли за възможните усложнения и това никак не му хареса. — Съжалявам, детективе.

Все пак имаше защитата на документите. Изобщо не съжаляваше. Човекът остана още няколко минути, като пристъпваше от крак на крак. След това си тръгна.

Болката от загубата бе далеч по-мъчителна, отколкото зеленикавата синина от 9-милиметровия куршум, който я беше контузил през бронираната жилетка снощи.

— Добре ли си? — попита Пам.

— Не.

— Искам да кажа, че по принцип не се разстройваш много.

„Не, не се разстройвам — помисли си Сакс. — Но сега съм разстроена."

Момичето нави един кичур от боядисана си на червени ивици коса около пръстите си, може би по-лека форма на нервния тик на полицайката. Сакс отново погледна грозната буца метал, около метър на метър и петдесет, сред още много такива.

Връхлетяха я спомени. Още като ученичка с баща си, заедно в малкия гараж през съботните следобеди, да ремонтират карбуратора или скоростната кутия. Усамотяваха се там по две причини — заради удоволствието от работата и компанията си и за да се скрият от киселото настроение на третия член на семейството: майка й.

— Разстояние между електродите? — питаше баща й, за да я изпита.

— При свещите — отговаряше младата Амелия, — нула цяло и трийсет и пет. Между нула цяло и трийсет и нула цяло и трийсет и две — задържане.

— Браво, Ейми.

Сакс си спомни и друга случка — една среща през първата й година в колежа. С момчето, което бе известно с инициалите Си Ти, се запознаха в една бруклинска закусвалня. Всеки се изненада от колата на другия. Амелия със своето камаро — тогава жълто с черни ивици за акцент, — той с хонда 850.

Сандвичите и безалкохолните свършиха бързо и понеже бяха само на няколко километра от една изоставена самолетна писта, състезанието беше неизбежно.

Той пръв набра скорост (все пак возилото на Амелия тежеше тон и половина), но след неколкостотин метра нейният звяр го настигна — той караше внимателно, а тя не — така продължи, свистейки по завоите, до финала.

После — най-любимото й пътуване от всички. След края на първото им съвместно разследване с Линкълн Райм, неподвижен, стегнат с колана на седалката до нея, със смъкнати прозорци и развети от течението коси. Тя постави ръката му на скоростния лост и я движеше, когато сменяше скоростите. Спомняше си виковете му във воя на вятъра:

— Мисля, че го чувствам! Да, чувствам го!

Колата вече я нямаше.

Съжалявам, госпожице…

Пам заслиза по насипа.

— Къде отиваш?

— Не може да слизате там, госпожице! — Собственикът размаха документите като предупредителен семафор.

— Пам!

Нищо не можеше да я спре. Момичето се приближи до металната буца и бръкна вътре. Задърпа силно и извади нещо, после се върна при Сакс.

— Дръж, Амелия.

Беше лепенката от волана, емблемата на „Шевролет".

Сакс беше готова да се разплаче.

— Благодаря, миличка. Хайде. Да се махаме оттук.

Върнаха се в Горен Уестсайд и спряха за един утешителен сладолед; Сакс бе уредила Пам да си вземе свободен ден от училище. Не искаше да вижда Стюард Евърет и момичето с готовност се съгласи.

Сакс се чудеше дали учителят ще се откаже толкова лесно. Както в евтините сериали — като „Писък" и „Петък тринайсети" — които с Пам често гледаха късно вечер, подкрепяйки се със солени бисквити и фъстъчено масло, Амелия знаеше, че бившите гаджета, подобно на убийците от филмите на ужасите, понякога имат способността да възкръсват.

Пам довърши сладоледа и се потупа по корема.

— Нуждаех се от това. — Въздъхна. — Как може да съм била толкова глупава?

Любовта ни кара да правим странни неща…

Смехът на момичето, който последва — удивително напомнящ смеха на зряла жена — вдъхна на Сакс увереност, че последната лопата пръст върху ковчега на този злодей вече е хвърлена.

Излязоха от сладкарницата и отидоха пеша до къщата на Райм, намираща се на няколко пресечки. Бяха планирали да прекарат вечерта по женски, с друга приятелка на Сакс — една полицайка, с която се познаваха отдавна.

— На кино или на театър? — попита Сакс.

— О, на театър… Амелия, каква е разликата между средно бродуейско представление и малко бродуейско представление?

— Интересен въпрос. Ще проверим в Интернет.

— И защо ги наричат „бродуейски", след като на „Бродуей" няма нито един театър?

— Ами, може би е по-правилно да ги наричат „околобродуейски" или „полубродуейски" представления.

Свърнаха по една пресечка към Сентрал Парк. Сакс изведнъж усети чуждо присъствие на улицата. Някой пресече зад тях, движеше се в тяхната посока, сякаш ги следеше.

Тя не се разтревожи. Отдаде го на параноята от случай 522.

„Спокойно — рече си. — Престъпникът е мъртъв, вече го няма."

Не си даде труда дори да се обърне.

Пам обаче го погледна.

И изпищя:

— Това е той, Амелия!

— Кой?

— Човекът, който беше в апартамента ти. Той е!

Сакс се завъртя. Мъжът със синьото карирано яке и бейзболната шапка. Приближаваше се бързо към тях.

Тя посегна към кръста си, към пистолета.

Но го нямаше.

Не, не, не…

Понеже Питър Гордън бе стрелял с него, оръжието беше иззето като веществено доказателство (заедно с ножа й) в полицейската лаборатория, в Куинс. Нямаше време да отиде до управлението и да попълни необходимите формуляри, за да й дадат друг.

Сакс го позна и застина. Беше Калвин Гедес, председателят на „Лична неприкосновеност сега!". Не можеше да си обясни какво става, дали бяха сбъркали? Дали Гедес и Гордън действаха в комбина?

Деляха ги само няколко метра. На Сакс не й оставаше друго, освен да застане между нападателя и Пам. Стисна юмруци. Гедес пристъпи към тях и бръкна под якето си.

52

На вратата се позвъни и Том отиде да отвори.

Райм чу разпалена размяна на реплики. Мъжки глас, разгневен. Вик.

Намръщи се и погледна Пуласки, който извади пистолета си и го насочи към вратата, готов да стреля. Държеше го професионално. Амелия Сакс беше добър учител.

— Том? — извика Райм.

Никакъв отговор.

След секунди на вратата се показа мъж с бейзболна шапка, дънки и грозно карирано яке. Примигна смаяно при вида на пистолета.

— Не! Чакайте! — извика, като приклекна и вдигна ръце.

Том, Сакс и Пам влязоха веднага след него. Полицайката видя оръжието и каза:

— Не, не, Рон. Всичко е наред… Това е Калвин Гедес.

На Райм му трябваха няколко секунди, за да си спомни. А, да, председателят на организацията „Лична неприкосновеност сега!", който им беше казал за Питър Гордън.

— Какво става?

Сакс обясни:

— Той е проникнал в апартамента ми. Не е бил Пет-двайсет и две.

Пам потвърди.

Гедес се приближи към Райм и извади от джоба на якето си документ със син гръб.

— В съгласие с Гражданския процесуален кодекс на щата Ню Йорк връчвам ви тази призовка във връзка с процеса „Гедес и сътрудници срещу „Стратеджик Системс Дейтакорп ООД".

Подаде му листа.

— Аз също получих, Райм — каза Сакс и показа своето копие.

— Какво очаквате да направя с това? — попита Райм новодошлия, който още държеше документа пред носа му.

Човекът се намръщи, после погледна инвалидната количка и за пръв път забеляза състоянието на криминолога.

— Ами, аз…

— Той ме представлява официално — прекъсна го Райм и кимна към Том, който взе документа.

— Аз… — заекна Гедес.

— Може ли първо да го прочетем? — язвително попита Райм и кимна на болногледача.

Том прочете документа. Беше призовка, изискваща да предаде всички документи и компютърни файлове, бележки и друга информация, които притежава, свързани със ССД, Надзорния отдел и доказателства за връзките на ССД с държавни служби.

— Тя ми каза за Отдела за законов надзор. — Гедес кимна към Сакс. — Не виждах логиката. Имаше нещо гнило. Абсурд е Андрю Стърлинг доброволно да се съгласи да сътрудничи на властите по въпроси на личната неприкосновеност. Би се съпротивлявал със зъби и нокти. Това събуди подозренията ми. Надзорният отдел е нещо друго. Не знам какво. Но ще разбера.

Обясни, че делото е по федералните и щатските закони за защита на личната тайна и за различни нарушения на обичайното право и конституционните права на личен живот.

Райм се почуди колко ли ще се изненадат Гедес и юристите му, ако видят досиетата на Надзорния отдел, едно, от които бе отворено на компютъра само на три метра от мястото, където стоеше гостът. Лично той с удоволствие би им ги дал след отказа на Стърлинг да съдейства при издирването на Сакс.

Чудеше се кой ще му създаде повече главоболия, властите във Вашингтон или ССД, когато пресата научи за операцията на Надзорния отдел.

Вероятно еднакво.

Сакс се намеси:

— Разбира се, господин Гедес ще трябва да съчетае процеса с делото срещу него самия.

Изгледа го мрачно. Имаше предвид проникването с взлом в къщата й в Бруклин, което явно бе извършил, за да се добере до информация за ССД. Обясни, че по ирония не обект 522, а Гедес е изпуснал касовата бележка от кафенето в Централен Манхатън, от което тайно следял „Сивата скала", кога идват и си тръгват Стърлинг и други служители и клиенти.

Гедес заяви пламенно:

— Ще сторя всичко необходимо, за да спра ССД. Не ме е грижа какво ще ми се случи. Готов съм да стана жертвеният агнец в името на личните свободи на хората.

Райм уважаваше морала и храбростта, но реши, че един знаменит цитат не е достатъчен.

Активистът започна цяла лекция — повтори голяма част от онова, което бе научил от Сакс — за паяжината, която плетат ССД и другите фирми за събиране на данни, за гибелта на личната неприкосновеност в тази страна, за застрашената демокрация.

— Добре, документите са при нас — отегчено го прекъсна Райм. — Ще трябва да се консултираме с нашите юристи и ако кажат, че всичко е редовно, ще получите пратката в срок.

Звънецът иззвъня. Два пъти. После се чу силно тропане.

— Ох, тук стана като на гарата… Какво сега?

Том отиде да отвори. Върна се след малко с нисък, самоуверен на вид мъж с черен костюм и бяла риза.

— Капитан Райм.

Криминалистът се обърна с количката към Андрю Стърлинг, чиито спокойни зелени очи не издаваха изненада от състоянието му. Райм предполагаше, че тази информация е добре документирана в досието му заедно с други подробности за живота му след злополуката, а президентът на ССД нямаше да дойде лично, ако не го е проучил подробно.

— Детектив Сакс, полицай Пуласки.

Стърлинг им кимна, след което отново се обърна към Райм.

След него влязоха Сам Броктън и двама други мъже, облечени в строг стил. Имаха добре оформени прически. Приличаха на секретари в Конгреса или ръководни кадри от средния ешелон и Райм не се изненада, когато узна, че са адвокати.

— Здравей, Кал — каза Броктън и предпазливо погледна Гедес.

Активистът го изгледа мрачно.

Стърлинг заговори тихо:

— Научихме какво е направил Марк Уиткъм.

Въпреки ниския си ръст той всяваше респект — с живи очи, идеално изпъната снага, уверен глас.

— Уволних го. За начало.

— Защото постъпи достойно — остро коментира Пуласки.

Стърлинг не се впечатли.

— Боя се, че проблемите не се изчерпват с това — добави и кимна на Броктън.

— Връчете им ги — нареди началникът на Отдела за законов надзор.

Единият адвокат извади няколко документа със синя задна страница.

— Още ли? — измърмори Райм, като кимна към втората серия призовки. — Толкова много за четене. Кой има време за това?

Беше в добро настроение, все още въодушевен от залавянето на обект 522 и спасяването на Сакс.

Документът беше съдебна заповед, забраняваща им да дават на Гедес компютри, дискове, документи или друг вид материали, съдържащи информация за операцията на Надзорния отдел. И да предадат на властите всички материали от такъв вид, които притежават.

Един от адвокатите каза:

— При неизпълнение на заповедта подлежите на съдебна отговорност по гражданското и криминалното право.

— И повярвайте ми, ще използваме всички средства — добави Сам Броктън.

— Не можете да го направите — гневно възкликна Гедес; очите му святкаха, смуглото му лице бе осеяно от капчици пот.

Стърлинг преброи компютрите в стаята. Бяха дванайсет.

— На кой от тях е досието, което ви изпрати Марк, капитане?

— Забравил съм.

— Направихте ли копие?

Райм се усмихна:

— Винаги правете резервни копия на информацията си. И ги пазете на различни, безопасни места. Крий данните си. Не е ли това посланието на новото хилядолетие?

— Просто ще вземем нова заповед и ще конфискуваме всичко, ще претърсим всички сървъри, на които сте качвали информация — заплаши Броктън.

— Обаче за това ще ви трябва време и пари. Кой знае какво ще стане дотогава? Примерно може няколко големи вестника да получат имейли или писма по пощата. Съвсем случайно, разбира се. Но е напълно възможно.

— Всички преживяхме много напрегнати моменти, господин Райм — каза Стърлинг. — Изобщо не ни е до игри.

— Ние не си играем — спокойно отговори той.: — Ние преговаряме.

Бизнесменът се усмихна — може би първата му искрена усмивка досега. Явно това беше стихията му. Той издърпа един стол и седна до Райм.

— Какво искате?

— Ще ви дам всичко. Без съдилища, без скандали в пресата.

— Не! — разбесня се Гедес. — Как може да се огъвате така!

Райм не му обърна внимание подобно на Стърлинг преди това и продължи:

— Ако изчистите досиетата на сътрудниците ми.

Криминалистът обясни за теста за наркотици на Селито и жената на Пуласки.

— Няма проблем — отговори Стърлинг, сякаш беше елементарно, като да увеличи звука на телевизора.

— И ще оправите живота на Робърт Йоргенсен — добави Сакс.

Разказа как обект 522 е съсипал живота на лекаря.

— Дайте ми подробности и ще се погрижа. Ще изчистим досието му.

— Добре. Щом всичко бъде уредено, ще получите онова, което искате. И никой няма да види нито едно листче или файл за операция „Законов надзор". Давам ви честната си дума.

— Не! Трябва да се борите! — отчаяно възрази Гедес. — Всеки компромис с тях е във вреда на обществото.

Стърлинг се обърна към него и заговори, почти шепнейки:

— Калвин, нека да ти кажа нещо. Изгубих трима добри приятели в Близнаците на единайсети септември. Други четирима получиха тежки изгаряния. Животът им се промени завинаги. Нашата страна изгуби хиляди невинни граждани. Моята фирма имаше технология да открие неколцина от похитителите и прогностичен софтуер, с който да предвиди какво ще направят. Ние… аз… можехме да предотвратим трагедията. Всеки ден от живота си съжалявам, че не го направихме.

Поклати глава:

— Ох, Кал. Ти с твоята черно-бяла политика… Не разбираш ли? Това е целта на ССД. Не да изпратим полицията посред нощ в дома ти заради онова, което обичате да правите с приятелката ти в леглото. Не да арестуваме хората, защото си купуват книги за Сталин и Корана или защото критикуват президента. Мисията на ССД е да гарантира свободата и безопасността ти, за да се радваш на правото си на лична тайна в дома си, да купуваш, четеш и говориш каквото поискаш. Ако загинеш от бомбен атентат на улицата, няма да имаш лична тайна, която да защитаваш.

— Спести ни лекциите, Андрю — изръмжа Гедес.

Броктън се намеси:

— Кал, ако не се усмириш, сериозно ще загазиш.

Гедес се изсмя хладно:

— Ние вече сме загазили сериозно. Добре дошли в прекрасния нов свят…

Извъртя се демонстративно и излезе. Входната врата се затръшна.

— Радвам се, че ни разбирате, Линкълн — каза Броктън. — Андрю Стърлинг върши много добри дела. Животът на всички е по-безопасен благодарение на него.

— Много си отдъхнах, като го чух.

Броктън не долови иронията, но Андрю Стърлинг не я пропусна. Все пак той беше човекът, който знае всичко. Въпреки това се усмихна весело и самоуверено — сякаш беше сигурен, че поученията му рано или късно достигат до хората, дори отначало те да не оценяват мъдростта му.

— Довиждане, детектив Сакс, капитане. О, и на вас, полицай Пуласки. — Погледна косо младия полицай. — Липсва ми, че не ви виждам вече в офиса. Но ако пак искате да упражнявате компютърните си умения, заседателната ни зала е на ваше разположение.

— Е, аз…

Андрю Стърлинг му намигна и излезе. Свитата му го последва.

— Мислите ли, че е разбрал? — попита новобранецът. — За харддиска?

Райм само сви рамене.

— По дяволите, Райм — заговори Сакс. — Предполагам, че заповедта е изрядна, но след всичко, което преживяхме заради ССД, трябваше ли да се съгласяваш толкова лесно? Леле, това досие… Не съм много радостна от цялата тази информация за мен.

— Съдебната заповед си е съдебна заповед, Сакс. Няма какво да се направи.

Тя обаче се вгледа по-внимателно в лицето му и явно забеляза лукавия блясък в очите му.

— Добре, Райм. Какво си измислил?

Криминологът се обърна към гледача си:

— Том, би ли прочел с прекрасния си тенор отново заповедта? Онази, дето ни я донесоха от ССД?

Том я прочете.

Райм кимна:

— Хубаво… Има един израз на латински, за който се сещам. Можеш ли да се досетиш кой, Том.

— О, да, сигурно трябва да се досетя, Линкълн, При толкова малко работа около теб може би очакваш, че изучавам класическа филология в свободното си време. За съжаление обаче и понятие си нямам.

— Латински… какъв език! Възхитителна прецизност. Къде другаде ще намерите пет склонения на съществителните имена и тези удивителни глаголни спрежения?… Така, фразата е инклузисунис, ексклузис алтерис. Означава, че включвайки една категория, автоматично изключваш друга. Объркващо, а?

— Всъщност не. За да се объркаш, трябва да разбереш поне нещо.

— Отличен отговор, Том. Но ще ти дам един пример. Да предположим, че си конгресмен и напишеш наредба, която гласи: „Забранява се вносът на сурово месо в страната." Избирайки точно тези думи, ти автоматично разрешаваш вноса на консервирано или сготвено месо. Разбираш ли принципа?

— Мирабиле дикту[2] — заяви Рон Пуласки.

— Боже мой — искрено се изненада Райм. — Ама ти говориш латински?

Младежът се засмя:

— Учил съм няколко години. В гимназията. Пък и като пееш в хора, запомняш някои неща.

— Какво имаш предвид, Райм? — попита Сакс.

— Съдебната заповед на Броктън ни забранява да даваме на „Лична неприкосновеност сега!" само информация, свързана с Отдела за законов надзор. Но Гедес иска всичко, което имаме за ССД. Следователно можем да му дадем всичко друго, което имаме за ССД. Досиетата, които Касъл е продал на Денко, бяха част от „Пъблик шуър", не от „Законов надзор".

Пуласки се засмя. Но Сакс се намръщи:

— Просто ще извадят нова съдебна заповед.

— Не съм толкова сигурен. Какво ще кажат в полицията и ФБР, когато разберат, че някой от фирмата, управляваща цялата им информационна система, проваля важни процеси? О, имам чувството, че началството ще ни подкрепи в този случай. — Тази мисъл го наведе на друга, по-тревожна. — Чакай, чакай, чакай… В ареста — онзи тип, който нападнал братовчед ми. Антон Джонсън?

— Да. Какво за него? — попита Сакс.

— Така и не разбрах подбудите му да убива Артър. Дори Джуди Райм недоумяваше. Лон каза, че затворникът е бил само временно в щатския арест. Чудя се дали някой от Надзорния отдел не е сключил сделка с него. Може би задачата му е била да провери дали Артър подозира, че някой събира информация за него и я използва, за да го натопи. Ако да, Джонсън е трябвало да го убие. Може би срещу намаляване на собствената си присъда.

— Полицията ли, Райм? Да се опитва да отстрани свидетел? Не мислиш ли, че е малко преувеличено?

— Тук става дума за досиета по сто и петдесет страници, радиочипове в книги и камери за наблюдение на всеки ъгъл в града… Но, добре, ще ги смятам невинни до доказване на противното. Може би някой от ССД се е свързал с Джонсън. Във всеки случай ще се обадим на Калвин Гедес и ще му дадем цялата тази информация. Да прави с нея каквото иска. Само да изчакаме, докато досиетата на всички се изчистят. Една седмица.

Рон Пуласки им каза „довиждане" и отиде да вземе жена си, която до час трябваше да бъде освободена от ареста на имиграционната служба.

Сакс се приближи до Райм, наведе се и го целуна по устата. Присви очи, може би коремът я заболя.

— Добре ли си?

— Довечера ще ти покажа, Райм — съблазнително прошепна тя. — От деветмилиметровите куршуми остават интересни синини.

— Секси?

— Само ако се възбуждаш от лилави тестове за проверка на зрението.

— Всъщност май да.

Сакс се усмихна леко, после излезе в коридора и извика Пам, която досега четеше книга в хола.

— Хайде. Отиваме да пазаруваме.

— Чудесно. Какво?

— Кола. Не мога без това.

— Яко. Каква марка? О, „Приус" е супер модел.

Райм й Сакс се разсмяха от сърце. Момичето се усмихна смутено и полицайката му обясни, че макар да е загрижена за околната среда, не смята да се бори за по-чист въздух, като пести от разхода на бензин.

— Ще си взема мощно возило.

— Какво?

— Ще видиш.

Сакс отпечата списък на автомобилите, които би могла да си купи.

— Нова кола ли ще си купиш? — попита момичето.

— Никога, ама никога не си купувай нов автомобил — поучително отговори Амелия.

— Защо?

— Защото сегашните коли са просто компютри на колела. Ние не искаме електроника. Искаме механика. С компютрите не можеш да си изцапаш ръцете с грес.

— Грес?

— Греста ще ти хареса. Ти си техничарка.

— Така ли мислиш? — Пам изглеждаше поласкана.

— И още как. Хайде да тръгваме. До скоро, Райм.

53

Телефонът иззвъня.

Линкълн Райм погледна близкия компютърен монитор, на който се изписа номерът на обаждащия се. Кодът бе 44.

Най-после. Това беше.

— Команда, вдигни телефона.

— Детектив Райм — каза спокоен глас с безупречен британски акцент; Лонгхърст никога не издаваше емоциите си.

— Кажете.

Колебание. После:

— Много съжалявам.

Райм затвори очи. Не, не, не…

Англичанката продължи:

— Още не сме направили официално изявление, но исках да ви съобщя, преди да научите от пресата.

Значи убиецът взе пак беше успял.

— Мъртъв е, нали? Преподобният Гуудлайт?

— О, не, той е добре.

— Ама…

— Но Ричард Логан уби набелязаната си жертва.

— Убил е… — Райм замълча. Започна да разбира. Набелязаната жертва. — О, не… Кого е бил набелязал?

— Дани Крюгер, търговеца на оръжие. Мъртъв е. Двама от телохранителите му също.

— Аха, разбирам.

— Изглежда, че след като Дани е преминал на наша страна, няколко картела в Южна Африка, Сомалия и Сирия са сметнали, че рискът е твърде голям, ако го оставят жив. Бившият трафикант с будна съвест ги е безпокоял. Наели са Логан да го убие. Дани обаче имаше твърде добра информационна мрежа в Лондон, затова наемният убиец е трябвало да го подмами на открито.

Свещеникът е бил само за отвличане на вниманието. Самият убиец бе пуснал слуха, че иска да убие Гуудлайт. Така беше принудил британските и американските власти да се обърнат към Дани за помощ.

— Има и нещо по-лошо — продължи Лонгхърст. — Взел е цялата документация на Дани. Информация за всичките му контакти, за всички, които работят за него — информатори, разкаяли се бандити, наемници, пилоти, източници на финансиране. Сега всички потенциални свидетели ще се скрият. Тоест онези, които не бъдат убити. Десетина криминални дела трябва да бъдат прекратени.

— Как го е направил?

Англичанката въздъхна:

— Сътрудникът ни от френските разузнавателни служби Д'Естурн. Това е бил Логан.

Лисицата е била в курника от самото начало…

— Предполагам, че е уловил истинския Д'Естурн във Франция, на път за Ламанша, убил го е и е заровил трупа или го е хвърлил в морето. Гениален план, трябва да призная. Разучил е всичко за живота на французина и организацията, в която е работил. Говореше перфектно френски — а английски с изразен френски акцент. Дори с подходящите идиоми… Преди няколко часа в сградата на лондонския съд, където бяха заложили капана, се появил съмнителен човек. Логан го наел, за да занесе някаква пратка. Работел за „Тотнъм Парсъл Експрес" — униформите им са сиви. Спомняте ли си влакната, които открихме? Освен това убиецът поискал доставката да се извърши от определен служител, чиито услуги е използвал и преди — който, между другото, е рус.

— Боята за коса.

— Точно така. Бил надежден човек, така казал Логан. Затова искал точно той да отиде. Тук вниманието на всички бе съсредоточено върху операцията, очаквахме убиеца, търсехме съучастници, опасявахме се от бомба за отвличане на вниманието, да не би хората ни в Бирмингам да сгрешат. Убиецът просто почукал на вратата на Дани в хотел „Дю вен", докато повечето му телохранители пиели бира в бара. Открил огън — с куршуми дум-дум. Раните бяха ужасни. Дани и двама от хората му са убити на място.

Райм затвори очи.

— Значи не са му трябвали фалшиви транзитни документи.

— Всичко е било за отвличане на вниманието… Тук е ужасна каша. А французите изобщо не вдигат телефона… Не искам да си помислям какво ни чака.

Линкълн Райм се замисли какво ли би станало, ако той бе продължил да работи по случая, ако беше извършил огледа на местопрестъплението в Манчестър с помощта на видеокамера. Щеше ли да открие нещо, което да му подскаже за истинските планове на убиеца? Щеше ли да се досети, че уликите в Бирмингам също са подхвърлени? Щеше ли да се досети, че човекът, който е наел стаята — престъпникът, когото толкова искаше да залови — се представя за агент от френските тайни служби?

Щеше ли да открие нещо след проникването с взлом в офиса на неправителствената организация в Лондон?

— Ами името Ричард Логан? — попита Райм.

— Очевидно не е истинското му. Фалшиво е. Откраднал е чужда самоличност. Явно става много лесно.

— И аз така съм чувал — мрачно измърмори Райм.

— Има и още нещо, детективе — продължи Лонгхърст. — Доста е странно. Пратката, която донесе момчето от „Тотнъм". Имаше…

— …нещо, адресирано до мен?

— Ами, да.

— Да не би да е часовник или нещо такова?

Лонгхърст се изсмя удивено:

— Луксозен настолен часовник. Във викториански стил. Откъде разбрахте?

— Само предположих.

— Сапьорите ни го провериха. Безопасен е.

— Не, едва ли е бомба… Инспекторе, запечатайте го в найлонов плик и ми го изпратете с експресна поща. И искам да видя доклада ви, когато стане готов.

— Разбира се.

— Освен това партньорката ми…

— Детектив Сакс?

— Да, тя. Ще иска видеозаписи на всички, участващи в операцията.

— Ще подготвя персонален рапорт.

Въпреки гнева и тревогата си Райм се засмя на израза. Обичаше британците.

— За мен беше удоволствие да работя с вас, детективе.

— И за мен с вас, инспекторе.

Той затвори телефона и въздъхна.

Викториански часовник…

Райм погледна полицата над камината си, където имаше джобен часовник „Врете", стар и много ценен, подарък от същия убиец. Беше го получил непосредствено след като престъпникът му се бе измъкнал в един мразовит декемврийски ден много, много отдавна.

— Том. Уиски. Моля.

— Какво е станало?

— Нищо. Вече е следобед и искам да пийна уиски. Днес изпълних програмата си за физически упражнения и доколкото знам, не си фанатизиран баптист, придържащ се стриктно към повелите на Библията. Защо, по дяволите, си помисли, че е станало нещо?

— Защото каза „моля".

— Много смешно. Днес си особено духовит.

— Старая се. — Болногледачът обаче се намръщи и явно забеляза нещо в изражението на Райм, защото добави по-меко: — Може би едно двойно.

— Едно двойно би било прекрасно — каза Линкълн с престорен британски акцент.

Болногледачът наля пълна чаша „Гленморанги" и нагласи сламката до устата на криминалиста.

— Ще ми направиш ли компания?

Том примигна изненадано. Засмя се:

— Може би друг път.

Райм се замисли, че може би това е първият път, когато кани болногледача си на чашка.

Криминалистът отпи от ароматната течност, като замислено гледаше джобния часовник. Спомни си бележката, която убиецът бе изпратил заедно с подаръка. Райм я знаеше наизуст.

Този джобен часовник е „Бреге". Той ми е любим. Произведен е в началото на XIX век и има рубинена цилиндрична котва, вечен календар и противоударен механизъм. Надявам се, че прозорчето с фазите на луната ще ви хареса в светлината на наскорошните ни приключения. В света има много малко часовници от този модел. Подарявам ви го в знак на уважение. Никой досега не ми е попречил да свърша работата си; вие сте най-способният ми противник. (Щях да кажа, че сте по-способен от мен, но това не е съвсем вярно. Все пак не успяхте да ме заловите.) Навивайте редовно часовника (но внимателно); той ще отмерва времето до следващата ни среща.

Един съвет: На ваше място бих се възползвал от всяка секунда, изминала от този момент.

„Способен си — мълчаливо се обърна Райм към убиеца. — Но и аз съм добър. Следващия път играта ще свърши."

Изведнъж нещо прекъсна мислите му. Той присви очи и премести погледа си от часовника към прозореца. Нещо навън привлече вниманието му.

Някакъв човек с обикновени градски дрехи стоеше на отсрещния тротоар. Райм се приближи с количката до прозореца и погледна навън. Отпи глътка уиски. Човекът стоеше до тъмно боядисана пейка пред каменната стена около Сентрал Парк. Държеше ръцете си в джобовете и гледаше къщата. Явно не забелязваше, че криминалистът го наблюдава през големия прозорец.

Беше братовчед му Артър Райм.

Той тръгна напред, почти пресече улицата. Но спря. Върна се на тротоара и седна на една от пейките срещу къщата, до жена с анцуг и слушалки на ушите, която пиеше вода от пластмасова бутилка. Артър извади някакво листче от джоба си, погледна го и пак го прибра. Отново се загледа към къщата.

„Странно — помисли си Райм. — Прилича на мен." При толкова години на приятелство и раздяла не си беше дал сметка.

Изведнъж по някаква причина думите на братовчед му отпреди едно десетилетие отново прозвучаха в главата му.

Опитал ли си изобщо да се сближиш с твоя баща? Как мислиш, че се е чувствал да има син като теб, сто пъти пo-умен от него? Когото все го няма, защото предпочита компанията на чичо си? Поне веднъж даде ли шанс на Теди?

Криминалистът извика:

— Том?

Никакъв отговор.

— Том!

— Какво има? Свърши ли уискито?

— Трябва ми нещо. От мазето.

— От мазето?

— Мисля, че ясно се изразих. Долу има няколко стари кашона. Надписани са „Илинойс".

— О, да. Всъщност, Линкълн, около трийсет са.

— Колкото и да са.

— Това не е „няколко".

— Искам да слезеш и да потърсиш нещо в тях.

— Какво?

— Парче бетон в малка пластмасова кутия. Около десет на десет сантиметра.

— Бетон ли?

— Искам да го подаря на някого.

— Нямам търпение да дойде Коледа да видя какво ще има в моя чорап. Кога искаш…

— Веднага. Моля.

Том въздъхна и излезе.

Райм продължи да наблюдава братовчед си, който още гледаше входната врата на къщата му. Не помръдваше.

Криминологът отпи още уиски.

Когато отново погледна, пейката беше празна.

Внезапното изчезване на братовчед му го разтревожи — и засегна. Той закара количката колкото можеше по-близо до прозореца.

Отново видя Артър — пресичаше улицата, пазейки се от колите. Вървеше към къщата.

Тишина. Дълго, дълго мълчание. Най-сетне звънецът иззвъня.

— Команда — заповяда бързо Райм на послушния компютър. — Отключи входната врата.

Примечания

1

Goodlight — добра светлина (анг.) — Б. пр.

2

Отлично казано (лат.) — Б. пр.

Content

Джефри Дивър
Обект № 522
(книга 8 от "Линкълн Райм")

Първа част

1

Втора част

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Трета част

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

Четвърта част

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

Пета част

50

51

52

53

Примечания