Тихомир Димитров

Ново небе и нова земя

„И видях ново небе и нова земя;

защото първото небе

и първата земя преминаха.“

Откровение 21:1

Въвеждащият психолог отказа да даде повече информация за бедствието, което беше накарало човечеството да потърси спасение в орбита. Отказа му със стандартните аргументи, които вече бяха започнали да омръзват на Адам: „всичко ще си припомниш“, „рано ти е още, имай търпение!“ и „това може да ти навреди“. Наложи се да сменят темата на разговора.

Адам погледна към листа с въпросите, който държеше в ръце. Списъкът беше станал излишен. Някои отговори беше получил спонтанно в процеса на разговора, а на мястото им непрекъснато се появяваха нови.

— Можеш да изхвърлиш въпросника — подкани го въвеждащият психолог с усмивка.

Адам започваше да свиква с компанията на телепат, макар да не беше точно телепатия, както го убеждаваше събеседникът му, а някаква странна свързаност. Той смачка листа и го пусна в пластмасовото кошче под бюрото. Кълбото хартия тупна меко на дъното. Кошчето беше празно.

— Това също е част от декора — уточни въвеждащият психолог.

— Знаеш ли, чувствам се самотен в болничната ми стая, — каза Адам — всичко е толкова бяло, чисто, някак скучно и стерилно. Така ли изглежда истинският свят? Или просто ми спестявате излишни дразнители, преди да съм си възстановил паметта напълно?

— Виждаш ли, започваш сам да отговаряш на въпросите си, което е стъпка в положителната посока!

— Кога ще мога да се разхождам из Станцията? Искам да общувам с други хора, тъпо ми е сам — намуси се Адам.

— Има време за всичко. Достъпът ти до повечето нива в Станцията все още е ограничен по обясними причини, но не виждам защо да не се срещнеш с Николай, който и без това непрекъснато ми досажда. Все настоява за това.

— Той… — отвори си устата Адам.

— Да, възстановяването на паметта му завърши успешно и необичайно бързо — прекъсна го въвеждащият психолог. — Въпреки това, няма да можеш да разговаряш с него за нещата, за които все още ти е забранено да разговаряш с мен, защото…

— Това може да ми навреди — довърши изречението Адам. — За всичко си има време, знам!

— Точно така! И, за да видиш, че не съм чак толкова лош човек, ще ти отворя достъп до мястото, където можеш да намериш Николай. Той вече е там и те очаква.

— Къде е това? — развълнува се Адам. — Тук всички коридори са еднакви, лесно ще се загубя. Ако Станцията е с 30 милиона души население, сигурно е огромна!

— О, не се притеснявай за такива неща. Възприеми го като поредния ни урок по интуиция.

— Отново нищо не разбрах!

— Ще излезеш от кабинета ми, ще си поемеш дълбоко дъх, ще издишаш бавно, докато си представяш Николай в полето на съзнанието, така де — извикваш образа му във въображението си и тръгваш накъдето те повлекат краката. Избягвай излишните разсъждения, просто се остави на „вътрешният навигатор“ да те води. Ако изгубиш пътя, представи си Николай отново и продължи. Ще видиш колко е лесно.

— Предполагам, че не ме чакат кой знае какви непредвидими ситуации в този ваш подреден и технологичен свят, прав ли съм?

— Това е и твоят свят.

— Да, но прав ли съм?

— От интуицията ти зависи колко бързо ще откриеш Николай и колко отегчен от чакането ще бъде той, когато най-сетне го намериш — усмихна се въвеждащият психолог. — Това е единствената „опасност“, която те грози. Ще се видим отново след това.

Въвеждащият психолог стана, стиснаха си ръцете за довиждане и онзи му направи знак, че е свободен с леко кимване на главата. След това седна обратно в креслото си и взе да си играе с левитиращата над бюрото му металическа сфера, като безгрижно я побутваше ту от ляво, ту от дясно. Кълбото само се завръщаше в първоначалната си позиция. Адам напусна кабинета.

Коридорът беше празен. Правите и гладки стени искряха в бяло, но не личеше откъде идва светлината. Нямаше никакви осветителни тела. Докато вдишваше бавно през носа си Адам установи, че няма и никакви миризми. Усети само плата на синята нощница, в която беше облечен. Тя не ухаеше на перилен препарат, а по-скоро на памучна дреха, която си държал дълго време на пряка слънчева светлина. Той си наложи да извика образа на Николай във въображението си. Не беше трудно, познаваха се от деца.

„Пардон, в Симулацията сме се познавали от деца, но тук също сме приятели, така че…“

Адам издиша бавно, както го беше посъветвал въвеждащият психолог, отвори очи и тръгна наляво, без да мисли защо. Единственото, върху което се фокусираше, беше образът на Николай.

Вървя дълго. От двете му страни се редуваха бели врати. Първоначално той спираше пред някои от тях, полагаше ухо върху гладката им повърхност („от какъв ли материал са направени?“) и напрягаше слух, но не чуваше нищо и продължаваше напред.

Опита да натисне една-две брави. Вратите бяха заключени. Никой не реагираше отвътре. Нямаше нито „влез“, нито „махай се оттук, скапаняк такъв!“. В един момент му омръзна, той отново повика образа на Николай в съзнанието си и уверено закрачи напред, подминавайки затворените врати.

Коридорът се изкачваше плавно, така че не можеше да види къде свършва в далечината, въпреки перфектното осветление. В един момент коридорът направи лек завой и се разклони на две. Инстинктивно Адам пое по десния път. Запита се дали пък не е сгрешил, но после си припомни, че не биваше да разсъждава и щом спонтанно бе избрал дясната посока, значи това бе правилната посока. Прокле наум шибания лабиринт от стерилни бели коридори и започна да крачи по-уверено. Дори леко се затича. Мисълта, че му предстоеше отново да види Николай го ободряваше.

Коридорът свърши пред затворени плъзгащи се врати. Приличаха на вратите на асансьор. Нямаше копчета за повикване на асансьора. Липсваше и фотоклетка, каквато слагаха над обикновените плъзгащи се врати. За всеки случай Адам размаха ръце, може пък датчикът да беше някъде там. Не се случи нищо. Тъкмо се канеше да се върне обратно, за да продължи по лявото разклонение на коридора, когато някакъв шум му привлече вниманието. Вратите се отвориха. Помещението зад тях наистина приличаше на асансьор.

В момента, в който стъпи вътре, вратите се затвориха зад гърба му и вътрешностите му натежаха. Издигаше се. След броени секунди асансьорът започна да забавя скоростта си. Слепоочията му се наляха с кръв. Усещаше как тя пулсира в голямата вена на челото му, но усети и нещо озадачаващо — чувстваше се по-лек! Едва забележимо, но все пак беше по-лек! Ушите му заглъхнаха. Зави му се леко свят. Когато асансьорът безшумно спря, краката му се отлепиха за миг от пода.

„Сигурно е от изкуствената гравитация. Ако въртенето на Станцията притиска предметите към пода й, т.е. към периферията на диска, колкото по-нагоре се изкачваш вътре в нея, т.е. към центъра, толкова по-лек би трябвало да ставаш!“

Вратите се отвориха. Същият бял, скучен коридор. Адам изчака известно време, за да провери дали вратите ще се затворят. Беше любопитен къде другаде можеше да го отведе асансьорът.

„Дали пък няма да го повика някой?“

Но вратите продължаваха да си стоят отворени и не се случи нищо. Той отново размаха ръце. Заопипва стените, трябваше да се задейства отнякъде това чудо… Отново не последва никакъв резултат. Адам излезе и тръгна право напред.

Скоро се озова пред поредните плъзгащи се врати. Този път те се отвориха автоматично, щом ги приближи, като добре познатите му („Откъде? От миналото? От Симулацията?“) устройства с фотоклетка, но този път зад тях нямаше асансьор.

Заля го вълна от топъл въздух, примесена с аромат на цветя. Гледката, която се разкри пред очите му, беше крайно различна от това, което очакваше да види. Той пристъпи напред.

Намираше се в нещо като гигантска градина или по-скоро огромен парк, разположен на няколко нива и обхващащ различни тераси, които се разпростираха във всички посоки. Паркът преливаше от цветни лехи. Адам забеляза виещи се вертикално нагоре и надолу стълби с парапети, обрасли в зеленина, дървени пейки и тухлени стени, опасани в бръшлян, чакълести алеи, изобилие от дървета и много, много цветя. Тук-таме се мяркаше по някое езерце, в което плуваха лебеди и патици, а от по-високите етажи на градината се спускаха водопади, които потапяха атмосферата в успокояващия си ритъм. И зад всичкото това беше Космосът. Съзвездията безшумно следваха своя път в посока обратна на въртенето на Станцията. Адам преглътна и установи, че този път не му се гадеше.

„Добре, че няма гледка към Земята!“

Наоколо беше пълно с хора. Някои седяха на пейките и разговаряха. Други се разхождаха по алеите. Имаше двойки, хванати за ръце, имаше и самотници като него. Почти всички носеха сини нощници, на места забеляза и облечените в бяло представители на („медицинския?“) персонал. „Значи така изглежда градината на лудницата“ — засмя се Адам. Сигурно тук някъде го очакваше Николай.

Без да разсъждава излишно, той пое напред по първата алея, която му се изпречи пред очите. Подмина поляна, където няколко души седяха мълчаливо в кръг, държаха се за ръце и медитираха. Николай не беше сред тях. Плясък на криле привлече вниманието му. Ято птици прелетя горе между терасите, които се издигаха толкова високо, че почти му се губеха от погледа. Шумът от водопадите и ароматът на цветя го заливаха отвсякъде.

Подмина и една пейка, на която две прекрасни момичета от азиатски произход разговаряха помежду си. Те го удостоиха с лъчезарните си усмивки за миг, след което продължиха да общуват на език, който той не разбираше.

Почиващите „или може би починалите?“ в парка идваха от различни раси, но всички имаха перфектно телосложение, бяха млади, изглеждаха красиви и самоуверени, но без излишна надменност. По-скоро излъчваха някакво странно усещане за съпричастност.

„Като заговорници в перфектното престъпление“ — помисли си Адам, но си припомни, че трябваше да спре да разсъждава, за да открие приятеля си в този лабиринт от природна и човешка красота, разположени на фона на космическата пустота.

Той затвори очи, вдиша бавно от аромата на близкия розов храст през ноздрите си, повика отново образа на Николай зад затворените си клепачи, издиша, отвори очи и зави на ляво по пътеката, която се отклоняваше след пейката с красивите азиатски момичета.

И тогава го видя.

Николай седеше по турски върху зелена поляна до едно от езерцата, вадеше парчета сухар от голям хартиен плик, разположен в скута му, и ги подхвърляше на патиците във водата, които лакомо ги поглъщаха. Няколко лебеда надменно плуваха отстрани и разсеяно си чоплеха перата с червени клюнове. Адам се затича.

В този миг Николай вдигна поглед и се усмихна. Стана, за да поеме развълнувания Адам в обятията си.

Дълго време стояха прегърнати, без да си кажат нищо. Адам усети, че от очите му върху рамото на Николай се стича поток от горещи сълзи. Той се отдръпна назад, за да огледа приятеля си.

Беше променен, да, но пак си беше същият Николай… до известна степен. Липсваха белезите от едрата шарка, прекарана в детството. Нямаше го и лекото изкривяване на носа, което Николай си беше докарал при едно спускане с шейна в планината. Косата му беше черна и късо подстригана, както обикновено, но следите от ранно оплешивяване и белите косъмчета отсъстваха. Адам прецени, че приятелят му изглежда с няколко сантиметра по-висок от обичайното и с няколко години по-млад. Носеше широки панталони и блуза с дълги ръкави в светло сив цвят, които изглеждаха доста удобни. Не ставаше за фотомодел, но при всички случаи беше с една-две идеи по-красив от онзи Николай, когото Адам помнеше от Симулацията.

— Ей, знаех си, че ще успееш! Лесно ли ме намери?

— Ти шегуваш ли се? — Адам изтри сълзите от лицето си с ръкава на нощницата: — Истински късмет след лабиринта, който преминах, за да стигна до тук. Но не се изгубих никъде!

— Браво, това показва, че се възстановяваш успешно!

— За разлика от теб. Би трябвало вече да си напълно готов, поне според въвеждащия ми психолог.

— Ах, да! И аз бях при него. Голям симпатяга! — усмихна се Николай и го подкани да седнат заедно на поляната пред езерото, след което му подаде хартиения плик със сухарите.

Адам извади филия твърд хляб, разчупи я на две и я подхвърли на патиците във водата. Николай продължи:

— Нормално е, все пак излязох преди теб, а и нямах твоите травми. Въпреки че и моето излизане си го биваше! Е, как е, харесва ли ти „новият“ ни дом?

— Какви травми? Ти прекарваше цялото си време в пушене на трева на балкона! — засмя се Адам.

— Като стана въпрос — Николай бръкна в джоба на панталона си и извади една свита цигара — да си припомним доброто старо време, а? Не мога да пуша всеки ден, пазя си го специално за срещата ми с теб!

— Първата работа на въвеждащия психолог беше да ме напие с уиски — въздъхна Адам — мога да си представя как е посрещнал теб!

— Беше разпалил наргилето, да. Казах си, ако съм мъртъв, значи съм попаднал в някакъв Рай, все пак. Раят на злетата! — Николай извади запалка от другия си джоб, щракна и поднесе огънчето към цигарата.

Дръпна си три пъти шумно, дълбоко и с наслада, точно както правеше в Симулацията. Подаде му димящата цигара.

— Какво пък! — каза Адам — Имам среща в космическа станция с автор на клюки за жълтата преса, който по някакъв начин се оказва герой от напълно измислен филм, който ми се е присънил наяве. Едно напушване едва ли ще ми навреди. Колко по-абсурдно може да стане?

Двамата се засмяха. Адам дръпна от цигарата, опита да задържи острия, лютив дим, закашля се, издиша, но упорито си дръпна отново, въпреки кашлицата. След втория опит, вече насълзен и тресящ се от леки спазми в диафрагмата, той върна цигарата на Николай:

— Чудя се откъде се снабдявате с тези неща?

— Какви неща?

— Уиски, марихуана, абе тук всички ли са безделници, пияници и тотални напушалки като теб?

— О, има още доста неща да научаваш, пардон, да си припомняш, а точно това е един от баналните детайли. Но не, не сме такива, каквито ни описваш. Живеем в изобилие, без да злоупотребяваме.

— Какво имаше предвид, когато каза, че не ти разрешават да пушиш редовно? — попита Адам.

— Не съм казал, че не ми разрешават. Казах само, че не мога да се напушвам всеки ден, както правех в Симулацията.

— Защо?

— Забраненият въпрос! — отвърна му Николай с пресипнал глас — Никога не питай „Защо?“, освен ако не искаш да си нарушиш душевния комфорт!

Адам усети приятно отпускане да завладява тялото му. Сякаш самият той беше вана, пълна с мръсна вода и някой току-що бе издърпал тапата. Цялото напрежение, всички объркани въпроси, стресът от изненадващия преход към това необичайно място, съмненията, отчаянието, болката и страха, които все още носеше със себе си от Симулацията, всичко това изгуби своята сериозност.

Той огледа сюрреалистичния пейзаж около себе си — две палми в далечината се поклащаха на фона на съзвездието Орион. Нямаше как това да е сериозно! „Животът е една шибана игра!“ Не само Симулацията, но и това тук! Стана му смешно. Той се излегна по гръб и започна да се смее с всички сили, от все сърце. Николай сякаш само това чакаше. Започна да се киска като гном, а това само усили смеха на Адам. Скоро смехът им зарази и насядалите по поляната наоколо.

След като се успокоиха, Николай доизпуши цигарата и попита:

— А знаеш ли кое е най-смешното?

— Не знам, ти ще ми кажеш.

— Че по време на излизането ми от Симулацията бях напушен като гъз! Искаш ли да прегледаш Доклада?

— Какво имаш предвид?

— Да видиш как приключих. Без излишните усещания, де, само звук и картина, окей?

— О, ама да не вземе да ми навреди! — Адам отново се разсмя, този път не така силно.

— Слушай сега, — подхвана делово Николай — както си се излегнал така, искам да затвориш очи и да фокусираш цялото си внимание върху гласа ми. Даже е хубаво, че си пафнал, защото няма да имаш излишна съпротива от волята и от разума. Отпусни се, затвори очи и следи внимателно гласа ми. Готов ли си?

Адам се намести още по-удобно върху тревата, пое си дълбоко дъх, издиша, отпусна се и затвори очи.

— Ще преброя бавно от десет до нула — започна Николай — и вместо нула ще произнеса ключовата дума. Ти няма да я чуеш, но това ще бъде сигнал да задействаш Доклада. Веднага, след като го прегледаш, ще се събудиш свеж и отпочинал. А сега се съсредоточи!

Адам се остави на шума на водопадите да го погълне изцяло. След малко към тях се присъедини и гласът на приятеля му.

— Десет. Краката ти натежават. Вече не усещаш ходилата си. Девет. Тежестта се разпространява нагоре, обхваща коленете и бедрата, постепенно се обездвижваш от кръста надолу. Осем. Коремът ти е празен, лек си като перушина. Седем. Дишаш бавно. Равномерно. Потъваш в дълбок сън. Шест. Мускулите по раменете и по гърба ти се отпускат. Усещаш облекчение, все едно си свалил тежка раница, която си носил цял ден. Пет. Отпускат се всички мускули по врата ти. Четири. Лицевите мускули се отпускат. Три. Езикът се отлепя от небцето и си ляга удобно в устата. Две. Потъваш в дълбок сън. Едно. Намираш се в състояние на пълен покой…

— Слизам до магазина.

Адам видя себе си в панелния апартамент на Николай. Беше състарен, имаше болнав вид, кофти брада и сплескана върху челото мазна коса. Едва успя да разпознае собствения си образ. Брадата не му отиваше, недоспиването му личеше от разстояние, приличаше на бездомниците от квартала. Носеше стар анцуг, покрит с петна.

Николай седеше по турски върху водния матрак пред масичката с лаптопа. Не му отговори. Само въздъхна. Адам чу собствения си глас:

— Искаш ли нещо?

Николай се намръщи:

— В хладилника има китайско от вчера. Плюс няколко бири. Имаме си достатъчно за обяд. Какво толкова ще купуваш?

— Ами нищо, добре тогава, чао!

Фигурата на Адам излезе в коридора. Наблюдателят остана сам в стаята с Николай. Онзи се съсредоточи върху екрана на лаптопа.

Пишеше бързо върху клавиатурата, почесваше се по бедрата, шепнеше си тихичко, отваряше някакви сайтове, разглеждаше, после пак пишеше и накрая изпрати някакъв файл по имейла. След това стана и отиде до хладилника да си отвори бира. Бръкна под матрака, извади кутията от кинолента, в която държеше тревата, надроби една глава между острите зъби на гриндера, посипа я внимателно върху хартийката, добави малко тютюн, зави цигарата и я облиза. Опипа джоба на панталона си за огънче. Излезе на терасата и намери запалката там — лежеше върху перваза, а по металната й пластинка си играеха лъчите на следобедното слънце. Николай запали тревата.

Докато той пушеше, Наблюдателят хвърли поглед върху добре познатата му панорама от деветия етаж на панелния небостъргач. Трафикът по околовръстното беше натоварен. Олющените панелки наоколо мълчаха като намръщени старци сред оживлението на автомобилите, клаксоните и градската суматоха. Пешеходците бързаха за някъде. Планината се издигаше величествено над цялото това гъмжило — сякаш само тя предусещаше какво предстоеше да му се случи след малко, но нямаше никакво намерение да се издава. Слънцето блестеше високо в тъмносиния небосвод.

Николай се изкашля. Това привлече вниманието на Наблюдателя. Нещо като псувня излезе от устата на Николай. Наблюдателят проследи погледа му и видя голям пътнически самолет да извършва плавен завой в далечината. След маневрата се насочи право към тях. Колесниците се спуснаха бавно под корпуса. Приличаше на граблива птица, увиснала с разперени криле във въздуха. Зае цялото небе.

Николай изтърва цигарата, втурна се обратно в стаята, легна върху матрака по корем и закри ушите си с ръце. Минаха няколко секунди. Не се случи нищо. Николай предпазливо отвори очи, извъртя се по гръб и погледна навън. Наблюдателят отново проследи погледа му. Самолетът го нямаше там. Небето беше чисто. Вятърът полюшваше пердето на прозореца през отворената врата.

Николай въздъхна облекчено.

И в този момент се случи експлозията. Тежък тътен премина като вибрация през цялата сграда, повдигна Николай от матрака и го захвърли върху пода. Навън се чупеха стъкла. Викаха хора. Пищяха автомобилни аларми. Николай скочи и се затича към входната врата. Наблюдателят го последва. Носеше се във въздуха на няколко крачки зад него. Николай натискаше копчетата на асансьорите, но без никакъв резултат. Той хукна да бяга по стълбите надолу. Наблюдателят го следваше неотлъчно. Николай прескачаше по няколко стъпала наведнъж, хващаше се за парапетите по завоите и най-сетне успя да се измъкне от входа. Погледна в посоката на взрива. Погледът на наблюдателя също се насочи натам. Облак гъст, черен дим се издигаше зад покривите на съседните сгради. А наоколо цареше пълен хаос. Мъже и жени бягаха с писъци по улицата, някои лежаха по тротоарите. Колите се блъскаха една в друга, от небето падаха мъртви птици.

Николай вдигна крак и Наблюдателят видя как тънки нишки гума се проточват от подметката на кеца му чак до асфалта, като разтопен кашкавал…

— Осем. Започваш да се пробуждаш. Девет. Чувстваш се напълно свеж и отпочинал. Десет.

Адам отвори очи. Приятелят му се беше надвесил над него и го наблюдаваше с усмивка.

— Какво се случи след това? — попита Адам.

— Някакъв дебелак очевидно е скочил от терасата си и е паднал върху мен. Реших да ти го спестя. Грозна гледка е!

— Ама как? Какво…

— Имаш предвид хипнозата ли? Е, това е само един от начините да прегледаш Доклада. Друг път, ако ти се занимава, можеш да видиш цялата ми Симулация.

Адам се изправи и седна върху поляната. Виеше му се леко свят.

— А ти разглеждал ли си моята? — попита.

— Шегуваш ли се? Това е основното ни занимание, след като излезем. Все едно сме ходили на кино заедно, само дето участваме във филма! Интересно е да видиш как другите се справят с ролята. Даже доста интересно… Дори, бих казал, забавно. Но едва сега. Тогава хич не ми беше до смях. Между другото, знаеш ли, че Юлия излезе заедно с мен? Пътувала е в катастрофиралия самолет.

— Завръщала се е при мен?

— Откъде да знам? Трябва да попиташ нея!

— Кога ще мога да я видя?

— Когато ти разреши онзи психопат, въвеждащият психолог. Тя също ходи при него.

— Онзи психопат е доста интересен човек, чудя се не му ли омръзва да отговаря на едни и същи въпроси постоянно.

— Сигурно му е интересно, щом си го е избрал!

— Тук длъжни ли сме да работим? — попита Адам. — Вече знам, че съчинявам сюжети за Симулации, затова в Симулацията съчиних роман, но какво кара въвеждащия психолог да се занимава с хора като мен? И какво работиш ти, в крайна сметка? Тук има ли жълта преса? Хората интересуват ли се от клюки? Ами Юлия? С какво се занимава един художник тук? Рисува космически пейзажи?

— Ох, чакай, чакай, задаваш прекалено много въпроси! Карай по-полека, че забравих откъде започна! Трябва да те предупредя, че тревата е доста по-силна от онова, с което сме свикнали там, долу… ако мога така да го нарека — ухили се Николай.

— Да, и от нея ожаднях като камила. Има ли откъде да си вземем по нещо за пиене в този космически парк?

— Предлагам да се разходим до някое от заведенията наоколо — огледа се Николай — в парка е пълно с тях. Последвай ме!

Той стана, подари плика със сухарите на най-близо седящия до него човек, обмениха си кратки любезности и двамата с Адам се отправиха по обратния път към изхода.

Изкачиха някакви стълби, минаха по няколко алеи, харесаха си пейка с гледка от високо към градината и Космоса отвъд нея. Сега водопадите се стичаха надолу, под тях.

— На теб какво ти се пие? — попита Николай.

— Това тук, ъммм, тази пейка, това ли е заведението?

— Е, не е кафене или ресторант в познатия ти смисъл на думата. По-скоро си въобрази какво ти се пие! — каза нетърпеливо Николай.

— Газирана вода с лимон — отвърна Адам.

— А за мен само бира.

След минути по чакълестата алея се зададе красиво момиче с табла в ръка. Носеше къса пола и нещо като униформа на сервитьорка. Поднесе им напитките с усмивка. Не се обмениха никакви пари. Само благодарности и любезности от общ характер.

— Желая ви приятен ден, господа! — каза момичето и се оттегли.

— Предполагам, че имаш доста въпроси — отбеляза Николай, преди да надигне бутилката с бира.

— Чудя се откъде да започна — отвърна Адам.

— Давай, откъдето се сетиш! Имаме цялото време на света!

— Добре, да се върнем на това, за което разговаряхме преди малко. Ти какво работиш тук?

— Аз ли? Ами нищо. Не е задължително да се работи. Работил съм в миналото, но сега съм в нещо като почивка между професиите. Още не съм си избрал нова.

— А какво работеше преди?

— Бях чистач.

— Моля?

— Правилно ме чу. Не на кошчета за боклук, а на машини. Нямаш представа колко много съоръжения има в Станцията. Непрекъснато се пълнят с прах. Някой трябва да ги забърсва. Роботите по поддръжката се справят чудесно с тази задача, но не е изключено и ти да им помагаш, ако това ти харесва.

— И какво точно ти харесва в бърсането на прах? А какво общо има това с журналистическата ти професия в Симулацията?

— О, не е задължително да има нещо общо, въпреки че в повечето случаи, да, хората упражняват в Симулацията дейности, които са близки до заниманията им тук, на Станцията. Що се отнася до въпроса ти какво точно ми харесваше в чистенето, ще ти отговоря така — даваше ми достъп до зони от Станцията, до които иначе нямаме достъп. Опитвах се да разбера как функционира цялото това нещо. Беше забавно. Но ми омръзна. След време сигурно ще се заема с нещо друго.

— Значи хората тук работят само от скука, така ли?

— Може и така да се формулира. А какво ще правиш през дългите периоди, в които не си в Симулацията, не се възстановяваш от Симулацията, не се забавляваш с приятели или не спортуваш? Захващаш се с нещо полезно, ето какво! Можеш да си всичко — от обикновен чистач по поддръжката, като мен, до мозъчен хирург или въвеждащ психолог, като „Свети Петър“, хе-хе! За по-сложните професии има достъпни обучения и практика, които са допълнителна възможност за убиване на времето.

— И не печелиш нищо? Никой не ти плаща? — учуди се Адам.

— Не, защото нямаш нужда от пари — отговори му Николай.

— Добре, де, но има сложни професии, има и по-прости професии. Защо да се напъваш да ставаш лекар, например, когато можеш да си просто чистач?

— Никой не те юрка да се напъваш за каквото и да било, човече! Но ако въпросът ти е за избора, той не е изцяло твой. Искам да кажа, че ако съществува необходимост от повече въвеждащи психолози, например, вътрешното ти чувство ще те подтикне да изучаваш психологията и да се занимаваш със загинали в средновековна битка рицари, които изведнъж се озовават тук и са пълни с въпроси. А освен това е доста забавно, предполагам…

— Как стана това със сервитьорката, например?

— „Сервитьорката“, както я наричаш, може да се окаже и университетски преподавател. Сервирането й носи друг тип контакт. Ще ти се стори странно, но някои хора изучават изкуството да си в услуга на другите. Такива неща са интересни тук.

— Не, исках да кажа, как успяхме да си поръчаме напитките?

— По същия начин, по който ти успя да ме намериш, без да знаеш къде отиваш. Спонтанно. Интуитивно. Знаеш ли, че Станцията непрекъснато се мени? Преобразяват се помещения, пригаждат се за различни нужди, дори постоянно са в движение едно спрямо друго. Но е достатъчно само да знаеш къде отиваш, за да откриеш пътя.

— Започнах да се обърквам — Адам отпи от газираната си вода.

— По-лесно е, отколкото мислиш, спокойно! — Николай го потупа по гърба.

— Само не ми казвай „ще свикнеш“, че ми е омръзнало да го чувам напоследък.

— Точно това смятах да кажа, виждаш ли — ти също четеш мисли!

— Как става това?

— О, ами ние сме свързани, като общ организъм. Но е прекалено сложно да ти го обясня с твоите нива на познание сега. Предпочитам да си припомниш всичко сам, когато му дойде времето.

— Окей, окей, а с какво се занимава Юлия тогава? Тя работи ли? — попита Адам.

— Юлия или Ева, както обича да се представя понякога, беше художник в Симулацията. Какво мислиш, че прави един художник тук?

— Ами, откъде да знам? Сигурно пак е нещо свързано със Симулацията — предположи Адам.

— Точно така. — Николай стана и започна да ръкопляска. — Дами и господа, имаме си гений! — след това продължи: — Някой трябва да „рисува“ декорите в Симулацията. Обстановката. Героите. За да изглеждат максимално реалистични. Тя е по-скоро дизайнер сега.

— Уфф, нямам търпение да я видя. Имам да й задавам толкова много въпроси.

— Това ще стане, когато въвеждащият психолог реши, че и двамата сте готови. Имаме по-важни въпроси за разясняване сега.

— Например? — попита Адам.

— Например твоята склонност към самоубийство — лицето на Николай придоби сериозен вид и той седна на пейката до приятеля си.

— Какво имаш предвид? — попита Адам.

Николай въздъхна, отпи от бирата си и каза:

— Спомняш ли си уроците на въвеждащия психолог? За трите причини, поради които влизаме в Симулацията?

— Да, от скука, за забавление и, за да се върнем отново на Земята. Я чакай, какво се е случило там? Защо Земята е необитаема?

— Тя е далеч от необитаема! Дори бих казал, че е пренаселена. Но ми е забранено да разговарям за тези неща с теб. Не си готов още. Търпение, приятелю!

— Чувствам се като малко дете, от което възрастните крият нещо! — намуси се Адам.

— Ами, горе-долу, така е — усмихна се Николай. — Само дето тук всички сме възрастни. Многократни столетници. Повечето, де! Имаме и детски сектор, където не съм ходил все още.

— Кажи ми за самоубийствата сега! — настоя Адам.

— Не бяха това трите причини. „От скука“ и „за забавление“ попадат в една и съща категория. Третата причина е действително, за да си припомним родната планета, да поживеем малко извън четирите стени на иначе удобния ни и приятен космически дом. Но има и втора. Втората причина е, че тук не можеш да причиняваш вреда. Нито на себе си, нито на останалите.

— Значи садистите отиват там, за да изтезават хора?

— Не точно, но си близо до истината. Само в Симулацията можем да дадем воля на подсъзнателните си инстинкти и наклонности, а те са доста разнообразни, могат да варират в целия спектър от прекрасното до чудовищното и отвратителното — отговори му Николай.

— Значи аз имам склонност към самоубийство, така ли?

— Мхм. И това си проличава най-добре там. В Симулацията. Пробва да се самоубиеш на магистрала от 22-ри век, когато се запознахте с Ева. В „Аварията“ се обеси, а после си тегли куршума. Сещам се за една поговорка: „Кряка като жаба, скача като жаба и прилича на жаба, значи сигурно е жаба“, хехехе! — засмя се Николай. — Приятелю, ти си един завършен самоубиец! Оттам и трудността, с която си възстановяваш паметта всеки път. Травмиращо жестоко е.

— Застрелях се, иначе щяха да ме разпънат на кръст. Просто избрах по-безболезнения вариант! — каза Адам.

— Човек си намира всякакви оправдания. Низшите ни склонности и нагони получават чудесно поле за изява в Симулацията. Невъзможно е да ги задоволяваме тук. Това е най-честата причина, поради която хората влизат.

— Искаш да кажеш, че всеки път влизам в Симулацията, за да си посегна на живота, така ли?

— Ами не! Влизаш от любопитство и от скука, като повечето от нас, само дето при теб много често се получава точно това — да си посегнеш на живота.

— Значи Симулацията по-скоро ми вреди, отколкото да помага?

— Не бих казал. Някои я използват с терапевтична цел. Един вид отдушник, разбираш ли? Тук никой не те съди за гнусотиите, които си извършил там, защото не са реални. Но са единственият вариант да дадеш воля на подсъзнателните си инстинкти. Иначе ще полудееш!

— Добре, какво ще ме посъветваш тогава?

— Да те посъветвам? Нали затова си имаш въвеждащ психолог!

— Но ти си ми приятел — настоя Адам.

— Така е. Обаче трудно бих ти дал практичен съвет. Склонността ти към самоубийство винаги се изявява в Симулацията и това няма особено положителен ефект. Като се върнеш, всеки път си смазан, депресиран. Предполагам, че Юлия харесва именно тази черта на страдалеца в теб. Жените са странни, можеш ли да ги разбереш?

— Въвеждащият психолог спомена, че сме нещо като гаджета и тук. Или семейство, не помня. Това вярно ли е?

— Предпочитам да обсъждате с нея личните си взаимоотношения.

— Когато му дойде времето — казаха двамата в един глас.

— Наздраве! — Николай допи бирата си на екс.

Последва кратко мълчание.

— И все пак, ти повдигна темата за самоубийството, какво искаше да ми кажеш? — поинтересува се Адам.

— Извинявай, беше грешка! Нямах право да обсъждам това с теб. Просто се притеснявам, че може да ни напуснеш един ден.

— Искаш да кажеш, че ще успея да си посегна дори тук, така ли?

— Това е невъзможно. От включването на защитата не помня нито един случай на самоубийство, нито на насилствена смърт, причинена от човек на друг човек. Ние сме безсмъртни, Адаме! Въвеждащият психолог накара ли те да му удариш шамар?

— Да. Не разбрах какво точно се случи тогава.

— Това е вътрешната защита. Но има и външна. Вътрешната защита премахна болестите и стареенето много отдавна, още докато живеехме на Земята. Тя ни предпазва и от всякакви форми на насилие тук горе, в Станцията. Що се отнася до външната защита, помня само един инцидент, при който няколко метеорита се промъкнаха през лазерния щит и отвориха дупка в корпуса. Дузина обитатели бяха засмукани в Космоса тогава. Още няколко умряха при пожара. Но да убиеш човешко същество, дори и себе си, не става. По друга причина може да се разделим. Виждал съм го да се случва и преди. Последвах те в Симулацията, но в това, което може да си наумиш да предприемеш, а то зависи само от теб, няма да те последвам. Нито ще се опитам да те разубедя. И тогава ще се разделим завинаги. Или поне за доста дълго време. Ще ми бъде скучно без теб!

— Какво имаш предвид? Какво може да реша да предприема?

— Не сега, не си готов, почакай още малко, приятелю!

Седнали един до друг, двамата зареяха поглед в съзвездията.

„Скуката е проклятието на боговете“ — помисли си Адам. — „Откъде пък ми хрумна това?“

Адам отново се намираше в кабинета на въвеждащия психолог. Онзи имаше ведър, свеж и отпочинал вид, както винаги, с типичната за него леко закачлива усмивка на лицето.

— Чудя се как не ти омръзва? — попита Адам.

— Сигурно си мислиш, че непрекъснато отговарям на едни и същи въпроси, нали?

— А не е ли така?

— В общи линии, да. Но всеки човек е толкова различен и начинът, по който му повлиява Симулацията също се различава.

— Колко пациенти имаш?

— Напоследък се занимавам основно с излезли от твоята „епоха“. Освен „Аварията“ има и други Симулации от там. Може да се каже, че специализирам в края на 20-ти и началото на 21-ви век. „Римляните“ ги поемат колегите, хехех! Но да се върнем на въпроса ти! Като изключим теб, Юлия и Николай, които вече прекратиха сеансите си при мен, защото повече не съм им нужен, имам общо десетина пациенти. Горе-долу толкова са през цялото време. Гледам да поддържам бройката им постоянна.

— Юлия разпитва ли за мен? — попита плахо Адам.

— В началото разпитваше, да! Но после се възстанови изключително бързо, припомни си всичко и вече не й бях необходим. Прегледала е Доклада ти, своя собствен, както и този на Николай. Сега чака да се срещне с теб, когато си готов.

— А защо на мен ми е необходимо повече време, за да си възстановя паметта?

— Николай не ти ли обясни поне повърхностно нещата?

— Става дума за самоубийството, нали?

— И не само! Бих го нарекъл нежелание от твоя страна, по-скоро! Ти си ескапист, Адаме! Колкото и да е странно, привързваш се към измислените светове повече, отколкото към реалния живот.

— На какво се дължи това?

— На сложни процеси в психиката ти, които, макар да съм добър специалист, остават тайна за мен. Или поне някои от тях — отвърна въвеждащият психолог.

— Докога ще продължават нашите сеанси?

— Докато не се „побереш“ изцяло в тукашната реалност. Част от теб все още е там. В Симулацията.

— Значи мога да продължавам с въпросите, така ли?

— Нали за това съм тук! Всъщност, дори знам какъв ще е следващият ти въпрос.

— Чел си списъка, който изхвърлих ли? — Адам потърси с поглед кошчето под бюрото на въвеждащия психолог. Беше празно.

— Не, нямам нужда от това. Част от подготовката ми като въвеждащ психолог се състои в тренирането на чувството за емпатия. Това е умението да се поставяш „в обувките“ на другия, да виждаш света през неговите очи.

— И какъв ще бъде следващият ми въпрос?

— Най-важният — отвърна въвеждащият психолог.

— Например? — полюбопитства Адам.

— Например как я докарахме до тук? Какво се случи там долу, на Земята? Мисля, че вече си готов да научиш истината.

— По какво разбираш, че съм готов?

— О, ами усещам ти вибрациите. По-спокоен си, започваш да приемаш средата, да свикваш с обстановката, в мозъка ти се отключват процеси, които улесняват възстановяването на паметта, макар все още да сме твърде далеч от желания резултат. Но смятам, че си готов да научиш истината за съдбата на Земята и какво точно ни изгони от там.

— Непрекъснато ли изнасяш уроци по история на пациентите?

— Мхм, но с всеки отделен пациент е различно, така че никога не ми омръзва, ако това те интересува! — въвеждащият психолог му се изплези като малко дете.

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид, че някои хора разпитват повече за устройството на Станцията, да речем, други за икономиката и политиката, трети за науката и технологиите, а теб, в най-общи линии, те вълнуват фактите, свързани с катастрофата на човечеството, за да можеш да сглобиш „пъзела“ в главата си. Готов съм да ти ги предоставя, ако и ти си готов.

— Давай тогава!

Въвеждащият психолог чукна с пръст левитиращото над бюрото му металическо кълбо. В пространството между двамата се появи триизмерна холограма на Земята.

— Ако използваме Григорианския календар, т.е. летоброенето, с което си свикнал от Симулацията, сега би трябвало да сме петнадесети март 2285 година, 3 часа и осем минути Колумбийско време.

— Защо Колумбийско?

— Защото сме на геостационарна орбита над Централна Америка.

— Ахам.

— „Аварията“, — продължи въвеждащият психолог — е полуисторически, полуфантастичен сюжет на Симулация, в която действието се развива през второто десетилетие на 21-ви век.

Земното кълбо между тях се завъртя. Адам видя пред себе си Балканския полуостров. Холограмата се увеличаваше. Изведнъж се превърна в добре познатия му силует на Витоша планина, с телевизионната кула и София, разпростряла се в низините й.

— Това, което се опитвам да ти кажа, е, че с изключение на бедствието, „Аварията“ пресъздава съвсем обективно обстановката и начина на живот на това място през второто десетилетие на 21-ви век.

— Защо точно там? — попита Адам.

— Заради произхода ти, който ще си припомниш по-късно — отговори му въвеждащият психолог. — Няма как, човек го влече към родните му места — добави.

— Искаш да кажеш, че съм роден в София, така ли?

— Не само там, но и в същата епоха. Доколкото си спомням, 1984 година. Това, което виждаш, е София между 2010 и 2020. Нека да превъртим няколко години напред — предложи въвеждащият психолог.

Градът холограма бързо започна да се променя пред очите на Адам. Нови и все по-високи постройки от стъкло, бетон и стомана никнеха на различни места, предградията се разширяваха към полето, появяваха се сложни пътни възли, кварталите се изкачваха все по-високо в планината. Цифров брояч отмерваше годините отдолу. Появи се второ летище, после и трето. Въвеждащият психолог побутна металическото кълбо и броячът закова на 2058 година.

— Горе-долу това е моментът, в който светът се изправи пред голямо предизвикателство — въздъхна въвеждащият психолог.

Адам го изгледа с въпросителен поглед.

— Въпреки многобройните конфликти и икономическите кризи в цял свят, родината ти запази сравнителен неутралитет и остана някак встрани от опасните процеси. Имаше много да наваксва в икономически план, но за няколко десетилетия животът там стана доста приятен, дори бих казал — комфортен.

Пред очите на Адам отново се появи Земното кълбо. Въвеждащият психолог продължи:

— После на планетата се формираха три нови алианса, един вид политически и икономически обединения между водещите държави.

Броячът продължи да отброява годините напред, след 2058-ма. Земното кълбо се завъртя и Адам отново беше „над“ Америките, които се осветиха в синьо.

— Това тук — каза въвеждащият психолог — е Американският алианс. Той включва всички държави от северната и южната част на континентална Америка, плюс Британските острови. След като загуби борбата си за надмощие и влияние в Европа, САЩ окончателно насочи усилията си на юг, към „асимилиране“ на южната част от континента, която дълго време беше стояла в периферията на експанзионистичната им политика. Англичаните запазиха лоялността си към своя съюзник и, макар да ги разделяше океанът, се отрекоха завинаги, политически и икономически, от принадлежността си към Европа, за да се присъединят към Американския алианс или „Америките“, както го наричаха хората тогава. Las Americas. Дори построиха тунел на дъното на Атлантика, който да свързва Великобритания със САЩ. Атлантическият океан остана под монопола на Американския алианс.

— А какво стана с Европа? — попита Адам.

— Европа се разшири на изток или по-скоро Изтокът се разшири на запад, поглъщайки Стария континент, за да го превърне в това, което тогава хората наричаха „Евразия“ или „Евразийски съюз“. Към края на 21-ви век той беше изцяло доминиран от Русия, Китай, Индия и Иран, които се превърнаха в новите световни суперсили.

Земното кълбо отново се завъртя пред очите на Адам и цялата територия на Европа, плюс почти всички държави от Азия светнаха в червено. После кълбото се завъртя за пореден път.

— Образува се и трети влиятелен Алианс, — продължи въвеждащият психолог — нарекоха го Океания. В него попаднаха държави като Австралия, Корея, Нова Зеландия, Япония и повечето Тихоокеански островни нации. Макар и малък като население, в сравнение с останалите, този Алианс придоби пълен монопол над ресурсите и търговията в Тихия океан.

Холограмната планета отново се завъртя и заедно с посочените нации, различни островчета в Тихия океан се оцветиха в жълто.

— Общо взето, това бяха „гнездата“ на цивилизацията в края на 21-ви век. Африка беше поделена между Америките и Евразийския съюз. Северната й част попадна, съвсем логично, под влиянието на Евразийския съюз, докато всички райони на юг от Сахара влязоха в състава на Американския алианс, който успя да затвърди монопола си и върху Южния Атлантик. Регионалните конфликти не стихваха и колкото повече центровете на силата се балансираха, толкова по-голямо беше напрежението между трите Алианса. Тогава, в края на 21-ви век и началото на 22-ри век, се стигна до Помирението.

— Помирението?

— Един вид глобален договор или съглашение, подписано от водещите сили, което слагаше мораториум върху границите на националните държави и на Алиансите, т.е. забраняваше всякакви промени отвъд завареното положение, обеззаконяваше териториалните претенции към съседите, били те държавни или наднационални обединения и реално премахваше границите. Отделните страни продължиха да съществуват в своята културна идентичност, но само символично, като обичаи и традиции, а не като самостоятелни територии. Помирението включваше и забрана за носене на оръжие. То се отнасяше както до отделния индивид, така и до националните държави. Практически държавата беше обявена за престъпник и повече нито една страна не можеше да поддържа собствена армия. Създадоха се глобалните сили за сигурност, единственото военно формирование на планетата, което трябваше да пази и да налага условията на Помирението над несъгласните, да потушава локални бунтове и размирици, да елиминира терористични заплахи, да се грижи за реда и сигурността на планетата. Щабквартирата им се пренесе в геостационарна орбита около Екватора, на Станции като тази. Затова сега имаме три Станции. Всеки от Алиансите построи своя собствена. Постепенно на Станциите дойдоха да живеят и цивилни, най-вече учени изследователи, а обемът на Станциите непрекъснато се увеличаваше. Населението им — също. Със Земята ги свързваха асансьори. В глобалните сили за сигурност участваха и трите Алианса, с равен брой хора, техника и въоръжение, за да се елиминира възможността от евентуален конфликт между тях. Щаб квартирата се прехвърляше на равен интервал от една Станция на друга, с цел солидарност и справедливост между трите сили. Светът най-после заживя в мир през 22-ри век. Медицината, генетиката, микробиологията и нанотехнологиите бяха направили човешкото същество практически безсмъртно още през 21-ви век. Животът стана по-ценен от всякога. Особено като се има предвид глобалния контрол върху раждаемостта. Съвсем естествен и логически завършек на всичко това беше Помирението.

— Значи планетата продължава да е обитаема, така ли? Ние сме просто цивилните, които живеят на Станцията? От там ли е всичката тази секретност? И какво правя аз в Станцията на Американския алианс, след като съм роден в Европа?

— Беше пренесен тук, ще си спомниш защо. Не сме приключили с урока по история. Между Помирението от 2100-тна и днес има 185 години.

— Какво се случи през тези 185 години?

— Възход и падение. Докато накрая не се стигна до пълното Унищожение.

— Не разбирам — намръщи се Адам.

Въвеждащият психолог докосна металическото кълбо и на бюрото пред него се появи триизмерна холограма на магистралата, която Адам помнеше от друга Симулация. Именно там се беше запознал с Юлия, т.е. с Ева в онази реалност. Глайдерите се плъзгаха с изумителна скорост по нея, без да докосват земята.

— Познато ти се струва, нали? — попита въвеждащият психолог.

— Мхм.

— Така изглеждаха пътните артерии, които опасваха земното кълбо през 22-ри век и свързваха основните населени места в трите Алианса по сушата и под океаните. Симулацията, в която се запознахте с Юлия отразява нещата съвсем реалистично. Използвам този пример, защото имаш спомени, свързани с него. Горе-долу тогава, в средата на 22-ри век, човечеството се намираше в абсолютния връх на своето еволюционно, икономическо, социално, политическо, научно, техническо, културно и всякакво друго развитие. Но, както знаеш, единственият път от върха е надолу.

— Продължавай! — Адам ставаше все по-нетърпелив. Нагледният разказ на въвеждащия психолог пробуждаше непознати спомени у него, придружени от мрачни усещания. Обзе го чувството на тъга и страх. Предстоеше да се случи нещо ужасно. Знаеше го със сигурност!

— Трябва да обърнем внимание на една малка подробност, преди да продължим — отбеляза въвеждащият психолог. — И като казвам „малка“, тя наистина е малка, но с огромно значение. „Дяволът се крие в детайла“, нали такава беше приказката?

— За какво става въпрос? — попита Адам.

Магистралата с глайдерите изчезна и на нейно място се появи нещо като миниатюрен октопод или по-точно мъничка сфера с осем пипалца, излизащи от повърхността й в различни посоки. Очевидно „съществото“ беше с изкуствен произход, защото не приличаше на нито една от познатите форми на живот, за които Адам можеше да се досети. Въвеждащият психолог продължи с обяснението:

— В организма ти, както и в моя, а така също и на всички останали, има няколкостотин милиона такива. Наричат се нанороботи. Всеки от тях е с размер около един милиард пъти по-малък от това, което виждаш в момента. Това е причината на 300 да изглеждаш като 33-годишен, подобно на други обитатели от Станцията, между другото. Тези неща циркулират из кръвоносната ни система, свързани са директно с хипоталамуса, с кортекса и с други важни места в мозъка, а също така и с 01, който ги управлява посредством ултразвук. Зареждат се със слънчева енергия, но откакто сме на Станцията се зареждат от изкуствената светлина, която 01 генерира на различни места, предимно в коридорите и в асансьорите. Наноботите ни превръщат в един общ организъм, контролират всички функции на тялото, коригират стареенето, правят насилието, агресията и автоагресията невъзможни и допринасят за изключително бързото възстановяване от травми и физически наранявания, ако поради някакъв инцидент настъпят такива. Това е вътрешната защита, за която сте си говорили с Николай.

— Какво или кой е 01? — попита Адам.

— Ще стигнем и до там. Нека се върнем на урока по история, ако нямаш нищо против!

Адам кимна в знак на съгласие.

— Нанотехнологиите преобразиха света още в средата на 21-ви век, цели 42 години преди подписването на Помирението. Всички, които имаха късмета да доживеят до 2058, станаха физически безсмъртни след тази дата, като преминаха период на контролирано подмладяване. В началото имаше опити за установяване на монопол върху технологията, но впоследствие учените разсекретиха патента и го направиха достояние на човешкия род. С това се сложи край на болестите и на стареенето. Въведе се глобален контрол върху раждаемостта. Той беше затвърден от Помирението по-късно. А в продължение на годините нано роботите непрекъснато се усъвършенстваха. Наложиха се и някои ограничения обаче.

— Какви ограничения? — попита Адам.

— Ами, с наноботи бяха „заразявани“ не само хората, но и някои животински видове, като домашните любимци, например. Какъв е смисълът да си безсмъртен и на всеки 15 години да си осиновяваш ново куче? Но имаше видове, върху които приложението на нанороботите беше абсолютно забранено. Това в особено голяма степен важеше за един определен вид бозайник, с който от край време си оспорваме правата върху планетата.

Погнуса разтърси Адам. Той си припомни случката от мазето в „Аварията“, където беше нападнат от агресивни плъхове, след неуспешния му опит за самоубийство. Спомни си и думите на леля Богдана: „Мишките излязоха от дупките и взеха да налитат!“

— Усещам, че се насочваш в правилната посока — отбеляза въвеждащият психолог. — Неслучайно в Симулацията си преживял нещо такова. Подобно на написването на романа, продиктувано е било от подсъзнанието ти и от спомените, които носиш за реалния живот извън нея. А това е най-лошият спомен на човечеството. Едва ли има човек на тази Станция или на някоя от останалите две, в близките Колонии или в далечния Космос, който да не помни как плъховете буквално ни изгониха от родната ни планета.

— Но как е възможно това?

— Вината не беше тяхна, естествено! Виновен е човекът с неговата алчност, ненаситност, користолюбие и конкурентен характер. Нито нано епохата, нито Помирението успяха да променят това!

— Продължавай! — каза Адам.

Между двамата събеседници отново се материализира триизмерна холограма на планетата. Тънки светещи нишки свързваха Земята с трите Станции на трите Алианса във висока геостационарна орбита над Екватора. Космическите асансьори. Броячът показваше 2150 година.

— И така, — поде въвеждащият психолог — средата на 22-ри век бележи абсолютният връх за човечеството в цялата му история, от който всичко тръгва внезапно надолу. Заради Помирението трите Алианса и съставляващите ги нации вече нямаше как да се съревновават във военно отношение. Търгуваха помежду си и живееха в относителен мир, което не ги спираше, обаче, да разработват тайни биологически оръжия. Първа наруши забраната Океания…

Пред очите на Адам се появи холограма на огромен петнист плъх, заемащ две трети от бюрото на въвеждащия психолог. Кървясалите му очи бяха зловещи, от устата му стърчаха гигантски резци, приличаше на разярен бобър с наднормено тегло, гъвкава мускулатура потръпваше под козината, а опашката му стигаше чак до пода и продължаваше някъде под бюрото на въвеждащия психолог.

— Махни го това нещо, моля те! — погнуси се Адам.

Плъхът мутант изчезна и на негово място се появи картата на Океания. Без да чака покана, въвеждащият психолог продължи:

— През 2178-ма година, в секретна лаборатория дълбоко под бившия австралийски град Пърт, учени от Океания започнаха създаването на биологическо оръжие, станало печално известно под наименованието rattus superioris или „супер плъх“. Първо бяха генетичните мутации, които допринесоха за размера на животното, което видя. Държа да отбележа, че то имаше среден ръст, някои се изродиха дори още повече и можеха да достигнат размера на голямо куче от овчарска порода. За да подобрят своето създание, а и да могат да го контролират, океанските учени нарушиха абсолютната забрана за „заразяване“ на плъховете с нанороботи и инжектираха биологичното си оръжие с тях. Това допринесе за рязко покачване на интелекта, размножителната способност, дълголетието и издръжливостта на животното. Както и за по-бързото му възстановяване след физически наранявания, естествено. Накратко, супер плъховете са гигантски, агресивни и абсолютно всеядни, с достатъчно развит интелект, за да организират елементарни засади, например. Слюнката им е токсична и води до разлагане на човешката плът за много кратко време. Имат имунитет срещу повечето отрови и способността да изграждат такъв при появата на нови, който да предават генетично на своите поколения. Всяка двойка може да създаде котило от 10000 единици в рамките на година.

— Перфектното биологическо оръжие! — възкликна Адам.

— Да — съгласи се въвеждащият психолог — могат да унищожат реколтата и запасите от храна на цял континент за отрицателно време, да прекъснат захранването, да нанесат непоправими щети върху инфраструктурата и населението. Плъховете винаги са били проблем за човечеството и преди да ги превърнем в супер гризачи.

— Какво стана после? — попита Адам.

— Почти до края на 22-ри век „изобретението“ си стоеше в тайна. Междувременно растеше напрежението между Евразийския алианс и Океания. Първо спряха да търгуват помежду си, наложиха си двустранно ембарго, после започнаха уж „пиратските“ нападения срещу транспортни средства на противоположния Алианс. Световните сили за сигурност държаха нещата под контрол, доколкото можеха, не без помощта и на океанските офицери, които си изпълняваха задълженията съвестно. Но това не намали напрежението между двата Алианса и желанието на всеки от тях да придобие надмощие над другия. Евразия се стремеше към контрол върху Тихия океан, а Океания не разполагаше с нищо друго, освен него, което да защитава. В крайна сметка Океания успя да прехвърли няколко хиляди от своите биологически оръжия в Евразия и да ги пусне на свобода. Това се случи през 2186-та. Нямаха намерение да унищожават противника, просто искаха да го поставят на колене, като му покажат, че разполагат с оръжие, което само те са в състояние да „изключат“. Ако пожелаят… Наноботовете в телата на супер плъховете се контролират от ултразвук, подобно на всички останали. Достатъчен беше един-единствен сигнал от океанските учени, за да унищожат цялата популация, която бяха пуснали на свобода в Евразия. Но нещата излязоха извън контрол…

— Какво имаш предвид? — попита Адам.

— За няколко месеца Делхи изчезна от лицето на Земята под набезите на мутиралите супер плъхове. Още повече че някои от местните религиозни фанатици пропагандираха в началото да не се вдига ръка срещу тях, защото плъховете били свещени животни, представяш ли си? Безсмъртието на човека не го направи по-умен! Хората нямаше с какво да се защитят, тъй като нито държавите, нито индивидите разполагаха с оръжие след Помирението. Унищожени бяха запасите от храна и комуникациите, голяма част от населението също пострада. Градът беше поставен под карантина и световните сили за сигурност започнаха изтреблението на гризачите в Делхи с всички възможни средства и налични оръжия. Това имаше само временен ефект. Супер плъховете започнаха да се появяват и в други райони на Евразия. Размножаваха се изключително бързо, популацията им растеше в геометрична прогресия. Укриваха се умело, организираха засади, атакуваха групово, пътуваха с автоматизираните транспортни системи. И унищожаваха всичко по пътя си. Нанасяха щети на инфраструктурата и на икономиката. Вземаха човешки жертви. Броят на пострадалите растеше с всеки изминал ден. Новини за разкъсани от супер плъхове долитаха от различни краища на Евразия. Стигнаха и до Америките посредством автоматичния транспортен канал за превоз на пътници и товари под океана. Така супер плъховете се превърнаха в световна пандемия. В това Океания видя шанса си да подчини цялото човешко население. Все пак, единствено нейните учени държаха ключа към „деактивирането“ на оръжието, което бяха произвели. Достатъчно беше едно натискане на бутон и ултразвук, разпръснат в цял свят, можеше да унищожи мутиралите гризачи до един, посредством циркулиращите в кръвообращението им нанороботи. Но единствени океанските учени знаеха паролата. И Океания започна да поставя своите условия. Светът, естествено, отказа да се подчини. Междувременно течеше разследване и военното контраразузнаване на световните сили за сигурност успя най-после да локализира секретната лаборатория под бившия австралийски град Пърт. С един-единствен изстрел от орбита тя беше унищожена. За целта използваха мощен лазерен лъч, който може да проникне на километри под Земята. Лабораторията беше изпепелена. Уви, заедно с нея от лицето на Земята изчезнаха и единствените хора, които знаеха паролата за изключване на биологическото оръжие. Човешката цивилизация изпадна в колапс.

— Колко време отне това? — поинтересува се Адам.

— Всичко на всичко две години, от освобождаването на оръжието до пълната загуба на контрол върху него след унищожаването на лабораторията в Пърт — отвърна му въвеждащият психолог. — Това се случи през 2188-ма година.

— Какво стана после?

— Алиансите започнаха да разширяват Станциите и да качват горе най-важните сред своето население: учени, политици, знаменитости, мултимилионери… Бяха тежки времена, защото всеки искаше да осигури място на Станциите за своите близки, а достатъчно място за цялото население на планетата нямаше, колкото и да напредваше строителството в космоса за разширяване на жизненото пространство. След като официално беше забранена продажбата на билети, за да не се възползват само най-богатите, и трите Алианса въведоха томбола — нещо като лотария на живот и смърт, от която зависеше дали ще живееш тук горе, или ще останеш завинаги там долу и ще бъдеш изяден от супер плъховете. Това продължи докато гризачите не успяха да повредят и космическите асансьори. Дори се опитаха да проникнат горе, но връзката със Земята беше прекъсната завинаги. Станцията, на която се намираш в момента, нарасна до капацитет от 30 милиона обитатели и от 2200-тна година населението й е сравнително постоянно. Бяха времена на голям хаос за всички.

— А какво се случи долу с хората, които не успяха да се качат?

— Ставайки свидетели на обречената им борба срещу супер плъховете, световните сили за сигурност решиха да ги избавят от ужаса и от агонията, а заедно с тях да се отърват завинаги и от свръх популацията на супер плъховете.

— Е, не можехме ли да ги оставим да умрат от глад?

— Ето че си припомняш! — оживи се въвеждащият психолог. — Това беше една от преобладаващите идеи. Със същите лъчи, с които световните сили за сигурност унищожиха подземната лаборатория в Пърт, те успяха да отделят едно парче земя, общо близо около десет хектара, където наблюдавахме популацията на супер плъховете в отсъствие на всякаква храна. И познай какво се случи тогава?

— Превърнаха се в канибали! — отвърна изненадан от самия себе си Адам.

— Точно така! По-големите и по-силните екземпляри започнаха да изяждат по-слабите и от своя страна да се размножават, като по този начин поддържаха популацията сравнително постоянна. Оказа се, че канибализмът е билетът към безсмъртието на новопоявилия се вид rattus superioris, който може да съществува преспокойно и без никаква друга храна, освен самия себе си.

— Тогава световните сили за сигурност решиха да бомбардират Земята — довърши смаяният Адам.

— Да, но това не беше лесно решение. Всеки имаше свои хора, там долу, които искаше да защити, а животът горе се превърна в абсолютен хаос, заради огромното разногласие между придошлите и неадаптирани към деликатностите на живота в орбита тълпи. Появиха се първите терористични атентати, които застрашавах оцеляването на всички обитатели. Зачестиха убийствата и самоубийствата, населението на Станциите започна да се дели на вражески групи. Едни настояваха за масови бомбардировки върху Земята с ядрено оръжие, други за продължителен десант с войска и техника срещу супер плъховете. Но нямаше вече как да изтегляме десантните групи обратно, поради липсата на асансьори. А и да имаше, на малцина им се слизаше долу, за да се изправят лице в лице с отвратителните гризачи. Така се стигна до решението за бомбардировките. Нещата стигнаха до крайности. Оцеляването на човечеството дори в Станциите започна да стои под въпрос, когато се появи 01.

— Вътрешната защита! — каза Адам.

— Точно така, — съгласи се въвеждащият психолог — вътрешната защита! Дотогава никой не контролираше централно човешките наноботи. 01, както сам беше кръстил себе си изкуственият интелект, създаден да поддържа Станциите, имаше единствено логистично, инфраструктурно и техническо приложение. Виждайки, че политиците и различните лидери са неспособни да разрешат конфликтите помежду си и че всичко това води до неизбежен край, учени от трите Станции взеха единодушно решението да сложат човешките наноботове завинаги и окончателно под контрола на 01, с добре познатия им начин, посредством ултразвук. Те създадоха и системата от правила на вътрешната защита, които 01 спазва до днес, базирайки се върху ненасилието и предотвратяването на агресията от всякакъв тип.

— А това, имам предвид контрола върху човешките наноботове, това необратим процес ли е? — попита Адам.

— Не, напротив, обратим е, стига да си от хората, които са задействали процедурата в самото начало.

— Какво се случи с тях?

— За да бъдат сигурни, че никой по никакъв начин няма да осуети намеренията им, учените прибраха информацията със себе си, изтриха я от централните сървъри, след което задействаха процедурата и отлетяха в дълбокия Космос. Да търсят планети, подходящи за колонизиране. За да не скучаят по време на полета, взеха със себе си една авангардна технология, известна още като „Симулацията“, която бяха така добри да не изтрият от паметта на 01, преди да отпътуват, за да има с какво да се утешаваме ние, които останахме да живеем тук след тях. Единствената разлика е, че по време на далечен полет в Симулацията може да се влиза и съзнателно, т.е. човек знае, че сънува, макар всичко да изглежда също толкова реално, колкото когато не знае. И може да сменя Симулациите до безкрайност. Или поне до края на продължаващия с хилядолетия космически полет, без да му се налага да се възстановява след всяка от тях. Както се досещаш, това променя доста „правилата на играта“. Координатите на мисиите са защитени от 01, никой не знае накъде летят въпросните учени, но и до ден-днешен, ако животът на Станцията ти омръзне, можеш да ги последваш. „Наградата“ е съзнателното сънуване, разрешено само по време на далечен полет. Мисиите в дълбокия Космос са изцяло доброволни и трябва да ти кажа, че не липсват желаещи. Все пак, еднообразието тук омръзва, а перспективата да прекараш вечността на това място никак не е радостна. Отпътувалите заместваме с нови хора от Детския център и така поддържаме населението на Станцията сравнително постоянно. Всички процеси продължават да се управляват от 01, включително и вътре в самите нас. Ние, де факто, сме едно цяло с 01.

— Какво се случи със Земята?

— Бомбардировките спряха в момента, в който бе задействана вътрешната защита. Това стана около 2200-тна, т.е. точно сто години след Помирението. Естествено, бомбардировките не постигнаха кой знае какво срещу супер гризачите. Сега долу цари ядрена зима. Не е изключено сред развалините да оцеляват изолирани групи от хора. Супер плъховете ги превъзхождат по численост десетки, дори стотици милиони към едно и все някога ще успеят да ги докопат. Всъщност, никой не знае колко точно са гризачите и колко хора продължават да съществуват между руините на някога прекрасния ни земен дом. Знаем само, че планетата вече не ни принадлежи. От време на време засичаме признаци на живот: изолирани радиосигнали, запалени огньове, отблясъци от огледала. Гъстата облачна покривка ни пречи да ги виждаме през повечето време. Но непрекъснато следим за радиосигнали. Уловим ли такива, спускаме долу летателна техника за евакуиране на хората, но сигналите бързо заглъхват и планетата отново потъва в тишина. Нейните нови стопани сега са гризачите — въвеждащият психолог се облегна назад в креслото си.

Имаше мрачно изражение. Адам никога не го беше виждал толкова тъжен. Реши да зададе един последен въпрос:

— 01 не може ли да разгадае паролата за унищожението им?

— Не. Има няколко причини за това. Първо, той е програмиран да управлява космическите станции и да поддържа живота в тях. За него всичко извън Станциите е с нисък приоритет. Второ, изобщо нямаме представа какъв принцип е използван за кодирането на „ключа“ към биологическото оръжие. Това прави възможностите практически безкрайни. Всичко изчезна заедно със създателите на rattus superioris в изпепелената подземна лаборатория на град Пърт. И трето, учените в Океания сигурно са използвали далеч по-мощен компютър от 01 за кодирането. А 01 е програмиран срещу всякакви форми на насилие, така че едва ли би се заел с унищожаването на живи същества, били те и супер плъхове. Хората, които го програмираха, отлетяха отдавна. Накратко, нямаме никакъв шанс! Големи умове се занимават с този въпрос от близо 80 години вече и никой досега не е постигнал особен резултат.

— А има ли спасени от Земята след прекъсването на връзката посредством асансьорите? — оживи се Адам.

— Спуснахме няколко апарата след подадени от Земята сигнали, но никой не успя да се възползва от тях. Предполагаме, че подалите сигнала не са оцелели, за да го направят. След прекъсването на асансьорите нови хора от Земята не са идвали.

Хулио Алварез долепи лице в перископа. Двадесет и три метра по-горе, над дебелите бетонни плочи на противоатомното убежище, светът изглеждаше черно-бял. Върху овъглената земя се сипеше фин, радиоактивен прах. Тъмно сиви облаци покриваха следобедното небе. В далечината проблясваха мълнии. Задаваше се поредната буря.

За Хулио Алварез тя имаше положително значение. Старите дизелови генератори бяха мъртви отдавна, за електричество можеха да разчитат единствено на светкавиците, които гръмоотводът колектор привличаше по време на честите бури. А електричество им трябваше в бункера. Трябваше им и още как! За отопление. За осветление. За хладилните камери. За климатичната инсталация, която изпомпваше и пречистваше въздуха. За подземната им зеленчукова градина. За напоителната система. За пречиствателната станция. За електрическата ограда. Колкото и допотопна да беше техниката в старото скривалище, строено някога, много отдавна, още през 20-ти век, в годините на „Студената война“, колкото и мизерни да бяха условията на живот в него, колкото тясно и клаустрофобично да беше пространството, което делеше с още десетима, то им гарантираше оцеляване, когато навсякъде другаде властваше смъртта.

Дебелите колкото осем етажна сграда бетонни плочи ги предпазваха не само от ядрената зима на повърхността, но и от ноктите и зъбите на зловещите гризачи. Бяха недосегаеми тук. Поне засега. Но им трябваше енергия. Освен за поддържане на живота, тя им трябваше и за „солариума“, в който задължително прекарваха всяка седмица по 15 минути, за да зареждат наноботовете в телата си. Без тях щяха да започнат да стареят необратимо, имунитетът им щеше да се сломи и да ги направи уязвими към всякакви зарази, към вирусите и бактериите, към минималните дози радиация дори, въобще — към отрицателните условия на заобикалящата ги среда. И раните щяха да станат опасни. Да заздравяват бавно. Всяка инфекция можеше да се окаже последна. Без електричеството от мълниите бяха обречени на сигурна смърт — заровени в бетонния си ковчег дълбоко под земята.

Макар усилията на военни инженери и архитекти отпреди столетия да се струваха смешни на Хулио, той оценяваше техния гений, заради изобретяването на гръмоотвода колектор до входа на убежището и заради връзката му с гигантския акумулатор долу. Така убежището се захранваше от честите бури на самата ядрена зима, срещу която беше създадено да пази живота на своите обитатели. Без тази предвидливост на онези далечни предци, той и другарите му отдавна да бяха приключили земните си дни!

Хулио завъртя дръжките на перископа. Огледа повърхността на 360 градуса. Не се забелязваха гризачи. Но това никога не беше повод за успокоение! Може пък да копаеха вече тунел! Може би хиляди гнусни, космати тела се блъскаха едно в друго някъде съвсем наблизо под земята, разширявайки и задълбочавайки своя подземен лабиринт, в сляпо търсене на заобиколен път през меките пластове към бетонното убежище. Към мястото, където се криеше храната. Чуеха ли лапите и резците им през стените, вече щеше да бъде късно! Знаеше го от личен опит. Хулио потръпна от отвращение.

За всеки случай огледа отново предпазните заграждения около гръмоотвода. Мощните проводници бяха яко закрепени към стабилната електрическа ограда. Бодливата тел по върховете й се лашкаше под напорите на вятъра.

Супер плъховете имаха навика да нападат инстинктивно всякакви съоръжения и техника, останали от човека, защото знаеха, че това са нещата, които превръщат хората от опасен противник в лесен обяд. Програмирани бяха да нанасят щети върху инфраструктурата от своите създатели, да се продънят в ада дано! Хулио се изплю върху сивия бетонен под на бункера и си погледна часовника. Оставаше само половин час до края на смяната му на наблюдателния пост. Той заби отново поглед в перископа.

Да, самата ограда се нуждаеше от леко почистване и от допълнително подсигуряване тук-таме, но като цяло всичко беше ОК. Засега. Думата „засега“ се беше превърнала в мотото на новия им живот под земята. Никога не бяха сигурни в утрешния ден. Винаги бяха нащрек за изненадващи обрати. Всяка непредвидена ситуация можеше да се окаже фатална. Нямаха право на грешки!

През изминалите десетилетия, които бяха прекарали тук, оградата беше ставала обект на многократни нападения от страна на гризачите. Всеки път се повтаряше един и същ сценарий:

Първо, супер плъховете се появяваха отнякъде и започваха да се събират на огромни групи около нея. Достатъчно беше да премине само един, за да повика цяла тълпа след себе си. После хората пускаха електричеството. После плъховете пускаха най-слабите от тях да се опитат да прегризат загражденията.

Шокът ги поразяваше на място и телата им оставаха да лежат безжизнени около оградата. Някои от гадините даже не умираха веднага, но въпреки това се превръщаха в храна за своите другари, заедно с мъртвите си събратя. В света на супер плъховете място за слабите и за ранените нямаше! След време насъбралото се множество обикновено разбираше, че загражденията са опасни и че с хапане и с дърпане просто нямаше да стане.

Настъпваше период на затишие, понякога с дни, а понякога със седмици и месеци, в което плъховете ядяха труповете и наблюдаваха съоръженията около входа на бункера, но без да ги приближават. И раждаха. Всяка бременна самка изпускаше стотина малки пъргави мишленца от туловището си, които само за няколко седмици се превръщаха в гиганти и от своя страна започваха да се размножават. После труповете свършваха, настъпваше глад и идваше ред на атаката.

Нахвърляха се едновременно върху оградата в опит да я съборят под тежестта на многобройните си тела. Хората на Алварез обикновено изчакваха няколко минути след началото на атаката, преди да задействат електричеството. Беше рисковано, но така елиминираха повече жертви наведнъж, тъй като виждайки, че нищо не се случва с първите, следващите се впускаха още по-ожесточено да се катерят. Купчината от трупове ставаше трамплин, от който гризачите скачаха в опит да прехвърлят оградата. Някои се оплитаха в бодливата тел по върховете й, други увисваха безжизнени по загражденията. Губейки бързо численост плъховете обикновено прекратяваха атаката.

След това идваше ред на контранападението. Алварез и хората му обличаха защитните си костюми, грабваха огнехвъргачките, излизаха на повърхността и извършваха „прочистване“ на района. Накратко, устройваха си една голяма клада! Безопасният им престой на повърхността не можеше да продължава дълго заради радиацията. А и заради високата температура. Керосиновите огнепръскачки с напалм превръщаха всичко наоколо в огнен ад. Въпреки че разполагаха с предпазни костюми и въпреки че защитните съоръжения около входа на бункера имаха здрава огнеупорна конструкция, издържала даже на непреките попадения на атомните бомби, екипът по прочистването трябваше да гаси „кладата“ с химически препарати, преди да се върне обратно долу. Запалителната смес полепваше лесно не само по телата на плъховете, но и по решетките на оградата. Огънят с температура над хиляда градуса, оставен без надзор в продължение на часове, можеше да предизвика евентуални проблеми.

Нямаха право на никакви рискове!

Кладата, която изпепеляваше всичко в радиус от 80 метра около загражденията, обикновено слагаше край на атаката и малцината оцелели гризачи се разотиваха. До следващия път. Когато историята се повтаряше отново. И отново. Без електричеството, което генерираха редовните бури, Алварез и хората му щяха да са обречени на провал още след първата миша атака. Разбира се, на плъховете щеше да им е необходима доста упоритост, за да пробият входа на бункера и да проникнат надолу, към жилищните помещения, но това беше само въпрос на време, а времето работеше на тяхна страна. Никой не искаше да рискува да ги допуска от вътрешната страна на оградата. Все щяха да намерят начин да влязат в убежището, докато хората нямаше къде да избягат. Крепостта им беше и техен капан. Скривалището разполагаше само с един изход. Ето защо, той трябваше да се охранява зорко.

А излизанията на повърхността бяха опасни. Ако нападението съвпаднеше с гръмотевична буря, електрическият заряд от мълниите, които привличаше колекторът, можеше да убие някого от екипа или дори целия екип. Ако в подземната им химическа лаборатория не бяха подготвени с достатъчно средства за гасене на пожара, той можеше да стане неконтролируем и да повреди съоръженията.

Излизаха не само когато трябваше да отблъскват атаки, но и защото се налагаше да почистват оградата след това. По този начин си гарантираха, че ще е достатъчно проводима за следващото нападение. Самото им присъствие на повърхността, обаче, можеше да привлече гризачите, което не беше желателно, така че ограничаваха броя на излизанията до абсолютно необходимия минимум.

С продължителността на престоя също трябваше да се внимава. Защитните облекла от Старата епоха имаха своите лимити. Повече от 20 минути облъчване можеха да предизвикат необратими изменения в човешкото тяло. Алварез се чудеше колко ли биха издържали създателите на тези костюми преди Промяната, без помощта на наноботовете в телата си. Едва ли биха могли да разчитат изобщо на предпазните си облекла! На какво са се надявали тогава? Може би е трябвало да минат няколко поколения, преди да посмеят да си покажат носовете на повърхността? Но, разбира се, те не са имали неговите проблеми! Тях никой не ги е бомбардирал с ядрени оръжия от космоса, никой не си е правил чудовищни експерименти с плъхове тогава. Изживели са си кратичкия живот щастливо, подготвяйки се за война, която им се е разминала! Късметлии!

Колкото и да мразеше онези, които си бяха спасили страхливите задници на Станциите преди 85 години и за по-лесно бяха решили след това да изхвърлят целия си ядрен арсенал върху Земята, Алварез продължаваше да търси възможност за връзка с тях. Нямаше на какво друго да се надява. Мъжете му рано или късно щяха да започнат да губят присъствие на духа в тесните помещения на подземието и щяха отново да започнат да му създават проблеми. Самоубийствата, междуличностните конфликти и бунтовете срещу властта му досега бяха отнели повече човешки животи от плъховете, мълниите и радиацията, взети заедно. От четиридесет души населението на бункера се беше стопило до единадесет през последните няколко десетилетия. Е, засега държеше нещата под контрол. ЗАСЕГА.

Надеждата беше онази „вълшебна съставка“, която правеше живота им тук възможен, дори донякъде поносим. Плюс строгия едноличен режим, който беше наложил още в самото начало. В трудни времена хората се нуждаят от твърда ръка. И Алварез го знаеше. Но на всяка цена трябваше да се свърже с онези там горе, в орбита. Само тази надежда го крепеше — него и хората му. Пък и горе имаше жени. Успееха ли да се качат по някакъв начин, щяха да си припомнят радостите от живота! И нямаше да са обсадени от вечната заплаха на мутиралите плъхове човекоядци. Нямаше да им се налага да ги виждат дори! Хулио отново си погледна часовника. Оставаха само 15 минути до края на смяната му. Представи си меките, лигави картофи, които за пореден път щеше да яде за вечеря и коремът му се сви от погнуса.

Но имаха по-големи проблеми за решаване от храната. Напалмът и керосинът в резервоарите свършваха. Скоро огнехвъргачките щяха да станат безполезни. Нямаше да са в състояние да извършват прочистванията с тях. Това щеше да създаде планина от гниещи плъхове край загражденията още след първото нападение. Тя само щеше да улесни гризачите да прескочат оградата. Минеха ли от вътрешната й страна, играта беше загубена.

Опитите за контакт трябваше да зачестят, колкото и да бяха опасни, защото се извършваха само на повърхността. Портативните радиостанции, които намериха в бункера, трябваше да им осигурят връзка с онези в орбита най-после! Но за целта се налагаше да излизат на повърхността отново и отново.

Мощният електромагнетизъм, предизвикван от гръмотевичните бури, намаляваше отрязъците от време, в които можеха да се опитват да установят контакт, ала нямаха друг избор. Пък и „скапаните куфарчета“, както ги наричаше той, често се повреждаха. Успееха ли да ги поправят, трудно се настройваха на подходящата честота. Настроеха ли ги, бързо им свършваха батериите. Заредяха ли батериите, времето на повърхността не им стигаше, за да установят контакт. Така попадаха в един затворен кръг и досега не бяха имали шанса да поискат помощ.

А той си беше заложил главата, че свържеха ли се с хората от Станцията, която трябваше да се намира някъде точно над тях, онези задължително щяха да им изпратят помощ! Щяха да направят дори невъзможното, за да ги приберат горе при себе си. Поне такива слухове се носеха из радиоефира в началото, за разни спасени. Дори след асансьорите! После настъпи пълна радиотишина и всички предаватели наоколо замлъкнаха. Алварез се съмняваше в радиус от хиляди километри да има някакви оцелели…

Длъжни бяха да ги измъкнат просто! Същите копелдаци, които ги бяха оставили тук, сега бяха длъжни да си поправят грешката! Алварез чу стъпки зад гърба си. Смяната му най-после приключваше.

Адам лежеше върху леглото в „болничната“ си стая и разглеждаше триизмерните изображения, които заемаха пространството между него и тавана. След кратката ретроспекция на световната история, която му беше направил въвеждащият психолог, Адам го помоли за допълнителна информация. Въвеждащият психолог му съобщи ключовата дума, с която се „повикваха“ изображенията. Достатъчно беше само да я изрече на глас, за да се материализират образите пред него. Независимо в каква поза се намираше — седнал, легнал или изправен — те заемаха централно място пред очите му и си меняха мащаба автоматично, за да се поберат в разполагаемото свободно пространство между него и заобикалящите го обекти.

Можеше да сменя периодите, като просто ги назовава на глас, и да преглежда записите от различни географски точки по същия начин. Освен триизмерните холограмни изображения със звук и картина, на разположение му бяха още Доклади от Симулациите на други хора, които бяха участвали в исторически достоверни Сценарии, плюс карти, текстови файлове и всякаква научна информация, подредена в цветни триизмерни холограми и статистически таблици. Ако не му се четеше, можеше да задейства глас, който да го прави вместо него.

Богатството от информация поглъщаше цялото му внимание. Чувстваше се по-съпричастен към едни събития, отколкото към други, по което съдеше, че може би лично е участвал в някои от тях, но не можеше да прецени дали това се е случвало в Симулация или на живо. При всички случаи въвеждащият психолог твърдеше, че упражнението е добро за възвръщането на паметта му.

Тъкмо следеше процеса по изобретяването и построяването на космическите асансьори, когато на вратата му се почука. Адам си припомни многократните опити да проникне в затворените врати по бляскавия коридор преди време. Дали пък тогава зад вратите не се бяха спотайвали такива като него? Той зададе командата за премахване на изображенията и попита:

— Кой е?

Вместо отговор вратата се отвори и в стаята му влезе Юлия.

Изненадан, Адам подскочи и замалко да падне от леглото. Тя стоеше там, до вратата, усмихваше му се и го наблюдаваше мълчаливо.

„Генетиката и нанотехнологиите не могат да подменят изцяло съвършенството на еволюцията, те само излъскват предимствата и прикриват недостатъците, за да се приближат максимално към него“.

Странно, но точно тази мисъл се появи в главата му, когато я видя. Дали беше прихванал мисълта от уроците по история или тя бе поредното му „интуитивно пробуждане“, както ги наричаше въвеждащият психолог? Адам нямаше никаква представа.

— Как си, миличък? Прецених, че може да ти е скучно сам и реших да ти правя компания. Въвеждащият психолог няма нищо против! — каза тя. И добави:

— Може ли да вляза?

Без да отговори, Адам я огледа от глава до пети. Юлия носеше плътно прилепнал по тялото си, ярко жълт комбинезон, който подчертаваше прекрасните й малки гърди, стегнатия ханш, привлекателните извивки на таза, плоското коремче, дългите й бедра и разкриваше съвсем малко плът от тънките й глезени, които завършваха в най-обикновени бели маратонки. Косата й беше прибрана на кок. Лицето й беше същото, каквото го помнеше от Симулацията, но без нито едно от „несъвършенствата“, които тя все се заканваше, че ще коригира някой ден при пластичен хирург. Чипото й носле изглеждаше точно така, както когато си го повдигаше с пръст пред огледалото в банята, нямаше ги дупчиците по бузите, останали от акнето в тийнейджърска възраст, липсваха едва забележимите бръчици около очите и устата й, които Адам смяташе за прекрасни, понеже бяха породени от навика й да се усмихва, а тя се ужасяваше от тях, защото били „първите издайнически признаци на старостта“. Подобно на Ники и Юлия беше видимо по-висока от героя си в Симулацията, но погледът, гласът и изражението й бяха съвсем същите — тези топли очи и този дотолкова фамилиарен глас буквално го пронизаха в сърцето.

— Какво си ме зяпнал така? Все едно че ме виждаш за първи път!

— Извинявай, просто не очаквах да те видя толкова скоро!

Адам стана от леглото, отиде при нея и я прегърна.

— Мина цяла вечност! — въздъхна той.

— Ами, глупости! — отвърна му тя. — В Симулацията времето тече различно, не са ли ти го обяснили още, глупчо? Реално не сме се виждали само от няколко… дни. Според твоите представи за време.

Адам се отлепи от прегръдката й, казвайки с насълзени очи:

— Има голяма разлика. Ти си спомняш всичко! Аз все още имам усещането, че не сме се виждали цяла вечност!

— Ами точно затова съм тук! — отвърна му весело тя. — Много се радвам, че въвеждащият психолог ни разреши да се срещнем, преди да си се възстановил изцяло. Така ще имам усещането, че развеждам нов човек из Станцията! Нови хора не са идвали отдавна, мога да ти бъда екскурзовод, искаш ли? Ще бъде забавно! Изгарям от нетърпение да видя добре познатите неща през твоите очи. Идваш ли?

Адам помълча известно време, преди да отговори:

— Да, окей, би било интересно, но искам да ти задам няколко въпроса преди това. Влез, заповядай, разположи се удобно, чувствай се като у дома! — покани я той.

Юлия заоглежда спартанското обзавеждане на „болничната“ му стая: легло, масичка и стол, баня с тоалетна, закачалка и нощно шкафче. Това беше всичко.

— Нямам търпение да ти покажа моето жилище! — каза му тя.

— И до там ще стигнем, има време, засега ще трябва да се задоволим само с това — той направи жест към леглото.

Тя се настани удобно върху него и кръстоса крака. Той придърпа стола и седна точно срещу нея. Погледна я право в очите и попита:

— Защо?

— Защо какво?

— Защо ме изостави?

— Ох, глупчо!

— Моля те, не ме наричай повече така!

— Добре, де, извинявай! Ще те наричам „зайче“ тогава! Винаги си го харесвал. Става ли? — тя се наведе напред, за да го целуне.

Той я отблъсна и отново попита:

— Защо ме изостави?

— Ама ти наистина ли съвсем нищо не помниш?

— Нямам търпение да ме осветлиш! — отвърна сърдито Адам.

— Не си ли преглеждал все още Доклада ми?

— Не, само части от този на Николай.

— Искаш ли да ти го пусна?

— Може би по-късно. Сега бих искал само да ми го резюмираш. Какво се случи, след като избяга?

— Ох, добре! — Юлия събу маратонките и се излегна върху леглото. — Само обещай да не ми се сърдиш!

— Аз вече ти се сърдя — натърти Адам — и мисля, че нямаш право да го възприемаш като нещо ненормално в сегашното ми състояние. Всичко, което помня, е, че опитах да се обеся, след като ти ме напусна!

— Знам, гледала съм ти Доклада. Беше гадно. Горкичкият!

— Какво се случи с индиеца? — попита Адам. Трудно прикриваше напрежението и раздразнението в гласа си.

— О, този филм с индиеца ти сам си го вкара! Аз само реших да затвърдя подозренията, които имаше. Не съм ходила в Индия, избягах в Германия при Ангелина.

— Коя е Ангелина?

— Никоя! Просто герой в Симулацията. Но тогава вярвах, че ми е приятелка от училище. Знаеш, че могат да са доста реални тези герои, нали? Като твоята Фани и родителите й, например. Само ти, аз и Николай бяхме Играчите в тази Симулация.

— Значи нямаше никакъв индиец, така ли?

— Не, нямаше! Но там срещнах друг мъж, пак измислен герой. Казваше се Ян. Беше гаджето на Ангелина. Изживях кратък романс с него, преди да се кача на онзи проклет самолет.

— Значи си се връщала при мен?

— Не, бяхме заедно в самолета с Ян. Щяхме да обикаляме Балканските страни по работа — нещо свързано с неговата дисертация, опитваше се да става научен работник — избрахме България за началото на експедицията, пък и ме беше хванала малко носталгията.

— Ти също ли си оттам?

— Откъде? — попита Юлия.

— От България.

— Такава страна не съществува — каза му тя.

— Знам — отвърна Адам. — От Помирението насам.

— Е, значи все пак имаш някакви спомени!

— Новопридобити знания, по-точно. Както и да е. Имам доста да наваксвам с уроците по история. Но ти така и не отговори на въпроса ми. Ще те попитам отново: Защо ме изостави?

Юлия се изправи в леглото, обърна се към Адам, наведе се напред, стъпи боса на пода, положи топлите си длани върху неговите, погледна го право в очите и му каза с най-мекия и добронамерен тон, на който беше способна:

— Има доста неща, които не знаеш за отношенията между мъжете и жените, Адаме!

— Например?

— Например че има моногамни и полигамни хора. Ти си от първите, аз съм от вторите. В Симулацията тези наклонности излизат на преден план. Бях естествено привлечена към теб, заради факта, че се познаваме от реалния живот, но полигамната ми природа лесно се изяви в чувството за притиснатост и в желанието ми да избягам от връзка, която ме задушаваше. Така се озовах в обятията на Ян. Сега няма да ме ревнуваш от някакъв измислен герой и от решенията, които съм взимала в Симулацията, приемайки я за напълно реална, нали? Би било глупаво от твоя страна! Глупаво и досадно!

— Опитвам се да те разбера — въздъхна Адам, посмирен от близостта на тялото й, което толкова много му беше липсвало, за което толкова дълго беше копнял в самотните и отчаяни нощи след нейното изчезване. Усещаше топлината, която струеше от нея. Болничният панталон започна да му отеснява. Юлия погледна надолу към чатала му, усмихна се и каза:

— Ето още някой, който не ме е забравил!

— Не съм те забравил и с горната си глава — опита да се пошегува Адам. — Не съм спирал да мисля за теб през цялото това време!

— Ох, миличкият, съжалявам! — прегърна го Юлия.

Той положи ръка върху стегнатия й задник, но тя бързо се отдръпна и седна върху леглото отново. Адам продължи с въпросите:

— Въвеждащият психолог каза, че тук също имаме нещо като връзка. Би ли изяснила какво точно представляват нашите отношения?

— Отношенията между жените и мъжете доста се промениха през последните столетия, — започна тя — но и по някакъв начин си останаха непроменени. Ще се опитам да ти обясня.

— Целият съм в слух — отвърна Адам.

— Добре тогава, както може би помниш, защото си живял тогава, а и да не помниш, знаеш го, защото си бил скоро в Симулация от онази епоха, та, както може би помниш неравноправието между двата пола до голяма степен беше премахнато в Европа и САЩ към края на 20-ти и началото на 21-ви век. Е, поне на хартия. Искам да кажа, че жените имаха същите права пред закона. Но привличането между двата пола не се различаваше от преди. Нека видим кое правеше една жена привлекателна за един мъж тогава, изброявам само няколко базови характеристики: нейният външен вид, младостта й, способността да му роди дете, интелектът, дори чувството за хумор, може би, макар че се съмнявам. Парите не ги споменавам, защото имаше и мъже, които бяха склонни да влизат в бракове по сметка. Говоря за чисто физическото привличане. А какво правеше един мъж привлекателен за една жена тогава? Външният му вид, увереността, самочувствието, общественото положение, способността му да осигури бъдещето на децата й и така нататък. Виждаш, че от факторите на привличането преобладават физическите и при двата пола, тоест животинското начало: размножаването, поколението. Мъжете от всички епохи харесват млади, красиви и фертилни жени, а жените от всички епохи харесват силни, самоуверени и способни мъже. Допълнително предимство е, ако изглеждат добре. Що се отнася до социалните фактори, феминизмът роди друг вид неравноправие в така наречения тогава „развит западен свят“. По-слабият пол си извоюва редица привилегии, особено по отношение на развода и родителските права, но проблемът с неравноправието на жените в Третия свят си остана. После започна новото Велико преселение на народите и светът потъна в хаос. До Промяната, която се нарича Промяна, именно защото промени нещата, които винаги сме считали за даденост — включително и по отношение на двата пола. Първо всички станаха млади, а по-късно всички станаха и красиви. Поне доколкото го позволяваше „завареното положение“ на родените преди Промяната, де!

— Генетиката и нанотехнологиите не могат да подменят изцяло съвършенството на еволюцията, те само излъскват предимствата и прикриват недостатъците, за да се приближат максимално към него — възкликна Адам. — Това беше мисълта, която ми се появи в главата, когато влезе в стаята ми преди малко.

— Точно така — каза тя. — Позволи ми да продължа. Та, Промяната направи всички мъже и жени млади, поне доколкото беше възможно за родените преди нея, привлекателни на външен вид. Тя направи наложителен и глобалния контрол върху раждаемостта, защото едно безсмъртно общество не може да се размножава безкрайно. Накратко, традиционните фактори на привличането между двата пола отпаднаха след Промяната. Вече нямаше значение колко възрастна е тя за него, той дори предпочиташе по-старите, от преди Промяната, заради по-богатия им житейски опит, съчетан с гарантираната физическа привлекателност. Женската красота започна да се приема като даденост. Тя изгуби силата и привлекателността, които беше имала през хилядолетията. Младостта и плодовитостта също изгубиха своето значение. Бебетата се правеха в епруветки и малцината, които получаваха виза за размножаване на практика никога не виждаха своите деца. Просто знаеха, че имат някъде такива. След Промяната физическите фактори на привличането отпаднаха. Нямаше я вече загрижеността за поколенията. Така изчезнаха традиционните институции, смятани за вечни, като семейството и брака, а накрая, след Помирението, изчезна дори и държавата. Те просто станаха излишни. Станаха излишни и традиционните роли между половете. Хората придобиха свободата да бъдат с когото пожелаят, както пожелаят, докогато поискат. Без никакви формалности. Силните черти на характера изпъкнаха на преден план, над всички физически фактори на привличането, защото не остана друго, което да ни различава. С изключение на достъпа до ресурси. Икономическото неравенство не беше премахнато и дори след Промяната богатите имаха възможността да избират между повече и по-качествени партньори. Някои си направиха цели хареми. Както мъже, така и жени. Макар светът да беше презадоволен, накрая той се самоунищожи заради една глупава икономическа война… — Юлия спря, пое си дъх и продължи:

— Но има неща, които си останаха непроменени. Така например, естествено заложеният у мъжа стремеж към жената и нейната естествено заложена привилегия да избира. Въпреки че вече нямат нищо общо с размножаването, тези еволюционни предпоставки, формирали се в продължение на хилядолетията, а според някои теории дори в продължение на милиони години, се запазиха — нито генетиците, нито Промяната успяха да окажат въздействие върху тях. И ето ни тук, на Станцията, където 01 се грижи за абсолютно всичките ни нужди, където ги няма икономическото неравноправие, принудата да работим, възможността да си „купуваме“ партньори… Това дава абсолютно предимство на жените в избора им на сексуален партньор, защото мъжете продължават да се стремят към тях, визирам ерекцията ти преди малко, а жените продължават да са тези, които избират. Финалната дума е наша. Бих могла да избера всяка друга ерекция на Станцията пред твоята, а ти не можеш да направиш нищо по въпроса. Не можеш да ме спреш със сила заради вътрешната защита, която блокира всички форми на агресия. Не можеш и да ме шантажираш, че ще се нараниш, ако те изоставя. Защото вътрешната защита блокира дори автоагресията. Сега по-ясно ли ти стана?

— Искаш да кажеш, че живеем в някакъв матриархат, така ли? — смая се Адам.

— Не, просто искам да кажа, че мъжете продължават да се състезават за жените, а жените продължават да избират най-добрите от тях и са свободни да сменят сексуалните си партньори, когато пожелаят — нещо, което им е било забранявано от институциите, нормите, етиката, морала и човешките закони на Старата епоха.

— Да, де! То е същото! Значи живеем в матриархат!

— Не е същото! — възрази Юлия. — Защото, ако съм избрала да съм с теб, това значи, че съм харесала някакво твое качество повече, отколкото в другите мъже и то няма допирни точки нито с външния ти вид, нито с материалното ти положение, нито с йерархията ти в обществото, които сега са напълно ирелевантни. Ако трябва да съм конкретна, избрах да сме заедно заради смелостта ти да пресечеш онази магистрала в Симулацията, в която се запознахме.

— Но ти каза, че можеш да бъдеш с всеки друг, с когото пожелаеш! Какво ме прави изключителен за теб тогава? Какво му е заедното на това, което наричаш „нас“?

— Ами, ето този разговор, например! Времето, което прекарваме заедно. И тук, и в Симулациите. Общите ни интереси. Близката ни възраст. Общият ни произход, дори. Родена съм в същата епоха като теб и в същата онази малка държава, която вече не съществува… Какво да правиш, човек винаги си го влече към своето, към познатото. Ето още едно от нещата, които не са се променили изобщо.

Настъпи тишина. На Адам му трябваше известно време, за да осмисли всичко, което беше чул. В главата му се породи нов въпрос, но той дълго се колеба, преди да го зададе. Все пак, накрая се престраши:

— Имаш ли други партньори, освен мен? Искам да кажа тук, на Станцията? Не говоря за Симулациите.

— Въздържам се от такива контакти, защото знам колко тежко ще го приемеш. А загубя ли те заради една авантюра, аз знам, че няма да намеря втори Адам никъде другаде по света. Нито тук, нито до края на вечността — тя направи кратка пауза. — Всичко, което ти казах, може да се побере само в две думи, Адаме! Обичам те!

По бузите й потекоха сълзи. Неговите очи също се навлажниха.

— Но какво става с твоята полигамия? — попита Адам, докато се бършеше с ръкава на синята си пижама.

— Нали затова си имаме Симулацията! — каза му тя, подсмърчайки. — Хайде, нямам търпение да те разведа из Станцията! Горя от любопитство да я видя през очите на все още незапознат. Няма да лишиш момичето си от това удоволствие, нали?

Той стана от стола и я целуна по челото. Тя също стана от леглото, хвана го за ръката и го задърпа към вратата на стаята.

Хулио Алварез седеше зад бюрото в тясната си стаичка. Единствено той разполагаше с правото на собствено помещение в бункера. Но привилегиите му не свършваха дотук. Единствено той разполагаше и с правото да носи оръжие вътре в бункера. Останалите се въоръжаваха само преди да излязат на повърхността.

По бюрото му се търкаляха компонентите от разглобения револвер Smith & Wesson, модел 686. Хулио внимателно ги смазваше и почистваше. Старото пушкало си го биваше! Радваше го с огневата си мощ и с издръжливостта си, но се нуждаеше от поддръжка. Затова шефът на бункера никога не пренебрегваше задълженията си на добър стопанин. А и револверът беше единствената му защита срещу останалите. Единствената гаранция за властта му тук долу. Неведнъж беше ставал свидетел на пораженията, които можеха да нанесат куршумите от удълженото дуло върху човешкото тяло. Създаден през далечната 1980 година, револверът беше от лимитираната серия на марката Smith & Wesson. Тежеше малко над килограм, побираше 6 патрона 38-ми калибър и не беше добра идея да те прострелят в главата с него. Падаше голямо чистене след това! За оцелелите.

Срещу супер плъховете револверът не вършеше кой знае каква работа. „Освен от упор, може би!“, разсъждаваше Хулио, но кой изобщо би посмял да се приближи толкова много до гнусните твари?

За излизанията на повърхността си имаха цял арсенал от други, по-мощни оръжия. Заварили ги бяха тук, заедно с огнехвъргачките и останалото оборудване от Старата епоха, когато дойдоха преди осем десетилетия. Той набързо сглоби револвера, постави патроните, завъртя барабана, прибра го и сложи оръжието на бюрото пред себе си. Помещението се осветяваше от една-единствена крушка, която висеше от тавана. Хулио натисна копчето на интеркома и заповяда:

— Матиас да дойде при мен!

След малко на вратата му се почука. Той не отговори, но въпреки това нахалникът си позволи да отвори и да влезе.

— Сега излез и спази протокола — каза му тихо Алварез.

— Стига с тези формалности, Хулио! От колко години се познаваме вече!

— Първо, за теб не съм Хулио, а г-н Командир! Ел Коменданте, компренде? Второ, ако не си спомняш правилата на шибания протокол за явяване пред началството, началството ще стане от стола, на който седи в момента и ще те рита по стълбите чак до горе, набивайки ти правилата в главата едно по едно, чрез силни шутове в задника. После ще затвори шлюза под носа ти и ще те остави без защитно облекло навън, докато не се увери, че дори насън да те бутнат ще рецитираш всяка точка от устава наизуст! А сега излез и спази протокола! В коридора е доста по-уютно, отколкото горе, под гръмоотвода, уверявам те! А и с тази къса фланелка… не знам кое ще те довърши по-бързо — радиацията, студа или мълниите. Тъкмо после ще имаме с какво да посрещнем нашите приятели, когато решат да ни навестят отново. Какво ще кажеш да се превърнеш в печена примамка за плъховете, а? Излез веднага и изпълни протокола! — Алварез кипеше от яд.

Беше се изправил в знак, че е готов да изпълни заканата всеки момент. В ръката си стискаше револвера. Само защото бе единственият инженер, оцелял сред обитателите на бункера, този нещастник си мислеше, че твърде много неща са му позволени.

Хулио наистина щеше да изпълни заканата си, ако глупакът проявеше неподчинение отново. Той седна зад бюрото си и зачака. На вратата му се почука. Три пъти. Хулио попита:

— Кой е?

— Матиас Бернехо, явявам се по ваша заповед, сър!

— Влез — отвърна доволен Хулио.

Матиас отвори вратата, пристъпи вътре, козирува и застана в поза мирно. Очакваше нарежданията на своя командир.

— Значи не било толкова трудно! — озъби се Алварез. — Сега затвори вратата и се приближи към мен! Не много, точно така, да, искам да ти виждам лицето и ръцете. На място! За наказание, че ме ядоса преди малко, ще стоиш прав!

— Чу ли какво ти казах? — отново повиши тон командирът и погледна многозначително към револвера.

— Сър, ѝес, сър! На вашите заповеди, сър!

— Достатъчно, достатъчно, свободно! — махна с ръка Алварез.

— Сигурно се досещаш защо съм те повикал? Разрешавам да говориш свободно!

— Заради радиовръзката с космоса, сър!

— Спри да ме наричаш „сър“ и говори с мен като нормален човек, когато ти заповядвам!

— Да, слушам, тъй вярно, ъъъ, добре, разбира се, комендант Алварез. На разположение съм за вашите въпроси.

— Имам само един въпрос. И той е следният: Защо ти отне цели осемдесет и пет шибани години да се свържеш с копелдаците в Станцията? Не можа ли да го направиш по-рано, пендехо?!

— С цялото ми уважение, сър, ъъъ, Хулио, но не съм сигурен дали сме успели да стигнем до Станцията все още.

— Какво значи това?

— Станцията се намира високо в геостационарна орбита и ние не разполагаме с подходяща апаратура, за да се свържем с нея. Изграждането й би отнело години, ако изобщо успеем да си набавим необходимите компоненти, след което идва въпросът с монтажа — трябва да разположим антената далеч от входа на убежището, за да не й пречи колекторният гръмоотвод, но дори да успеем да издигнем сложната конструкция с риск за живота си, плъховете несъмнено ще я унищожат, преди да сме успели да установим връзка със Станцията. Това отнема време. Първо трябва да насочим антената с максимална точност, после трябва да уцелим и подходящия прозорец — само определени честоти могат да пробият атмосферата на Земята, особено при сегашните климатични условия. Най-подходящо би било да опитваме между бурите, когато стихията утихва временно и облачната покривка изтънява, а понякога за малко дори се показва открито небе. Тогава и електричеството в атмосферата ще смущава сигнала по-слабо. Но плъховете едва ли ще ни оставят да извършим всичко това. Ще унищожат апаратурата много преди да съвпаднат подходящите условия. Затова нямаме връзка със Станцията.

— Разбирам, обсъждали сме го многократно преди. Но ти каза, че си успял да установиш контакт вчера!

— Да, използвах затишието и с ваше, т.е. с твое позволение излязох на повърхността, за да задействам няколко от портативните радиостанции, с които разполагаме. Започнах да сменям честотите на „куфарчетата“ и зачаках, както обикновено.

— Какво стана после?

— Техниката е стара, „куфарчетата“ са направени за връзка с другите бункери наоколо, ако изобщо има вече оцелели такива. Що се отнася до връзка със Станцията, това е невъзможно! Те нямат нито необходимата енергия, нито необходимия честотен диапазон за целта. Да не говорим за подходяща антена! Единственото, което правят, е да разпръскват SOS сигнал, заедно с координатите на бункера. Ако електромагнитните смущения са малко, т.е. ако имаме затишие, ако антената е насочена в правилната посока, ако уцелим точната честота, и ако имаме късмет точно тогава, по време на краткия ни престой на повърхността, над главите ни да премине сателит в ниска околоземна орбита, той би могъл да засече сигнала. Това никога не се беше случвало преди! Просто досега не е имало ситуация, в която подходящите условия да съвпаднат. Та ние до скоро дори не знаехме дали Станциите са обитаеми и дали изобщо над Земята все още кръжат спътници в ниска орбита. Поне за тези двете неща вече съм сигурен.

— Какво имаш предвид? — попита Алварез.

Инженерът преглътна недоволството от липсата на елементарни технически познания у своя шеф и продължи да обяснява:

— Спътниците в ниска околоземна орбита се нуждаят от редовна височинна корекция на траекторията. Ако станциите бяха необитаеми, значи нямаше да има кой да ги контролира и те отдавна щяха да са се снишили достатъчно, за да изгорят в атмосферата. Тоест, нямаше да има никакви спътници. Но вчера успях да уловя сигнал от такъв! Ако има някой там горе, който да контролира спътниците, той би трябвало да следи и комуникацията, която осъществяват със Земята.

— Започнах да се обърквам. Какво точно се случи вчера?

— След като улових сигнал от преминаващия спътник моментално коригирах антените и честотите на всички станции, които бях изнесъл на повърхността. И продължих да предавам. Почти сигурен съм, че за краткото време, за което прелетя над нас, спътникът е успял да улови SOS-а и координатите на бункера. Друг е въпросът дали от Станцията продължават да го следят и дали съобщението ни ще стигне до тях!

— Как можем да се убедим в това? — попита Алварез.

— Ами, вариантите са два. Единият е редовно да излизаме на повърхността, за да се опитваме да установим контакт със същия спътник, на същата честота… Ако успея да изчисля траекторията и скоростта му с точност до там, че да преценя колко често преминава над нас и в кои части от денонощието имаме шанса да повторим връзката с него. Друг е въпросът, че…

— Какъв е вторият вариант? — прекъсна го командирът.

— Вторият вариант е да чакаме някаква вест от Станцията, ако е успяла да разчете сигнала, прихванат от спътника вчера.

— Затишията са много редки — намръщи се Алварез — едва ли ще имаме същото хубаво време като вчера месеци напред! Първият вариант отпада. Остава вторият, да чакаме някакви вести от космоса, така ли? И как ще ни ги изпратят, след като нямаме връзка с тях?

— Звучи прекалено прибързано и смело, но аз очаквам по-скоро гости, отколкото вести от космоса, Комендант! Ако изобщо на онези там горе вече им пука за нас.

— Окей, значи следим за затишия и продължаваме да изпращаме сигнала в точно определени моменти от денонощието всеки път, когато ни се отвори такава възможност! А през останалото време си затваряш устата и не искам никой да научава за разговора между нас!

— Слушам! — отвърна дисциплинирано инженерът.

Хулио го погледна с подозрение и попита:

— Матиас Бернехо, не си казал на останалите, че си открил работещ спътник вчера, нали?

— Не, не съм, както ме инструктирахте още тогава, но не разбирам защо трябва да го крием? Чакаме това да се случи от десетилетия. Момчетата ще се зарадват на добрата новина!

— Защото ще развали дисциплината, ще подхрани надежди, които може да се окажат напразни и ще създаде риск от непредвидими ситуации. Абе, какво съм тръгнал да ти обяснявам, тук правилата ги определям аз и щом съм взел такова решение, значи трябва да го изпълняваш! С цената на живота си! Ясно?

— Сър, ѝес, сър! — Матиас Бернехо удари петите си една в друга, изпъчи гърди и козирува, вперил поглед в самотната крушка, която висеше от тавана.

— Свободен си! — отвърна му командирът.

Блестящите бели асансьори, които много приличаха на скучните стерилни коридори по своята изчистеност от всякакви орнаменти и декорация, се оказаха основното средство за транспорт из Станцията. Още когато Адам се качи в най-близкия асансьор с Юлия, тя му обясни, че освен вертикално, те могат да се движат и хоризонтално. Думите й веднага се потвърдиха от лекото поклащане, което Адам усети, след като вратите се затвориха. Липсваха бутони или друг начин за повикване и управление на асансьорите. Беше достатъчно само да знаеш къде искаш да отидеш, след което се качваш в най-близкия асансьор и той те отвежда именно там.

— Нашите мисли, емоции и намерения няма как да останат скрити от 01, който контролира наноботовете в телата ни — поясни Юлия, докато пътуваха.

— Какво значи това? — попита Адам.

— Нали знаеш, че дори беглата усмивка освобождава осезаемо количество ендорфини в кръвта — осезаемо за свръх интелекта, който управлява Станцията, разбира се! Така се извършва и вътрешната защита. Всяко действие на агресия е предшествано от покачване на стресовите хормони в тялото ни, заедно с адреналина и останалите необходими за агресията съставки, като кортизола, например. Този химичен сигнал е достатъчен за 01 да извърши анализ на ситуацията за няколко хилядни от секундата и да предприеме необходимите корекции чрез своите нано посланици, които носим в телата си. Някои от тях са свързани с хипоталамуса — онази част на мозъка, която контролира връзките между нервната система и хормоналния фон на организма. По същия начин, чрез наноботовете си 01 елиминира болестните отклонения и контролира процеса на стареене.

— Това вече го знам — отвърна Адам. — Знам също и че преди наноботовете са се захранвали от слънчевата светлина, докато сме обитавали все още Земята, а сега за това се грижи изкуствената бяла светлина, която струи от стените на коридорите и асансьорите. Не видях никакви осветителни тела обаче!

— Не ги виждаш, защото имат твърде микроскопични за зрението ни пропорции. Примерно, повърхността на стените в този асансьор — Юлия се огледа из искрящото бяло помещение — съдържа сигурно над един милион светлоотделящи микроорганизми. Те, от своя страна, се захранват от слънчевата енергия, от космическата радиация, от гравитационните полета и от няколко други източници на енергия в космоса, които 01 използва, за да поддържа функционирането на Станцията. Един вид, цялата Станция е жива!

— Наистина звучи невероятно! — отвърна Адам.

— Добре дошъл в 23-ия век, зайче!

Той усети, че хоризонталното движение на асансьора се забавя.

— Къде отиваме? — попита.

— Мисля да ти покажа нашето работно място! Или по-точно мястото, където творим!

— Нашето?

— Ами да! Нали и двамата се занимаваме с изготвяне на Симулации. Ох, ти верно наистина нищо не помниш… колко яко! Както и да е, ти измисляш Сюжети, а аз правя Декори, заедно с още хиляди други такива като нас. Сега ще видиш как става.

Вратите на асансьора се отвориха. Двамата се озоваха в поредния искрящо бял коридор — с единствената разлика, че този път беше претъпкан. Хора от всякакви раси, облечени в най-различни странни одежди се разминаваха с тях в коридора. От двете им страни отново имаше врати, разположени на равни интервали. Човекопотокът влизаше и излизаше от тях подобно на хиляди мравки в мравуняк.

— Мравуняк е много подходящо определение! — усмихна се Юлия.

— И ти ли можеш да четеш мислите ми?

— Не, просто и аз се сетих за същия термин, когато попаднах за първи път тук. А сега ти усетих вибрациите — бяха сходни с моите тогава. И така отгатнах. Хайде, ето ни и нас!

Двамата влязоха в една от безбройните стаи. Тя представляваше разположено в дълбочина помещение с овален таван. Към дъното му водеше широка пътека, а от двете й страни имаше легла, които наподобяваха това в „болничната му стая“, но завършваха с някаква апаратура там, където се поставяше главата. Техниката приличаше на нещо като скафандър.

— Какви са тези устройства? — попита Адам.

— Това са работните ни станции. Лягаш върху леглото, преминаваш през контролирана релаксация — автоматична или с помощта на някой от асистентите — Юлия посочи едно момиче, което седеше на стол до едно от леглата и шепнеше нещо на друго момиче, което лежеше в него със „скафандър“ върху главата.

Той си припомни как Николай го беше хипнотизирал в градината.

— Някои предпочитат личното внимание, затова имаме асистенти по релаксацията, — уточни Юлия — а други се задоволяват с автоматичната система. Всъщност, всеки си има строго индивидуална процедура за релаксация. Ти, например, предпочиташ музика и цветове в комбинация, която има релаксиращо действие върху теб самия и върху никой друг. Рядко прибягваш до асистентите.

— И как става самото творене на Симулации?

— Достатъчно е само да си представиш Сюжета, за да бъде записан — отговори му Юлия. — Е, невинаги се получава от първия път, понякога се налага той да бъде продължаван в няколко сеанса, докато получи своята цялост. След това идва ред на дизайнерите като мен. Избираме си да работим върху даден Сюжет и визуализираме обстановката в най-малките детайли. Това също става под лека хипноза след контролирана релаксация. Понякога са нужни повече от един дизайнер за даден Сюжет. Изключително важно е творецът да има личен опит или спомени, свързани с епохата на Сценария. Процедурата изважда тези образи от подсъзнанието, за да ги включи в оформянето на Декора. Естествено, цялото компилиране и всички математически операции се извършват от 01. Ние просто имаме свободата да творим върху каквото намерим за добре, като идея.

— Колко Сюжета съм създал досега? — поинтересува се Адам.

— Може би са около 1500 — каза му Юлия, плюс или минус стотина. Имаш и десетки други за довършване, които само си започнал. Но не бързаме за никъде.

— Еха! Честно да ти кажа, представях си го по съвсем различен начин! Както и да е, значи трябва да си свързан с епохата на Сценария по някакъв начин, така ли? За да направиш по-яка Симулация?

— Е, да, за предпочитане е пред това да я познаваш от други Симулации или от документалните файлове, но това също помага. Ето защо такива като нас, които сме от Старата епоха преди Промяната, са особено ценни за изграждането на реалистични Симулации, свързани с онази епоха.

— Нима умовете ни съхраняват всички детайли? — попита Адам.

— Нямаш представа колко големи са възможностите на подсъзнанието, Адаме! Всъщност, това е основното, на което разчитаме в творческия процес. Примерно, ако сега те хипнотизирам и ти кажа заглавието на книга, която си чел преди много години, след което ти посоча и конкретна страница от нея, ти ще ми я зачетеш, все едно продължава да е отворена пред очите ти! И не само това — ще можеш в детайли да ми опишеш цялата обстановка, която те заобикаля. Периферното ти зрение ще е запечатало и складирало дори най-малките подробности от мястото, в което си се намирал тогава. Същото важи за останалите сетива: слух, обоняние и т.н. Именно тези неща правят Симулациите толкова реалистични!

— Ами Симулациите от предишни епохи, в които не сме били родени? Или от места, които никога не сме посещавали? Въвеждащият психолог спомена, че доста хора предпочитат Средновековието и Рим за своите Сценарии. Как ги правим да изглеждат реалистични?

— В такъв случай се изисква Творецът да е много добре запознат с епохата, Адаме! Първо изучаваш средата в специален период на обучение — предимно чрез релаксация и подсъзнателни програми, с цел да възприемеш максимално количество данни за кратко време, и едва когато си готов, можеш да започнеш да твориш Сценария. Имай предвид, че участниците до голяма степен запазват автономността на своите избори, така че от теб се изисква основно да разиграеш главните Събития, които им предстои да изживеят, подобно на катаклизма от „Аварията“, а аз и другите дизайнери, избрали да работим върху твоя Сюжет, се заемаме с достоверността на обстановката и на останалите герои извън главните роли.

— Добре, а как става самото съчиняване на историята? Как започва всичко в самото начало? — попита Адам.

— О, ами всеки творец си има ключова фраза, с която задава команда на подсъзнанието си да започне да създава, а след това с вниманието си само го насочва в процеса. Твоята е „Разкажи ми някоя интересна история“ — произнасяш я винаги, преди да затвориш очи в „скафандъра“ — отвърна му Юлия и го погали по бузата.

— Бих ли могъл да пробвам сега?

— Не и преди да си се възстановил от предишната Симулация!

— Окей, коя е следващата точка от вашата туристическа програма, мадам?

— Ами, видяхме как хората от нашия „бранш“ работят, сега да видим и как се забавляват. Сигурно се досещаш, че имаме доста свободно време за убиване — каза му тя.

Докато си пробиваха път през тълпата в коридора към поредния асансьор, Адам реши да зададе някои от въпросите, които не беше успял да обсъди с въвеждащия психолог:

— Странно, но откакто съм тук вече минаха няколко дни и не съм изпитвал никакъв глад! Имаше само едно ядене в началото и това беше всичко! От тогава не съм слагал дори залък в устата си, а нямам чувство за глад. Как става това?

— Можеш ли да се досетиш сам? — попита го Юлия, докато влизаха в асансьора. Този път вътре имаше и други хора, освен тях.

— Хайде и ти сега започна като въвеждащия психолог! — ухили се Адам. — Това някакъв тест за интуицията ли е?

— Ами, практически ти е известно всичко, Адаме, въпросите само помагат да си го припомниш, хайде да видим какво мислиш точно по този въпрос?

Знаейки, че не трябва да се напъва излишно, Адам изплю първата мисъл, която му дойде на ума:

— Хапчетата на въвеждащия психолог!

— Мхм — отвърна му Юлия. — И какво за тях?

Асансьорът тръгна от мястото си с леко поклащане.

— Ами, предполагам, че те съдържат всички необходими хранителни съставки!

Някой от другите пътници изръкопляска.

— Не им се сърди, — каза му Юлия — всички те са били в твоето състояние и знаят много добре какво преживяваш в момента. Всъщност, хората те подкрепят, радват се на твоя прогрес!

Адам погледна в посока на мъжа от асансьора, който беше изръкопляскал и му каза:

— Благодаря!

Мъжът беше азиатец и Адам се учуди, че разбра неговото „Моля! За мен беше удоволствие!“ на японски език, придружено от лек поклон.

— Езиците отдавна не представляват бариера — каза му Юлия — достатъчно е само да насочиш вниманието си към някого, за да разбереш какво ти говори. Имаме нещо като вграден преводач.

— Разкажи ми за хапчетата — настоя Адам.

— Ами, в най-общи линии 01, който е в постоянна връзка с нас, преценява от какви вещества се нуждае организмът ни и редовно ни ги доставя посредством цветните хапчета, които ти даваше въвеждащият психолог. Налагаше се той да го прави, защото ти нямаше да се досетиш да си ги потърсиш сам. Иначе те са на разположение в Станцията навсякъде и по всяко време, когато 01 прецени, че е дошло времето за приема им. Ако не си ги потърсиш сам, някой друг ще ти ги донесе с удоволствие. Тук хората обожават да си правят услуги!

— Да, Николай спомена нещо такова — припомни си Адам.

— Хапчетата засищат глада и правят храненето в традиционния смисъл излишно, — допълни Юлия — но хората продължават да хапват вкуснотийки от време на време, просто заради удоволствието от сетивата, без да имат вече нужда от това. Разбира се, порциите са малки, за да не се претоварваме излишно, а после 01 изчиства телата ни от допълнително приетите вещества. Това са редките случаи, в които ходим до тоалетната, — уточни Юлия — тъй като хранителните съставки на хапчетата са 100% усвояеми.

Асансьорът отново забави своя ход. Вратите се отвориха. Азиатецът и другите пътници напуснаха кабината. Останаха двамата с Юлия. Вратите се затвориха и асансьорът този път тръгна надолу.

— Кой приготвя въпросните вкуснотии? — попита Адам. — Пак ли 01?

— О, не, готварските курсове са чудесен начин за убиване на времето и 01 не ни е лишил от удоволствието сами да произвеждаме храната, от която вече не се нуждаем — отвърна Юлия.

Асансьорът забави своя ход и спря. Вратите се отвориха. Ноздрите на Адам се изпълниха с апетитна миризма. Излязоха, той се огледа и разбра, че се намират в нещо като ресторант.

— Виждаш ли, разговорът сам ни доведе до тук! — каза му Юлия.

Седнаха на една от масите с бели покривки и до тях се приближи учтив сервитьор. Поръчаха кана с вино и плато сирена, след което продължиха своя разговор. Адам попита:

— Ами забранените неща? Имам предвид навика на Ники да се напушва, бутилката уиски, която изпихме с въвеждащия психолог, това вино например? — той отпи от чашата си с удоволствие. — Наздраве!

— Наздраве! — Юлия се чукна с него. — Позволени са на определени интервали и в лимитирани количества, след което задължително следва прочистване. Нали помниш горещината, която те обзе при възстановяването в кабинета на въвеждащия психолог?

— Да, спомням си я много добре! Имах чувството, че някой ми е подпалил пижамата! Само че идваше отвътре. Между другото, кога ще мога да сменя тези смешни дрехи? — попита Адам.

— Като приключиш с възстановяването — отвърна му тя. — Но да се върнем на предишния ти въпрос. Когато работят в усилен режим, какъвто е например скоростното детоксикиращо въздействие или регенерирането на тъкани след инцидентни наранявания, наноботовете в телата ни произвеждат топлина. Затова е необходимо да се пие много вода. Процедурата е дискомфортна, но е напълно безопасна, стига да се хидратираш добре. За да не си навредим излишно 01 лимитира периодите, в които можем да поемаме упойващи вещества и други подобни съставки. Или тежко смилаема храна като тази — Юлия посочи различните сирена пред тях.

— Значи все пак сме под контрол — отбеляза Адам.

— Е, да, но той е изцяло в наша полза! — отвърна му тя и отпи от виното си. Постави чашата върху бялата покривка и се огледа:

— Прави ли ти впечатление, че това място прилича много на ресторантите, в които се хранехме с теб в Симулацията?

— Мхм, тъкмо щях да те попитам защо — каза Адам.

— Знам, затова подхванах темата — усмихна се Юлия — Ако онези азиатци от асансьора бяха влезли тук сами, сигурно мястото щеше да изглежда като японски ресторант от 22-ри век.

— Ами ако бяха влезли заедно с нас?

— Е, тогава всеки щеше да възприема интериора по своя си начин. На нас щеше да ни се струва, че те са дошли в български ресторант от края на 20-ти и началото на 21-ви век, а те щяха да имат усещането, че се храним на съседната маса в Токийски ресторант от 2152 година, например.

— Как става това? — попита Адам.

— Дори възприятията ни се влияят от нашите предпочитания — каза му простичко Юлия.

— Ами дрехите? Откъде се сдоби с този секси жълт комбинезон?

— О, той си е напълно реален! Нямаме шивачи в класическия смисъл на думата, въпреки че дизайнът продължава да съществува като занимание през свободното време. С тази разлика, че сега всеки си е дизайнер на самия себе си. 01 може да преобразува една материя в друга, тоест достатъчно е само да си представиш определено облекло и за много кратко време то ще ти бъде доставено. Просто връщаш дрехите, които вече няма да носиш за преработка и така нищо не се губи!

— Извинявай, че променям рязко темата, — каза Адам — но защо хората тук обичат да си правят услуги? Би ли ми обяснила това? Нашият сервитьор, например, той няма ли си други, по-интересни занимания? И откъде идва млякото за това сирене, да речем? Нима в космическата Станция има място и за крави?

— Не, не, храната е перфектна имитация, подобно на интериора — отговори му тя. — Пък и предполагам, че ако хапнеш истинско сирене, сигурно ще се отровиш и веднага ще го повърнеш! Просто метаболизмът ни доста се е променил. Смятам, че това е малка цена за привилегията да изглеждаме вечно млади. От гледна точка на вкуса няма никаква разлика, обаче!

— Невероятно! — възкликна Адам и вдигна чашата си за поредната наздравица.

— Но факт — отвърна му тя и се чукна с него.

— Същото се отнася и за виното, нали?

— Това е просто алкохолна напитка, която има вкуса и цвета на вино. Дори може да наподобява различните сортове грозде съвсем реалистично. Само ще се изпотиш малко после, за да разкараш алкохола и ще трябва да си вземеш един душ, това е всичко!

— Добре, кажи ми сега за услугите!

— Освен чисто алтруистичното удоволствие да си в услуга на някого, — отвърна му Юлия, докато си подбираше внимателно от различните видове „сирена“ — имаме нещо като рейтингова система и колкото повече си в услуга на останалите обитатели на Станцията, толкова повече малки удоволствия са ти позволени, в това число влиза и броят на Симулациите, в които ти се разрешава да участваш.

— Значи услугата е нещо като разменна монета, така ли?

— О, не, няма нищо общо, паричната система е премахната отдавна заради своята абсолютна нефункционалност тук. Имаме си всичко необходимо, от което се нуждаем, приеми го просто като допълнителен стимул да общуваш с другите обитатели на Станцията и да се чувстваш полезен. Без да си длъжен, разбира се! Минималният лимит от ресурси и забавления, които са необходими за комфортния ни живот, е гарантиран на всеки обитател.

— Няма нищо общо с живота, с който съм свикнал — каза замислен Адам.

— Ще си припомниш всичко, не се безпокой! И никога няма да ти долипсва нищо от начина, по който хората са живели хилядолетия наред, това мога да ти го гарантирам!

— Добре, де, а след като само си въобразяваме, че ядем сирене, какво стана с готварството? — попита Адам. — Нали някой все пак си е направил труда да ги приготви тези сирена?

— Ех, зайче, готвенето е много сходен процес с творенето на Симулации. Това, което вкусовите ти рецептори изпитват в момента, всъщност, са спомените на някой „готвач“, който някога е опитвал истинско мухлясало френско сирене. Изровени са от подсъзнанието му в детайли, заедно с миризмата, формата, вида и така нататък…

— Не е истина, просто! — Адам сдъвка парче кашкавал, пресегна се и доля остатъка от каната в чашите им.

— Разкажи ми за времето, ако обичаш. Въвеждащият психолог спомена, че тук имаме различна представа за време.

Юлия отпи и се намести удобно в стола. Беше й приятно да го въвежда в неща, които той така или иначе вече знаеше (на подсъзнателно равнище) и неизбежно щеше да си припомни. Това, обаче, й даваше възможността сама да си обясни някои подробности, които приемаше за даденост. Пък и какъв по-приятен начин за убиване на времето? Тя започна да обяснява:

— Времето тече с различни скорости. Примерно в Симулацията няколко месеца се равняват само на няколко часа тук, на Станцията. При осъзнатите Симулации, които са достъпни единствено за астронавтите, казват, че е точно обратното — прекарваш няколко часа в будна Симулация и като си отвориш очите вече са минали няколко месеца от полета. Пък и няма нужда да се възстановяваш. Нито всеки път да започваш отначало — можеш директно да си продължиш Сюжета, докъдето си го оставил. Но да се върнем на темата за времето. Знаеш, че хората са изобретили понятието време и че то в действителност не съществува, нали?

— Чувал съм нещо такова.

— Отмерването на времето им е било необходимо, за да оцеляват — да знаят кога трябва да се засади реколтата и кога трябва да се прибере, такива неща. Хората са си избрали най-очевидните неща от заобикалящия ги свят, за да делят времето на части — изгревите и залезите, лунните цикли, движението на звездите. Така са се появили дните, месеците и годините. Постепенно календарите са се усложнявали и са започвали да вършат работа за далеч по-сложни операции, като управляването на империи, провеждането на военни кампании, събирането на данъци, записването на историята и какво ли още не. Тогава не сме познавали космоса и не сме знаели, че в зависимост от гравитацията, от мащабите на разстоянията и от близостта на тела като черните дупки например, времето и пространството се променят. Не сме знаели дори, че звездите, които виждаме по небосклона, всъщност, са миналото на тези звезди, защото на светлината й трябват много години, за да стигне до нас. Общо взето, измервали сме разстоянието триизмерно, а времето двулинейно. Като начало и край. Дори религиите са определяли точната дата на сътворението на света, представяш ли си? Нищо не сме знаели за парадокса на спиралата, за серпентината на възможностите, за нивата на съзнание, за различните реалности, макар и в онези безпросветни времена да е имало някакви „жокери“ — дори тогава времето е текло с различна скорост насън и в будно състояние, например.

— Опрости малко, че започнах да ти губя нишката на мисълта — каза Адам.

— Няма нищо сложно, просто тук не се нуждаем от условностите на земните хора, за да измерваме нещо, което така или иначе не съществува. Да, познаваме всички съществували някога календари и системи за летоброене, дори ги използваме за обозначаване на отминалите периоди, както може би си забелязал от ровенето ти из историческите файлове. Но всичко това е условно. Ако имаме някаква единица, с която все пак да измерваме отрязъците от време, то тя е свързана с биологичното функциониране на обитателите на Станцията или с така наречените цикли.

— Какви са тези цикли?

— 01 управлява живота ни в цикли на сън и будно състояние, които непрекъснато се редуват. Предполагам, че е свързано по някакъв начин с работата на наноботовете в телата ни и с поддържането на вечната ни младост. Престоите в Симулацията се водят за сънно състояние, ето защо те могат да продължават максимум един цикъл. Ако трябва да използвам термина часове, цикълът се равнява на 86,5 земни часа. Не ме питай защо, тъй като не мога да ти отговоря на този въпрос. Предполагам, че учените са го програмирали така, преди да заминат. На Земята си се ръководехме от обичайната смяна на деня с нощта, но тук нямаме такива, а тялото ни се нуждае от периоди на покой, за да се възстановява и подмладява. Затова смятам, че са изобретени циклите. Те не съвпадат при различните обитатели, за да имаме постоянно будни хора на Станцията. Разбира се, кратката дрямка, когато си уморен, не се брои, истинското състояние на сън е много по-дълбока стаза. Можеш да я прекараш в Симулацията, но ако не ти се занимава с възстановяване след това, можеш да я прекараш и завит през глава в леглото.

— Това значи ли, че…?

— Точно така! Дори най-тежките случаи като теб, които са преживели силни психически травми в Симулацията, задължително се възстановяват напълно, след като изкарат един сънен цикъл. Нашата роля, с въвеждащия психолог и Николай, бе просто да направим будния ти цикъл по-малко стресов след излизането ти от Симулацията.

— Но, аз съм буден от… колко стана вече?

— М-да, съвсем скоро ти привършва цикъла — отбеляза Юлия. Усмихна се лукаво и добави:

— Затова, ако искаш да си припомниш и най-приятния аспект от нашата връзка, време е да си гаврътнеш виното и да отиваме у нас!

Двамата пресушиха чашите си на екс, хванаха се за ръце и се отправиха към изхода на „ресторанта“, където ги очакваше асансьорът.

Хулио Алварез натисна бутона на алармата за Общ сбор. Имаха една минута да зарежат всичко, с което се занимаваха в момента, с изключение на наблюдателния пост, и да се строят в коридора пред стаята му. Той пусна хронометъра на триста годишния си ръчен часовник и зачака. Другите също носеха такива. Нямаха никакво оправдание да закъсняват! Бяха намерили устройствата в бункера, заедно с останалите антики. Военни механични часовници от Старата епоха. Огнеупорни, удароустойчиви и водонепромокаеми. Практически вечни! Алварез излезе от стаята си и ги видя строени в коридора.

— Внимание! — подаде команда един от мъжете.

Всички заеха поза мирно.

Значи продължаваше да държи ситуацията под контрол. Поне засега! Въпреки че си знаеха и кътните зъби с малцината оцелели в бункера, Хулио следеше за протокола стриктно, тъй като си даваше сметка, че това затвърждава усещането за ред и дисциплина в умовете на хората му. За някаква сигурност и предвидимост. Може би привидни, но изключително важни за оцеляването им. И последни бариери пред полудяването. Поне засега!

Той заизрежда имената им наизуст:

— Хуан Себастиян.

— Тук.

— Карлос.

— Тук.

— Алехандро.

— Тук, сър!

— Гуилермо.

— Си, сеньор!

— Джилберто.

— Тук.

— Хуан Фелипе.

— Аз!

— Джонатан.

— Тук, комендант!

— Виктор Алфонсо.

— Тук.

— Матиас Бернехо.

— Тук.

— Алехандро Валеро.

— На наблюдателния пост, комендант! — обади се повторно инженерът Матиас.

— Свободно! — нареди командирът.

Хулио измъкна уоки-токито, закачено на колана му и натисна копчето за свръзка:

— Капитанът до наблюдателния пост. Край.

— Тук Алехандро Валеро от наблюдателния пост. На вашите заповеди, Сър! Край.

— Докладвай моментната ситуация на повърхността! Край.

— Слоеста облачност, UV индекс 0, скорост на вятъра 28 км в час, температура на въздуха минус 35 градуса, видимост около 600 метра във всички посоки. Не се забелязват никакви гризачи. Край.

— Честота на мълниеносните заряди? Край.

— От два часа колекторът не е привличал никакви мълнии. Край.

— Продължавай да следиш внимателно обстановката! Край.

— Слушам! Край.

Алварез се обърна към мъжете в коридора с иронична усмивка:

— Дами, както виждате времето горе е почти като на курорт! С някои от вас ще си направим малък излет. Време на престоя: десет минути. Съществуват участъци от оградата, които се нуждаят от допълнително почистване. Трябва да извършим и рутинна проверка на съоръженията. Слушай внимателно разпределението по задачи!

Мъжете застинаха в готовност. Знаеха, че Алварез не обича да се повтаря. След кратка пауза той продължи:

— Джонатан и Хуан Себастиан — чистачи! Джилберто и Карлос — охрана! Ще се въоръжите само с автомат и ръчни гранати. Огнехвъргачките ги оставяте долу. Ако се появят онези, прибираме се незабавно и изчакваме атаката да продължи. Матиас Бернехо — взимаш колкото можеш да носиш от „куфарчетата“ и идваш с нас! Другите да се връщат към ежедневните си задачи!

Той огледа мъжете строени в коридора:

— Някакви въпроси?

Отговориха му с пълно мълчание.

— Добре тогава, време за обличане на костюмите — осем минути! Екипът да е строен пред оръжейната след осем минути и половина.

Бяха готови да хукнат при подаден от него сигнал.

— Изпълнявай!

Мъжете се затичаха по коридора към помещението с костюмите. Хулио се прибра обратно в стаята си, където държеше своя. След като го облече в срока, който сам беше поставил, той провери внимателно състоянието на револвера, прибра го в кобура и закопча колана около кръста си заедно с ножа, който висеше от другата му страна.

Екипът го очакваше пред оръжейната. Само той имаше ключ за блиндираната врата, както и за още няколко такива в убежището: към акумулатора, към петролните резервоари, към килера, който използваха за арест и към склада с хранителните запаси. Подаде на Карлос и на Джилберто оръжията им, след което заповяда на групата да се насочи към изхода в колона по един. Най-отпред вървяха мъжете с оръжията. Джонатан и Хуан Себастиан ги следваха плътно с четките и препаратите за почистване на оградата. Матиас Бернехо се превиваше под тежестта на старовремските портативни радиостанции след тях. Най-отзад вървеше Хулио Алварез. Както обикновено.

Изкачването по металните стълби до повърхността беше уморително заради неудобните предпазни облекла. Потяха се обилно в костюмите, стъклата им се замъгляваха, не им достигаше кислород. Но никой не се оплакваше. А и да се оплакваше, нямаше кой да го чуе. Костюмите бяха шумоизолирани и спуснеха ли шлемовете веднъж, можеха да общуват само със знаци. Единствен Матиас Бернехо разполагаше със слушалки и микрофон в костюма. Сам си го беше пригодил, за да може да поддържа връзка с бункера по интеркома и да подслушва радио честотите на „куфарчетата“. Наложеше ли се да предаде нещо важно на командира, инженерът също използваше знаци. Той поемаше най-голям риск да бъде ударен от мълния, заради антените на „куфарчетата“, които носеше със себе си. Но нямаше как — всяко излизане на повърхността беше и шанс за връзка — с оцелели в пустошта или със спътниците в ниска околоземна орбита.

Не можеха да си позволят да пропуснат нито една възможност.

Пристигнаха на площадката за излизане. Алварез им даде кратка почивка, за да си поемат дъх, но нямаше намерение да ги чака вечно. Времето навън можеше да се сговни във всеки момент и светкавиците да зачаткат по гръмоотвода като полудели. Трябваше да се използва пролуката между бурите.

Първият в групата завъртя огромното колело на отключващия механизъм и заедно с останалите задърпа двутонния шлюз, който им отваряше пътя директно към ядрената зима навън. Излязоха един по един. Чистачите се заеха веднага с проблемните зони по оградата. Матиас Бернехо се отдалечи максимално от колектора и разположи радио апаратурата върху земята. Отвори „куфарчетата“ и започна да опъва антените. Пазачите застанаха на поста си до входа на бункера и внимателно се заоглеждаха във всички посоки. Перископът, който стърчеше от могилата над входа правеше същото. Задачата да провери съоръженията се падаше на командира.

Хулио Алварез обиколи първо проводниците и провери дали са добре закачени към оградата. Всичко изглеждаше нормално. Той вдигна поглед към огромната серпентина, която се виеше спираловидно нагоре около високия тридесет метра гръмоотвод — системата на колектора също изглеждаше наред. На това нещо дължаха оцеляването си в бункера, но то беше отнело и живота на една трета от населението му. Излагаха се на риск при всяко излизане.

Момчетата бяха инструктирани да следят хронометрите си и на всяка кръгла минута от престоя навън да хвърлят по един поглед към останалите от екипа, за да се уверяват, че нещата са окей. А и да получават заповеди от командира, ако се наложи.

Хулио се насочи към оградата. Бодливата тел по върховете й се полюшваше от вятъра както обикновено. Чистачите стържеха налепи от горивни смеси и овъглена миша плът по долната, солидна част на загражденията. Погледнаха си хронометрите, после погледнаха към него. Той им посочи няколко петна върху по-високите части на оградата. Да, щяха да се изпотят допълнително. Единият остави принадлежностите си на земята и хукна обратно към входа на бункера, за да извади стълбата. Държаха я в преддверието за улеснение.

После Алварез мина покрай инженера. Изгледа го с въпросителен поглед. „Нищо“ отвърна му онзи с жест. „Продължавай!“ заповяда му безгласно командирът. Бернехо кимна с глава в знак, че е разбрал и отново се залови за работа. Хулио довърши обиколката на периметъра и тръгна към двамата въоръжени мъже пред входа.

Беше само на няколко метра от тях, когато единият зареди автомата си, вдигна приклада на рамо, махна предпазителя и насочи дулото си право към него. Другият сочеше нещо с пръст. Командирът се обърна и видя в далечината огромен сив плъх на черни петна, който препускаше към оградата. При появата на гризачи протоколът беше категоричен — екипът зарязваше всичко моментално и се скупчваше около входа. Отне им само няколко секунди да го направят. Погледите им бяха насочени към командира в очакване на заповеди. Инженерът също го гледаше въпросително. Достатъчен беше само един жест, за да предаде по интеркома команда долу, че електрическата защита трябва да се задейства. Охранителите също изчакваха командата му с оръжия, готови за стрелба. Хулио даде знак на всички да не прибързват.

Имаше нещо необичайно в ситуацията. Плъхът беше сам. Не се случваше за първи път „съгледвачи“ да минават край оградата, но те никога не атакуваха самостоятелно. Първо привличаха огромна група край себе си и чак тогава започваше нападението. Този бягаше с озъбена паст към загражденията, токсични лиги се стичаха по огромните му резци, дебела колкото човешка ръка опашка се мяташе зад гърба му и оставяше във въздуха следа от пепел, сажди и фин, радиоактивен прах. Очевидно нямаше намерение да спира. Нито да изчаква своите другари да се съберат.

Мъжете бяха изнервени. Напрежението във въздуха растеше подобно на електрическите заряди, които усещаха всеки път, преди колекторът над главите им да привлече поредния мощен гръм от небесата. Но този път нямаше мълнии. Просто на Карлос не му издържаха нервите и той натисна спусъка. Вбесен, Хулио натисна автомата му надолу. Обгорялата земя пое целия откос. Супер плъхът бе само на няколко метра от загражденията. Продължаваше да тича право към тях. Изведнъж скочи и се приземи на четири метра от Земята върху оградата. Бързо започна да се катери нагоре. Острите му нокти се вкопчваха в решетката и той напредваше към върха, макар шиповете да откъсваха парчета месо и козина от тялото му. Един шип се заби в корема на нападателя и го разпори. Животното издаде ужасен писък, но продължи да се катери. Спря точно под бодливата тел.

Наблюдаваше я с червените си, полудели от болка очи, разсъждаваше как да постъпи най-правилно. От тялото на гризача течеше кръв, която се стичаше надолу по загражденията и стигаше чак до земята. Плъхът напрегна всички мускули, оттласна се с мощните си задни лапи и направи опит да прескочи бодливата тел. Но се оплете в нея. Упорито се запровира между стоманените остриета, които извадиха едното му око, разцепиха носа му на две, буквално го скалпираха и оставиха дълбоки разрези по бедрата и по гърба му. Туловището на нападателя увисна от вътрешната страна на оградата. Задните му лапи все още бяха оплетени в бодливата тел. Опашката се мяташе високо във въздуха. С писък чудовището сграбчи решетката с предните си лапи и се задърпа надолу.

Хулио Алварез даде заповед за стрелба. Автоматите затрещяха в пустошта. Откосите прерязаха нападателя на две. Задните лапи и опашката останаха да висят между бодливата тел. Обезобразеният торс падна от вътрешната страна на оградата. И въпреки това чудовището беше живо! Това бе първият плъх, който успяваше да прескочи загражденията. Той запълзя по корем към тях. След себе си оставяше диря от кървави локви и разпилени черва.

Мъжете презаредиха автоматите си и стреляха. Изпразниха нови два пълнителя в него. Куршумите го подхвърляха из въздуха като парцалена топка. Когато касапницата приключи, нападателят, или това, което беше останало от него, все още дишаше! Хулио се приближи до животното, извади револвера си, натисна спусъка и с един изстрел превърна главата му в пихтия. Кръв, ситни парченца от череп и части от мозък се разплискаха по ботушите му. Той ритна торса на мъртвия си неприятел и го обърна с корема нагоре. Беше женска, точно както предполагаше! Женска и бременна. И сигурно подивяла от глад. Ето на какво се дължеше отчаяното нападение! Но имаше и друго, което му направи впечатление. Виждаше малките в утробата й през разреза, оставен от острия шип. Част от плъхчетата бяха разкъсани от куршумите, но други бяха се запазили цели. С изключение на това, че изглеждаха като разядени. Все едно някой ги беше залял с киселина.

Хулио знаеше, че когато гладуват дълго, бременните женски започват да усвояват ембрионите в тялото си като храна. Природата беше умна. Оцелееше ли майката, тя можеше да се размножи отново. Но без нея и малките отиваха по дяволите. Генетиците и нано инженерите в Пърт не бяха променили това. Те само бяха увеличили броя на ембрионите. Нормално беше при едно раждане да излизат стотина! Хулио многократно беше ставал свидетел на това през перископа. В корема на тази имаше шест-седем малки, не повече. Поне доколкото можеше да ги преброи в кървавото меле. „Шест-седем малки, — повтори си той наум — почти колкото при обикновените плъхове!“ В същото време нямаше съмнение, че си имаха работа с генетично изменен супер плъх. Размерът му го доказваше.

Хулио си погледна часовника. Десетте минути, предвидени за максимално безопасен престой навън, бяха към края си. Той огледа хоризонта наоколо. Нямаше други. Но и да имаше, Алварез не изгаряше от желание да ги посреща тук. Даде знак на останалите да разчистват и да се прибират. Вдигна палец към инженера, който от своя страна предаде заповедта му по интеркома до бункера долу да задействат електрическата ограда. За всеки случай!

Кървавите меса по шиповете почерняха. Тънки струйки дим се издигнаха към небесата. Хулио едва удържаше напъните си за повръщане. Щеше да се задуши в костюма, ако го направеше. Един от хората му си беше отишъл така преди време.

Мъжете вдигнаха с лопати обезобразения труп на гигантския плъх. Изринаха и вътрешностите, които беше оставил след себе си. Изкопаха малък изкоп, хвърлиха тялото вътре, поляха го с бензин и го запалиха. Прибраха си екипировката, инженерът сгъна антените, вдигна радиостанциите и всички заедно поеха надолу.

В началото на 21-ви век бях неизвестен журналист на свободна практика, който обикаляше редакциите и ухажваше вестникарските босове за дребен хонорар. Имах две издадени книги, но все по-малко хора четяха тогава, в годините на дигитализацията. Старите навици отиваха на кино, в буквалния и в преносния смисъл на думата. Пробвах се като телевизионен сценарист, но не ме взеха, защото нямах достатъчно връзки. Остана ми само киното. След две години успях да продам сценарий, колкото да се наям, но филмът не видя бял свят. Рекламата беше последното ми спасение.

Ето как преоткрих „топлата вода“. Най-добрият начин един талантлив текстописец да се издържа с писане тогава беше рекламата. Формите бяха кратки, а хонорарите — високи. Трябваше да измислиш само няколко думички, които да качиш на билборд. Примерно. Или една-единствена думичка, като наименование на някакъв продукт, предназначен за милиони потребители по рафтовете на супермаркетите. Или кратък сюжет за телевизионна реклама. Успееш ли да пробуташ идеята си през три нива ръководители над тебе, защитиш ли я пред фокус групите и получиш ли одобрението на клиента, ти си човекът! Банковата ти сметка расте, а докато шофираш вечер по булевардите навсякъде виждаш собствените си идеи, отпечатани в едър шрифт и окъпани в лъчите на фасадното осветление — по върховете на сградите и край основните пътни артерии. Чуваш думите си да звучат по радиото. Гледаш ги по телевизията. Изпитваш удовлетворение от професията, един вид. Виждаш резултатите от труда си. Но най-важното за мен тогава беше, че плащаха добре.

Така успях да си купя къща, кола и жена. Пардон, да се оженя! Или да създам семейство! Както искате го наречете. Спазих обществения договор, а най-интересното беше, че ми харесваше да не съм повече сам. И беден. Животът щеше да е прекрасен, ако жена ми не беше катастрофирала фатално с чисто новата ми кола, заедно с детето, което носеше в утробата си. После се пропих, заради което ме уволниха от агенцията, а банката си прибра ипотекираното жилище, което не можех вече да изплащам.

Озовах се на улицата, самотен и отчаян, дори нископлатените вестникарски среди не се интересуваха от отрепки като мен. Мислех за самоубийство в редките моменти, в които изтрезнявах, затова гледах да не изтрезнявам често. Разбих се от пиене и болестите не закъсняха, а лечение, естествено, не ми се полагаше — отдавна бях спрял да си внасям осигуровките. Животът, в който вече не виждах никакъв смисъл, вървеше надолу към неизбежния си край…

Така до момента, в който не ми попадна едно парче от вестник. Исках да завия хляба си в него, но всеки път прочитах заглавията, дори върху старите, омачкани вестници. Професионален дефект от миналото, предполагам. Една американска лаборатория търсеше участници в опасен експеримент. Искаха да тестват революционно научно откритие, което позволявало човешката личност и всичките й спомени да бъдат записани и съхранени за вечни времена. Взимали и проби от генетичен материал с идеята някога, евентуално, науката да успее да съживи съхранените по този начин личности.

Кандидати за експеримента, естествено, не липсваха. Като започнем от безнадеждно болните пациенти, минем през осъдените на смърт затворници и стигнем до разни его великани с мания за безсмъртие. Последните се отказваха мигновено, след като разберяха, че не могат да оцелеят физически при „записа“. Единствено от технологиите зависеше дали някога изобщо ще ги има отново. Под каква форма. И как. Останахме само ние — несретниците.

Затворниците биваха реабилитирани, независимо от коя страна произхождаха, защото тогава САЩ управляваха света и не им пукаше особено за чуждите престъпници, а болните и отчаяните, като мен, получаваха компенсации, предназначени за близки и роднини по техен избор. На нас пари в отвъдното нямаше да ни трябват.

Експериментът изцяло отговаряше на плановете ми за самоубийство, които нямах смелостта да осъществя сам, а и предлагаше някакъв изход, някакъв шанс за оцеляване, все пак! Предполагам, че повечето кандидати са се водили от същия мотив.

Писах на организаторите от една компютърна зала. След дълга кореспонденция най-после ме одобриха. Изпратиха ми виза, самолетен билет и малко джобни пари. Разполагах с две-три седмици, за да се подготвя. Изкъпах се, избръснах се, поспах в чисти хотелски чаршафи, сбогувах се с всички и всичко, което ме свързваше с този свят и си хванах самолета за… бъдещето. Или за оня свят.

Никой не знаеше тогава.

Като основни бенефициенти посочих двама мои братовчеди. Нямах кой знае колко роднини, за които да ми пукаше тогава. Сигурно са били приятно изненадани, когато са получили сумите. Останалото завещах на приют за бездомници. Така през второто десетилетие на 21-ви век се озовах в Америка.

Служителите от лабораторията бяха много любезни с мен. Накараха ме да подпиша един куп документи, прекарах няколко месеца в скучни психологически тестове и медицински изследвания. Хранеха ни добре и ни пускаха да се разхождаме из града (под засилена охрана, естествено). Даваха ни чисти дрехи и спяхме в удобни, меки легла, което мен перфектно ме устройваше.

Някои се опитаха да избягат преди датата на техния запис. Никога не ги видях повече. Моята дата я посрещнах с безразличие. Дори бях благодарен за храната. Сложиха ме в някакъв високотехнологичен „ковчег“ и натиснаха едно копче.

Това беше всичко. Не усетих болка.

Секунда по-късно отворих очи, за да разбера, че са минали столетия. Бях в същото тяло и в същия „ковчег“, но малко по-късно разбрах, че нито лабораторията, нито „ковчегът“, нито тялото ми имаха нещо общо с предишните. Заразили ме бяха с наноботите. Изглеждах млад и жизнен. Чувствах се прекрасно!

Светът също се беше променил. Поне моят свят. Събудих се в Станцията на Американския алианс години след като той вече не съществуваше. Бях пропуснал Промяната, въпреки че тя не пропусна да подмлади, обезсмърти и разкраси мен, като всички останали. Бях пропуснал Помирението. Бях пропуснал търговската война между Океания и Евразия. Бях пропуснал Експеримента в Пърт. Бях пропуснал Унищожението. Дори Лотарията бях пропуснал, защото се озовах направо тук горе, при вас.

Така, без да зная, съм изпреварил всички останали! Представяте ли си какъв парадокс? Аз, беднякът от началото на 21-ви век, съм прередил всички безсмъртни милиардери и тото късметлии от края на 22-рото столетие, просто защото съм се побирал в размерите на клечка за зъби, когато са ме пренасяли с асансьорите горе! И единствено на Станциите е съществувала технологията, която е била необходима, за да ми дадат ново тяло и да ме напъхат обратно в него! Бях прередил цялото човечество през онази „секунда“ между записа и възстановяването на физическата ми цялост.

Бях пропуснал дори заминаването на Учените в дълбокия Космос. Но не пропуснах появата на 01. Именно 01 започна да компенсира загубите в населението на Станцията с такива като мен. И ме кръсти Адам. Аз съм първият човек от Старата епоха, върнат отново към живот. Експеримент номер А985875785976549. След това се появи Ева. Експеримент номер Е87450372612860. Тя си избра второто име по-късно. Юлия. 01 нямаше нищо против. 01 никога няма нищо против. Стига да не причиняваш вреда! Появиха се още много след нас. Единствената разлика е, че се възстановяваме малко по-трудно от Симулациите, но за сметка на това можем да ви покажем Старата епоха такава, каквато дори не сте си я представяли! Защото не я помните. Ако смятате, че в Детския център се раждат деца, то вие жестоко се заблуждавате! Там има още няколко милиона като мен, които само чакат своето Възстановяване.

Не ме питайте защо. Само 01 знае отговора на този въпрос. Лично аз предполагам, че е защото се опитва да ни предпази от повторение на грешките, които сме допуснали в миналото, още преди Промяната. Неслучайно повечето Сценарии са от Старата Епоха.

Събудих се тук, където 01 вършеше всичко необходимо, за да могат обитателите на Станцията да живеят безгрижно и да тънат в охолство. Вие сте новите Богове! И единственият ви порок е скуката. Вие упражнявате различни професии само за удоволствие. На вас са ви чужди принципите на оцеляването. Вашите хобита, занаяти и развлечения са единственото, което ви интересува. С изключение на моментите, в които ми идвате „на гости“. Чрез Симулациите, които създавам. За да си припомните живота такъв, какъвто беше преди Промяната. И то от най-ниската гледна точка.

За вас то ще е забавно преживяване, знам. Но за мен беше ужасно. И се радвам, че нямам вече нищо общо с онзи свят! Вашият ми харесва повече. Може би съм най-благодарният жител на Станцията. Може би затова 01 съживи първо мен. Кой знае?

Дълго време любезните хора от новата лаборатория в Космоса, известна още като Детския център, ме запознаваха с изумителния свят, в който бях попаднал. Ако мислите, че възстановяването от Симулация е трудно, трябва само да преживеете онова, което аз преживях тогава! И знам, че точно заради това сте тук!

Но, преди да продължите, нека ви разкажа точно как станах Сценарист. На мен вашите занимания ми бяха чужди, поне в началото. Наблюдавах ви, без вие самите да го знаете. И дойде моментът, в който неизбежно трябваше да се реинтегрирам обратно в обществото. Да стана обитател на Станцията.

Попитаха ме дали искам да „работя“. Тъй като не виждах какво друго може да се прави, аз казах „да“. Но що за реализация би имал човек, който умее само да пише текст на допотопни машини в един примитивен свят? Успокоиха ме, че най-важното било желанието ми да се развивам и ми припомниха библейската максима:

„В началото беше словото“.

Оказа се, че Станцията предлага голямо поле за развитие на хора с въображение — такива като мен, които умеят да работят с думи. Рекламите вече не съществуват, естествено. Та вие получавате информация за всичко по телепатичен път! „Копирайтърите“ като мен, ако мога така да ги нарека, сега „рекламират“ един друг свят. Там служим като посредници между вас и 01, за да внасяме душа в Симулациите, които преживявате.

Благодарение на нас вие можете, например, да разберете какво е това да си болен от грип, а защо не и от чума? Можете да се сражавате в жестоки битки, да убивате съвсем безнаказано и да бъдете убивани. Многократно. Можете дори да изпитвате глад!

Тъй като интересът към Симулациите в началото растеше, аз непрекъснато създавах нови. Обучавах другите пробудени в Детския център да правят същото, а когато ме реинтегрираха във вашето общество, започнах да обучавам и вас.

Сега вече има много Симулации. И постоянно се творят нови. Историята на човечеството е главен източник на вдъхновение. Почти не остана период, който да не сте в състояние да посетите като реални участници в него. Та вие дори можете да промените хода на историческите събития, ако така пожелаете!

Постепенно се родиха и фантастичните Сюжети — тези реалности никога не са съществували на практика, но нищо не ви пречи да ги опитате в първо лице, единствено число. Само обещайте да не досаждате много на въвеждащия си психолог след това!

Знам, че нямате търпение да разберете какво е да сте на моето място, затова приключвам с Въведението и всеки момент ще ви предоставя възможността да го изживеете лично. Ще завърша с това, че се превърнах в разказвач на мечти.

Вие, които си имате всичко, мечтаете да попаднете там, където ще ви липсват дори елементарни условия на хигиена! Но кой съм аз, че да ви лишавам от това удоволствие?

Естествено, навлезете ли в Симулацията, ще забравите всичко, което съм ви казал току-що и ще повярвате, че наистина загръщате изсъхналата филия хляб, която току-що сте изровили от контейнера за боклук в омачкан стар вестник, който има интересно заглавие.

И ще си въобразявате, че го четете, докато изтрезнявате в изпражненията си по време на кучия януарски студ по софийските улици. А сега затворете очи и вдишайте дълбоко. Симулацията започва след тридесет, двадесет и девет, двадесет и осем…

„Скафандърът“ го изведе внимателно от хипнозата. Оставаше само да измисли някакво заглавие. Надписът „Моля въведете име на Сценария“ мигаше в тъмното пространство пред него.

Той продиктува:

— „В началото беше Словото“.

И махна „скафандъра“. На трикракото столче до леглото му седеше Юлия. Чакаше го да приключи със Записа. Имаха уговорка да поиграят скуош след това. Сферична зала в центъра на Станцията, където нямаше никаква гравитация, превръщаше скуоша в доста интересно занимание. Адам вече си спомняше всичко. Включително и любимия си спорт. Сънният цикъл беше изтрил амнезията му без остатък. Несъмнено трябваше да мине през кабинета на въвеждащия психолог, за да му благодари за търпението! Какъв човек само!

Адам нямаше повече въпроси към него. Нито към Юлия. Нито към Николай. Нито към когото и да било другиго. Имаше само един въпрос към себе си: Как не се беше сетил по-рано да направи Симулация по истинския си живот? Сигурно щеше да се превърне в истински хит! Двамата поеха към асансьорите.

Екипът мина през камерата за почистване на костюмите, преди да влезе в жилищните помещения. Всеки имаше задължението внимателно да дезинфекцира повърхността на предпазното си облекло със специално приготвените за целта препарати. Падаше голямо търкане! После влизаха с костюмите под химическия душ, а накрая ги напръскваха с бял прах. Целта беше да внесат колкото се може по-малко фактори от околната среда вътре в бункера. След това складираха костюмите в предназначените за целта вакуумни камери и идваше ред на вътрешната профилактика. Тя включваше продължителен студен душ и напръскване на тялото с друг вид бяла пудра. Едва тогава, след като минеха през всички тези процедури, хората от екипа можеха да облекат чисти дрехи и да се присъединят към останалите обитатели на бункера. Всичко отнемаше около час.

Хулио наблюдаваше как мъжете работят машинално, усърдно и в пълно мълчание. Бяха го правили толкова пъти преди. Никой не повдигаше темата за случилото се горе. Накрая предадоха оръжията си, Хулио ги заключи в оръжейната и нареди на всички да се строят в заседателната зала. По съвместителство това беше и столовата, в която се хранеха. Най-голямото помещение на бункера. Липсваше само Алехандро Валеро, който продължаваше да стои на наблюдателния си пост при перископа.

Хулио огледа останалите обитатели на убежището един по един. Трябваше да започне да говори, но си даваше време. От опит знаеше, че тези паузи са важни. Помагаха на подчинените му да се съсредоточат, изпълваха ги с очакване, а на него му осигуряваха възможност да изучи преобладаващите настроения.

Определено не бяха доволни, задето беше позволил на гризача да преодолее загражденията и да проникне от вътрешната страна на защитения им периметър. Това беше прецедент, който излагаше на опасност всички. Безотговорно поведение за един командир, да! Но само на пръв поглед. Те не знаеха това, което той беше видял. Нито знаеха за връзката със сателита, осъществена от Бернехо преди няколко дни. Или поне се надяваше да не знаят. Налагаше се да им даде нещичко в замяна. Трябваше да ги утеши. Това беше козът му в опасната игра на надмощие и контрол. Нужно беше да задържи контрола, за да оцелеят всички! Не го правеше само за себе си.

Що се отнасяше до недоволството, той самият също беше недоволен. От проявата на неподчинение там горе. Ето защо реши да започне първо със затягането на дисциплината.

— Карлос, две крачки напред!

Знаейки какво предстои, Карлос излезе пред строя с наведена глава. Хулио въздъхна и каза с възможно най-мекия си тон:

— Знам, че положението беше опасно и не ти издържаха нервите, но правилата са си правила! Не можем да правим изключение за никого! Подадох заповед да не се стреля, а ти натисна спусъка. Ще бъда великодушен този път и ще ти позволя да прекараш в изолатора само два дни. Но без никаква храна. Нека това да бъде урок за всички!

— Алехандро и Джилберто, придружете го до ареста, оставете му пластмасова бутилка с вода и заключете вратата — той им подаде ключа. — Вътре да бъде само по тениска и по бельо! Не ме интересува колко е студено! След това се върнете веднага тук. Заседанието не е приключило. Имам да ви съобщавам важни неща!

— Да, сър! — отговориха и двамата в един глас.

Карлос тръгна с тях, без да се съпротивлява. Когато те се върнаха отново, Хулио прибра ключа от тежката стоманена врата на бившия склад, използван като арест, прибави го към останалите ключове, закачи връзката на колана си и продължи:

— Знам, че ме мразите заради инцидента, но сега ще ви обясня защо позволих на гадината да прескочи оградата и да се приближи на опасно разстояние до нас!

Огледа ги отново. Един по един. Слушаха с повишен интерес. „Добре! — каза си Хулио — дотук добре!“. Налагаше се да продължи:

— Нямам намерение да ви се оправдавам за решенията си, просто искам да сте запознати с причините. Смятам, че имате право на това!

В очите им се четеше съгласие.

— Сто процента сте наясно, че гризачите никога не нападат сами. Така ли е? — попита Хулио.

Мъжете кимнаха в знак на съгласие. Нямаха разрешение да говорят. Все още.

— Но този се нахвърли като подивял върху оградата! Защо мислите, че се случи това? Какво е вашето обяснение? Говорете!

Чуха се различни предположения. Сред тях преобладаваше хипотезата, че плъхът сигурно е бил доста изгладнял — до степен такава, че да изгуби инстинкта си за самосъхранение, да пренебрегне вродената си подозрителност към човешките съоръжения и да отхвърли доводите на изкуствено увеличения си интелект, за който имаха отговорност изследователите от Пърт. Всички тези предположения бяха верни, естествено. Но имаше и нещо друго! Заповяда им да млъкнат и заговори:

— Естественото състояние на rattus superioris е да изпитват непрекъснат глад. Именно гладът ги тласка напред! Кара ги да се изяждат помежду си, ликвидирайки по-слабите. Да унищожават всеки друг биологичен вид, който срещнат по пътя си. Да ликвидират реколтите за отрицателно време чрез огромната си популация. Само инстинктът им за размножаване е по-силен от жестокия глад. Което ме подсеща да ви съобщя, че освен гладен, мутантът беше и бременен. Видях ембрионите през дупката в разпорения корем. Нали помните как онзи шип го изкорми, докато се катереше? Всъщност, време е да започнем да говорим за „него“ като за „нея“!

Отново кимане на глави в знак на съгласие. Доволен, Хулио Алварез продължи със своята беседа:

— Плъховете имаха една забележителна особеност още преди да ги превърнем в мутанти човекоядци. Когато остане продължително време без кльопачка, бременната самка започва да разгражда ембрионите в тялото си, за да ги усвои като храна. Оцеляването на майката е с предимство, тъй като без нея поколението също е обречено, но оцелее ли самката, тя ще се размножи отново. При това — многократно! Така ще компенсира загубите в популацията. Генетиците и наноинженерите от Пърт не промениха това свойство на плъховете. Всъщност, те избраха плъха за биологично оръжие, сред всички останали видове, именно заради невероятната му способност да оцелява и да се адаптира успешно към всякакви екстремни условия и към всевъзможни промени в околната среда. Това, което направиха, беше само да ударят едно рамо на Майката Природа, увеличавайки и без това забележителните качества на този адаптивен гризач. Първо създадоха мутанти с размер многократно превишаващ нормалния. После увеличиха тяхната агресивност. Стимулираха развитието на интелекта им. Снабдиха ги с резистентност към почти всички видове познати на човечеството отрови. Направиха така, че тази резистентност да се предава от поколение на поколение. Насърчиха безпрецедентната им издръжливост на глад, болка, температурни амплитуди и така нататък. Видяхте какво се случи горе преди малко. Но най-важното е, че дадоха на мутантите възможност да се размножават в невероятни мащаби. Естествено, че не можеха разчитат само на генетични експерименти, за да постигнат всичко това. Веднъж създадени в първоначалния си размер, мутантите бяха заразени с наноботове. Океанските учени от град Пърт си въобразяваха, че могат да „изключат“ цялата популация, когато вече не им трябва. Или, ако ситуацията излезе извън контрол. Но не получиха този шанс. Бяха унищожени заедно с кода за въздействие върху гризачите. Не унищожени, а заличени! Лазерният лъч, изпратен от космоса, беше с температура 50000 градуса. Той превърна на молекули тях, заедно с разсекретената им лаборатория и всичко в нея. Накратко, създателите на биологичното оръжие отнесоха тайната в гроба си. След това ситуацията действително излезе извън контрол. И ето ни къде се намираме днес! Но вие знаете всичко това прекрасно! Онова, което не знаете, е, че в корема на нападателката преди малко имаше шест-седем ембриона, не повече! Матиас Бернехо, колко трябваше да са ембрионите в стандартния случай? — обърна се Алварез към инженера.

— Между деветдесет и сто и двадесет, сър!

— На какво се дължи фактът, че самката, която убихме, носеше толкова малко в утробата си, според теб? Бъди кратък!

— Може би е комбинация от фактори, сър, като липсата на храна и лошите условия на живот в ядрената зима, но най-вероятно определяща е липсата на редовен достъп до слънчева светлина!

— Точно така! — Хулио плесна с ръце. — Липсата на редовен достъп до слънчева светлина! Понякога чакаме с месеци само за да зърнем парченце синьо небе между облаците. Не можем да разчитаме повече на слънчевата радиация, за да зареждаме наноботовете в телата си, но ние сме си добре тук, защото имаме електричество от бурите и се поддържаме в нашия солариум. Лукс, с който врагът ни не разполага.

Сред присъстващите настъпи оживление. Започнаха да шушукат помежду си. На лицата им се появиха усмивки. „Ето така изглежда надеждата!“ — помисли си Алварез, но трябваше да възстанови реда:

— Не съм приключил още!

Мъжете млъкнаха и отново впериха погледите си в него. Сега там се четеше не упрек, а одобрение! Заради смелостта му да НЕ задейства електрическата защита, както правеха обикновено, още щом зърнеха гризачи на хоризонта. Заради куража му да изчакат със стрелбата. Заради дързостта му да се приближи до все още живия мутант и не само да го довърши лично, но и да осъществи своите наблюдения. Заради откритието, което беше направил!

— Сега, на всички ви е ясно, че трябва да мине доста време преди нанобответе да спрат да действат поради липсата на енергия. Но, ние се крием тук вече 85 години! Тръгне ли процесът веднъж, тялото започва да изхвърля мъртвите наноботи, да чисти системата от тях. Нови няма откъде да се появят, ако самките не притежават вече такива, които да прехвърлят на новородените по време на кърменето. Какво значи това? — попита Хулио. И си отговори сам:

— Значи, че враговете ни ще изгубят огромна част от свръхспособностите си и ще деградират до най-обикновени лабораторни мутанти, каквито бяха в самото начало, преди да ги заразят с наноботовете. Значи, че радиацията и гладът ще стават все по-опасни за тях! Значи, че популацията им ще започне да намалява прогресивно — не само заради спада в раждаемостта, но и заради канибализма, който е основен източник на храна за гризачите след Унищожението. Значи, че продължителността на живота им също ще започне да се скъсява. Значи, че ще станат податливи към болести и, може би, дори, към някои отрови! Значи, че ядрената зима е в състояние да ги довърши сама, без повече никога да ни се налага да воюваме с тях! Представяте ли си как ще се зарадват онези от Станциите, когато научат това? Може би те също имат какво да добавят към уравнението, за да изчистим планетата веднъж и завинаги от гнусната твар!

— Сър, разрешете да доложа! — обади се Гуилермо.

— Разрешавам! — отвърна командирът.

— Но ние дори не знаем дали Станциите все още са обитаеми! Може пък оцелелите да са се пренесли да живеят на друга планета. Или да са измрели, избивайки се помежду си. Все пак, преди 85 години горе се качиха не само хората, но и конфликтите, които ги разделяха. Не сме имали доказателства за живот на Станциите досега.

— Отлично наблюдение! — зарадва се Алварез. — Матиас Бернехо, ако обичаш, разясни на нашия приятел тук и на всички останали за твоето малко откритие, което направи онзи ден!

Инженерът пристъпи напред, изпъчи се гордо и заобяснява:

— При едно от излизанията ми на повърхността с радио апаратурата успях да засека сигнал от преминаващ в ниска околоземна орбита спътник. Щом има спътник, значи има и кой да го управлява! Ако нямаше, спътниците отдавна щяха да са изгорели в атмосферата, привлечени от земната гравитация. Те непрекъснато се снишават, нали знаете? Някой трябва да коригира височинната им траектория, за да продължават да стоят в орбита. Това няма как да се случва от Земята след Унищожението. Следователно на Станциите има хора, които поддържат сателитната мрежа!

Сред присъстващите настъпи оживление. Хулио им заповяда да мълчат и кимна към инженера да продължи своя разказ:

— Успях да предам координатите на бункера многократно, заедно със SOS сигнала. Почти съм сигурен, че спътникът ги улови. Друг е въпросът дали в точно този момент е имало кой да проследи комуникацията на конкретния сателит с повърхността и дали сигналът ни е успял да стигне до хората на Станцията, намираща се на хиляди километри над нас, в геосинхронна орбита със Земята над Екватора. Залагаме всичките си надежди на вероятността това да се е случило!

— Достатъчно, благодаря ти, Матиас! — пое Хулио. — Момчета, трябва да благодарим на самката, която днес ни поднесе втора прекрасна новина в рамките само на една седмица! Освен това вече знаем кога сателитът минава точно над нас и ще продължаваме да търсим контакт с него всеки път, когато атмосферните условия го позволяват! Въпрос на време е само да разберат за нашето съществуване, и ако горе има живи хора, а не само автоматизирани системи, помощта няма да закъснее, обещавам ви! А сега идва ред на третата добра новина — всичко това заслужава да се полее!

Думите му бяха заглушени от викове „Ура“. Хората му се прегръщаха помежду си, повтаряха си новините един на друг, сякаш за да се убедят, че са реални.

Хулио държеше строг контрол върху живота в бункера, в това число влизаше и консумацията на домашно приготвената им текила. Но сега имаха повод за празнуване и той реши да им отпусне малко юздата. Ясно беше, че на дисциплината и на йерархията, които беше установил още в самото начало, се дължеше тяхното оцеляване до момента, но момчетата имаха нужда да изпуснат парата. Беше им приготвил още един подарък за целта. Хулио бръкна в джоба на панталона си и постави върху масата за хранене вакуумиран прозрачен плик, който съдържаше някакъв бял прах:

— Чист колумбийски кокаин! Наследство от създателите на бункера! Последният от запасите! Виждате, че командирът ви не е чак толкова лош човек, нали?

Останалите се хвърлиха да го целуват и прегръщат, качиха го на ръце, започнаха да го подхвърлят към тавана и да скандират името му.

Веселбата им беше прекъсната от изпращяването на уоки-токито, с което Хулио никога не се разделяше.

— Алехандро Валеро от наблюдателния пост вика командира. Повтарям: Алехандро Валеро от наблюдателния пост вика командира. Извънредно положение. Повтарям: Извънредно положение. Край!

Хулио им направи знак да мълчат и натисна копчето за свръзка:

— Командирът слуша, край!

— Капитане, около загражденията се събира огромна група гризачи. Не мога да преценя колко са на брой, но числеността им надвишава всичко, което сме виждали досега! Толкова са много, че вече си ходят по гърбовете. Трупат се един върху друг! Котилото е на няколко нива и продължава да расте. Край!

— Всичко наред ли е с оградата? Край.

— Електрическата защита работи. Не съм я изключвал, откакто слязохте долу. Край.

— Нападението започна ли? Има ли вече трупове около оградата? Колко са първите жертви? Край.

— Не, интересното е, че не смеят да приближават, дори не изпращат ранените и слабите, както обикновено. Все едно знаят, че оградата е електрифицирана. Какви са вашите заповеди? Край!

— Ще се свържа с теб след малко. Дръж ситуацията под око и ако се случи нещо ново ме алармирай незабавно. Край!

— Слушам! — отвърна Алехандро Валеро и прекъсна връзката.

Усмивките по лицата им бяха помръкнали. От празничното настроение не беше останала и следа.

— Разрешавам по една линия за кураж и по едно канче текила на всеки! После обличаме костюмите и приготвяме огнепръскачките. Ще се редуваме да излизаме на две смени, знаете протокола. Чака ни доста работа, така че не губете време, а донесете канчетата. Плъховете може да започнат да налитат всеки момент.

В тъмната, гладка повърхност на Станцията изведнъж се появи светъл отвор. От него излетя сферично тяло с диаметър девет метра. Веднага след това отворът изчезна, сякаш никога не се беше появявал. Сферата тежеше малко над 4 тона и беше толкова наситено черна на цвят, че практически не се забелязваше сред заобикалящия я мрак на космическия вакуум. Освен ако наблюдателят не я наблюдаваше на фона на планетата, към която се насочваше сферичното тяло.

С наближаването към Земята кълбото намаляваше скоростта си и променяше траекторията. Започна да навлиза в най-високите нива на атмосферата под остър ъгъл. Формата му се видоизмени. Сега тялото приличаше на удължена капка. Цветът също се променяше — от наситено черно към тъмно червено, заради триенето с все по-плътните слоеве въздух. Нахлуването приключи, когато тялото разсече плътната облачна покривка с гръм и се озова под нея — точно над мястото за приземяване. Гравитационните двигатели поеха контрола. Капката отново прие формата на кълбо и бавно започна да се снишава.

Всички, с изключение на арестанта бяха облечени в защитните си костюми и се намираха при поста за наблюдение, където дежуреше Алехандро Валеро. Не бяха спуснали шлемовете си още, за да могат да разговарят помежду си. Алварез погледна през перископа и видя планината от плъхове, която ги заобикаляше отвсякъде. Мутантите действително се тълпяха един върху друг! Телата им закриваха гледката наоколо, нямаше как да прецени колко още има зад тях. Видимостта се затрудняваше допълнително заради спускащия се мрак. Бяха хиляди, стотици хиляди, може би дори милиони!

Алварез потръпна. Никога досега не беше виждал толкова голямо множество! Определено нещо не беше наред. Плъховете предпочитаха да се тълпят един върху друг и да премазват под тежестта си останалите долу, вместо да атакуват оградата, както правеха обикновено. Той завъртя перископа. Направи му впечатление, че разстоянието между тях и загражденията е еднакво във всички посоки. Реши да коригира плана. Обърна се с лице към осмината готови за излизане на повърхността, въоръжени до зъби и облечени в защитни костюми мъже, които тревожно очакваха неговите заповеди:

— Няма да се справим на две смени този път. Прекалено са много! Излизаме всички заедно. Щом като те не искат да нападат, ще започнем с атаката ние. Спускайте шлемовете и да изпратим тези изчадия обратно в Ада, откъдето са дошли!

Когато излязоха на повърхността, Алварез видя още нещо необичайно. Кървясалите очи на гризачите не гледаха стръвно към хората, както обикновено, а бяха насочени нагоре. Той проследи с поглед високия гръмоотвод, около който се виеше разширяващата се спирала на колектора за мълнии, но този път тя не се протягаше към намръщеното небе над главите им. Точно над нея във въздуха висеше неподвижно голямо черно кълбо!

Алварез погледна с неразбиране към инженера. Онзи му направи с дланите си жест, наподобяващ купол. Хулио разбра на какво се дължеше странната форма на планината от гърчещи се един върху друг гризачи, която ги заобикаляше. Тълпяха се върху невидим купол.

— Силово поле? — попита Алварез зад прозрачния шлем.

Инженерът очевидно разчете думите по движението на устните му и кимна в знак, че е на същото мнение. После посочи нагоре. Кълбото беше очевидният източник на силовото поле. Намираше се точно над върха на невидимия купол. Матиас Бернехо почука от двете страни на шлема си, посочвайки слушалките на интеркома. Само той поддържаше връзка с бункера. Хулио му направи знак, че слиза при наблюдателния пост долу, за да може да разговаря с него.

— Можеш ли да общуваш с кълбото? — попита след малко.

— Не си нося куфарчетата, защото съм натоварен с автомат, четири пълнителя, ръчни гранати, огнехвъргачка и химически препарат за гасене на пожари, но бих могъл да опитам, ако ми донесеш някое от тях, предполагам — отвърна Бернехо.

Хулио се замисли дали да не грабне едно от куфарчетата и да побегне обратно нагоре, но тогава само инженерът щеше да разговаря с посетителите. А и цялата операция можеше да отнеме време. Хулио не знаеше колко дълго ще издържи полето. Не знаеше и какви са намеренията на посетителите. Нямаше да рискува излишно живота на хората си. Куфарчето отпадаше засега. Хрумна му друга идея. Той се наведе към предавателя, за да я продиктува на Бернехо по интеркома:

— Използвай фенерчето си. Опитай да осъществиш контакт посредством морзовата азбука!

— Какво ще бъде първото ни съобщение? — попита инженерът.

— Кои сте вие, естествено! — отговори му Алварез.

През перископа видя как Матиас Бернехо подава светлинни сигнали нагоре към неподвижното тъмно тяло. Известно време не последва никакъв резултат. После в долната част на сферата се появи малка червена точица. Тя замига бързо в отговор.

— Какво казват? — попита Алварез.

— 01. Нула Едно. Подават ми го като цифри и думи. Какво пък значи това? — зачуди се Матиас Бернехо.

— Тук въпросите ги задавам аз! — сопна се Алварез. — Попитай ги защо са дошли?

Инженерът засвятка с фенерчето отново. След кратка пауза каза въодушевен на командира:

— Продиктуваха ми координатите на бункера и SOS сигнала! Уловили са нашето съобщение! Знаех си! Успяхме! Нали ти казах, че…

— Колко души са на борда? — прекъсна го Хулио.

— Нула — прозвуча отговорът в интеркома.

— Значи е непилотиран апарат, който е дошъл да ни прибере — заключи Алварез. — Увери се дали това наистина е така!

— Потвърждават — отговори му Матиас Бернехо. — Казаха да пристъпваме в лъча един по един.

— Какъв лъч? — учуди се Алварез.

И после го видя през перископа. От тъмната сфера до земята се спусна сноп синя светлина.

— Провери дали е безопасно! — заповяда Хулио. — Може да е някакъв капан! Хвърли предмет в обсега на синята светлина!

Матиас Бернехо заопипва джобовете на защитния си костюм. Извади химикал, приближи се внимателно към лъча и го подхвърли напред. Химикалът попадна в снопа светлина. Остана за миг на място. Висеше във въздуха. После бавно се заиздига нагоре към сферата.

— Спасени сме! — крещеше Бернехо. — Идвайте бързо горе! Да се махаме от тук! Ура! Спасени сме, Хулио, чуваш ли? Качвайте се горе!

— Май забрави много бързо кой командва парада! — сряза го командирът. — Накарай ги да унищожат плъховете в знак на добра воля! Искам да видя как умират!

Матиас Бернехо отново засвятка с фенерче, насочено към тъмната сфера. Червената светлинка му отговори с мигане. Инженерът започна да превежда:

— Казват, че в момента не ни застрашават по никакъв начин. Чакай, има още нещо… Насилието и агресията са забранени. И още… Момент… Не причинявай вреда или нещо такова! Прекалено бързо премигва, не съм сигурен дали успях да преведа всичко.

— Окей, качваме се горе! Стойте нащрек! — каза му Хулио.

Обърна се към дежурния по наблюдателен пост Алехандро Валеро, подхвърли му връзката с ключовете и заповяда:

— Отивай да измъкнеш Карлос от ареста! Кажи му, че ще го водим на разходка в Космоса. — Хулио се наведе и целуна изумения Алехандро по челото.

Двамата избухнаха едновременно в смях. Смях на облекчение, който бяха трупали цели осемдесет и пет години. На излизане тримата с Карлос дори не се обърнаха, за да погледнат бункера за последно.

Адам почука на вратата и отвътре се чу:

— Влез!

Той натисна бравата и влезе. Въвеждащият психолог седеше зад добре познатото му бюро.

— Адаме! — възкликна той. — Колко се радвам да те видя! Заповядай, седни! Какво те води насам?

— Дойдох да ти благодаря за търпението да отговаряш на всичките ми въпроси. Ти си невероятен човек! Все още се чудя как издържаш.

— Вярно, че поемам само най-тежките случаи, — усмихна се въвеждащият психолог — но поне съм сигурен, че и да не успея да помогна през будната фаза, още първият сънен цикъл ще заличи амнезията без следа. Поне мога да внеса комфорт в ежедневието на току-що излезлите от Симулацията. Както направих с теб.

— Изключително съм ти задължен — кимна Адам.

— Няма защо, обичам си работата! Знаеш го от самото начало.

— Ама и номерата ти си ги бива!

— Имаш предвид това ли? — въвеждащият психолог посочи металическата сфера, която левитираше над бюрото му.

— Виж, не искам да ти взимам занаята, но за какво точно служи тази джаджа? — попита Адам.

— Просто дребен психологически трик! Повечето пациенти, с които работя, идват от Симулации, където компютърните терминали все още имат някакво материално изражение. Трудно им е да навлязат в света на мисловните команди изведнъж. Използвам кълбото като приемливо за сетивата им устройство. Това улеснява процеса по адаптация — каза въвеждащият психолог.

— Не, имах предвид, за какво наистина служи? Ползваш ли кълбото с някаква друга цел, освен да заблуждаваш пациентите?

— О, да! Използвам го да ми носи чехлите! — засмя се събеседникът му. — Шегувам се! Няма друго приложение. Дори никога не напуска кабинета ми, защото само тук посрещам пациенти.

— Помня, че от него вадеше да ми даваш хранителните таблетки.

— Аз и сега си ги държа там — въвеждащият психолог почука кълбото и едно синьо хапче падна в шепата му. Той го сложи в устата си и преглътна.

— Онзи номер с гледката към Земята също много ми хареса! — каза Адам.

— Яко е, нали! Целта ми отново беше същата. Да ти представя лесен за възприемане вариант. Не исках още в самото начало да те шокирам с истината за Унищожението. При кризата на идентичността, която изпитват повечето пациенти, това винаги е лош избор. Дори да не навреди, може да увеличи дискомфорта им, а аз съм тук точно с противоположната цел.

— Много си добър, признавам си! Още веднъж ти благодаря!

— Вече знаеш как действително изглежда Земята, погледната от Станцията, нали? Доста по-малка е, защото сме далеч от нея. От 35000 километра няма как да заема целия прозорец — усмихна се въвеждащият психолог. — Пък и няма как да виждаш континентите, заради гъстата облачна покривка. Всъщност, гледката е тъжна. Вместо ведрата синя планета от илюминатора ти се мръщи една сива топка, като това кълбо тук, по чиято повърхност проблясват светкавици.

— Задължен съм ти за това, че направи всичко възможно да ме подготвиш! — каза Адам.

Въвеждащият психолог се облегна назад в креслото си.

— Знам, че не си дошъл само за да ми благодариш. Наистина оценявам жеста, но има и нещо друго, нали?

— Пак позна. Както винаги — отговори Адам.

— Свързано ли е с партито по посрещането? Всъщност, какво точно се случи там? Аз не успях да отида. Не съм преглеждал и записите. Но чух някои слухове!

— От онзи клюкар Николай, нали? — попита Адам.

— Само донякъде! — ухили се въвеждащият психолог. — Кажи ми какво се случи там? Искам да го науча лично от теб.

— Ами, нищо особено. Новодошлите бяха като замаяни, въпреки че 01 се беше постарал да ги подготви с подсъзнателните си програми за предстоящия им живот на Станцията. По време на карантината. С подменени наноботи изглеждаха пращящи от здраве, но все пак имаха леко объркан вид. Като току-що излезли от Симулация с особено драматичен Сюжет.

— Това е защото още не са изкарали дори първия си сънен цикъл. Ще се адаптират много бързо към обстановката, не се притеснявай за тях! — каза въвеждащият психолог.

— Аз не се притеснявам за тях, по-скоро се притеснявам от тях. Или, по-точно, по време на партито се притесних.

— Какво имаш предвид?

— Бяха разгонени — отвърна Адам — пускаха се на жените като нерези. Не, че им липсваше внимание, де! Все пак са истинска сензация на Станцията. Нови спасени не сме имали от толкова дълго време. И нямаше да ми пука, ако най-напористият от тях — мисля, че се казваше Хулио — не се навърташе постоянно около Юлия.

— Ех, ти и твоите моногамни разбирания!

— Знам общоприетото схващане, че любовта е вид самовнушение за изключителност на даден човек над всички останали, но това самовнушение е особено силно при мен, когато става дума за Юлия. Тя твърди същото и откакто се запознахме в онази Симулация не е спирала да го доказва. Заради мен се ограничава и аз съм й благодарен! Бих искал това да продължава да е така. Поне докато сме заедно.

— Какво, тя да не му е пуснала още на първата среща? — ухили се въвеждащият психолог. — Извинявай за израза! Но си я познаваш…

— Беше на косъм — каза Адам.

— Вече съжалявам, че не дойдох на купона по посрещането. Кажи ми какво се случи там! Стига си ми дразнил любопитството!

— Имам доста да ти връщам в това отношение — отвърна Адам с най-дружелюбния си тон. След това продължи:

— Беше ми неприятно да я гледам как флиртува със загорял грубиянин, който е прекарал последните осемдесет години в занимания по дератизация в изцяло мъжка среда. Опитах да поговоря с нея, но нямаше никакъв ефект. По едно време те дори изчезнаха някъде заедно. След малко тя се върна разплакана. Онзи взел нещо да й заповядва, да се разпорежда с нея. Несвикнала с подобно отношение, Юлия му отвърнала по-рязко и той се опитал да я удари, представяш ли си?

— Съвсем лесно ми е да си го представя. Прояви малко разбиране, Адаме! Тези хора са имали наистина труден живот. Не са свикнали с нашите порядки. А и не е успял да я нарани физически със сигурност — каза въвеждащият психолог.

— Не, естествено, но както казваха едно време в моята малка страна: „Жестът е по-важен“!

— Хаха, Адаме, ама и ти си голям психолог! Не само, че не си дошъл тук, за да обсъждаш професионалните ми номера, но не си дошъл тук и да си говорим за Юлия. Дошъл си, за да се сбогуваш, нали? Защо не караш направо? Давай по същество!

— Човече, ти не спираш да ме изумяваш! Как се досети?

— Професионално изкривяване. Не забравяй, че задачата ми е да усещам вибрациите по-лесно от теб. Всъщност, по-лесно от болшинството обитатели на Станцията. Има само един колега, който ме превъзхожда. От него се уча.

— Добре, де, хвана ме! Дошъл съм да се сбогуваме.

Въвеждащият психолог изведнъж стана сериозен:

— Сигурен ли си, че наистина го желаеш?

— Няма да съм сам. Заминаваме тримата с Юлия и Николай.

— Не мога да повярвам, че си успял да ги убедиш да те последват!

— В началото малко се дърпаха, но после се съгласиха. Сега караме подготвителния курс с още двеста кандидати, които не познавам. Заминаваме веднага, след като го приключим!

— В неизвестна посока! — въздъхна въвеждащият психолог.

— В неизвестна посока — потвърди Адам. — Никой не знае координатите на крайните дестинации. Нито продължителността на полетите. Закодирани са от Учените, които ни напуснаха първи, след като задействаха 01.

Въвеждащият психолог се намръщи:

— Не бих бил готов за подобно решение и след хиляда години! Какво точно те привлича в идеята да се затвориш в пространство по-тясно дори от пренаселената ни Станция и да прекараш цяла вечност там? Можеш ли да ми отговориш категорично на този въпрос? Защото после, след задействането на свръхускорителите, вече ще бъде късно да си променяш решението. И връщане назад няма да има!

— Знам, знам — отвърна Адам. — Както ти правилно отбеляза преди време, аз съм ескапист. По характер. Доказва го целият ми живот. Доказват го изборите, които правя в Симулациите. Доказва го и това решение. Винаги съм предпочитал бягството. Или, хайде нека го наречем по-ласкаво, промяната. Пред завареното положение. Особено когато то е далеч от съвършенството. Ти ще се съгласиш, че тук животът ни съвсем не е съвършен. Има си някои ограничения. Има и безкрайна скука. По време на полета поне няма да скучаем. Знаеш за будните Симулации, нали? Служат за убиване на времето, а излизането от тях е мигновено, без възстановяване. Времето тече на обратния принцип в будната Симулация. Влизаш вътре за малко, а от полета вече са минали години! Това е напреднала технология, която учените са оставили само за смелите астронавти, които ще дръзнат да ги последват в колонизацията на Космоса. Един вид стимул да предпочетат пътуването пред монотонния живот тук, на Станцията.

— Всичко това ми е известно, но все още не ми е ясно как си успял да убедиш Юлия и Николай да те последват — каза въвеждащият психолог.

— Ами, човек привлича хора със сходен характер, предполагам. И те са ескаписти като мен. Може би в по-слаба степен. И макар не толкова осъзнати. Но са напълно подходящи за това начинание. Помолих ги да се явим на тестовете за майтап. Знаеш, че нямат обвързващ характер. Всички се изненадахме от резултатите. Оказа се, че тримата притежаваме отличните качества и черти на характера за заселници. Какво по-яко приключение от колонизирането на непознати светове? Пък и там липсват ограниченията, които важат тук. Ще ни бъде разрешено да се размножаваме, когато пристигнем! Дори ще ни насърчават да го правим. Поне в началото. С Юлия никога няма да имаме собствено дете, ако останем тук. Аз знам какво възпира повечето хора. Опасностите. И полетът, и самото заселване може да съдържат куп опасни ситуации. Но, кажи ми, кое е най-лошото, което може да ти се случи? Героят, с когото избягахме от военния лагер в „Аварията“, ми отговори на този въпрос преди време. Каза ми: „Най-много да умреш, приятелю!“. Умирал съм толкова много пъти и насън, и наяве, че вече дори не ми пука! Най-малкото, ако не бях се съгласил да легна в онзи „ковчег“ от Старата епоха, сега въобще нямаше да съм тук. И нямаше да водим този разговор. Представяш ли си още колко много неща ще пропусна, ако не замина?

Вдъхновен от собствения си монолог, Адам се замисли. За невероятната си съдба. За последната Симулация, която беше направил по нея. Тя щеше да накара мнозина да преживят същото, все едно бяха на неговото място! Дори това нямаше да бъде възможно, ако навремето не беше дръзнал да погледне смъртта в очите.

— Извинявай, дано не съм те отегчил! — каза Адам. — Наистина дойдох само да се сбогуваме. Това е всичко. Беше привилегия да имам приятел и въвеждащ психолог като теб! Прощавай!

— Основното, което ни отличава, са характерите, формирани през дългия ни житейски път, Адаме. Успя да ме убедиш. Ти наистина си замесен от подходящо тесто за колонизатор. Но аз продължавам да твърдя, че не бих направил твоите избори за нищо на света! Само не забравяй да ми пратиш картичка, когато пристигнеш!

— Е, така те харесвам! — отвърна му Адам.

Той стана от стола и се запъти към вратата. Тъкмо се канеше да отправи едно последно сбогом, когато въвеждащият психолог го изненада за пореден път. Той чукна по левитиращата металическа сфера и в бюрото му зейна квадратен отвор. От отвора се издигна масичка, върху която бяха поставени бутилка уиски, две малки, пластмасови чашки, кутия жълт Camel, пепелник и запалка.

— Няма да си тръгнеш, преди да сме вдигнали един последен тост в твоя чест, нали? — каза му въвеждащият психолог с типичната за него подкупваща усмивка.

У семейство Чобанови

— Мамо, татко, имаме новина!

Семейната трапеза онемя. Очакваха новината. Подозираха каква е тя, но не смееха да реагират, за да не развалят „изненадата“. Погледите бяха насочени към Фани. Майка й ритна масата от притеснение и събори една чаша. Главата на семейството — Петър Чобанов, изтри крайчеца на устата си с бяла кърпа, наля си допълнително ракия и сложи бучка лед. Зачака. Той също гледаше Фани. Това й подейства като сигнал да продължи:

— С Ади решихме да се женим! Това лято!

— Надявам се, че нямате нищо против — добави уклончиво Адам.

Не беше готов да им развали шоуто все още. А и нямаше зъб на Фани, нито на майка й. Невинни герои в Симулацията! Виж, главата на семейството беше друга работа — също измислен герой, но Адам имаше да разчиства сметки с него. Добре щяха да си поиграят след малко! Затова беше приел поканата за вечеря в тесен семеен кръг. Дотук всичко вървеше по план. Тоест, по Сценария.

Фидосия Чобанова скочи от стола си и го прегърна. Той се стресна за миг. Беше забравил колко е импулсивна. „Колко импулсивен характер е задал смахнатият Сценарист на героинята й. Тези хора не съществуват в действителност“. Трябваше непрекъснато да си го повтаря. Толкова убедително беше всичко, дори в будната Симулация!

— Знаете ли откога чакам този момент, деца! — Фидосия целуваше ту него, ту дъщеря си. — Крайно време беше! Притеснихме се вече!

— Добре ли обмислихте всичко? — Петър Чобанов отпи от ракията и си придаде високомерен вид. — Това ще промени много неща — той погледна въпросително към Адам.

— Да, сигурни сме, татко! — отговори Фани вместо него. — Заедно сме вече девет години, от три години живеем под един покрив. Обичаме се, това е най-важното! Всичките ни приятели са семейни и някои от тях вече имат деца. Май дойде и нашият ред да узаконим връзката си! — тя целуна Адам по челото, от което му стана леко гузно.

Въпреки че нямаше защо. „Помни, че тези хора не са реални!“

— Нали, миличък?

— Да, скъпа — помилва я той по гърба.

Хиляди пъти беше докосвал това тяло. А всъщност не го беше докосвал никога. Дали щеше да му липсва? Едва ли! „Човек трябва да се освободи от илюзиите, дори да изглеждат реални като самия живот“.

Развълнувана и едва сдържаща сълзите си от радост, Фидосия повика прислугата, нареди им да отсервират вечерята и покани дъщеря си в зимната градина — да обсъдят „новината“. По женски. След малко изчезна и прислугата. Бизнесменът и бъдещият му зет останаха сами.

— Да отидем в салона — предложи Чобанов.

„Заради алчни гъзове като теб един ден всички ще ги ръфат плъховете“ — помисли си Адам. Знаеше, че Петър Чобанов също е от измислените герои. Просто част от Декора. Падаше му се ролята на неприятния бъдещ тъст и това е! Но не можеше да сдържа омразата си към него! Все пак затова беше дошъл.

Прислугата познаваше навиците на своя патрон и салонът за пушачи беше готов, когато влязоха. Камината гореше, на масичката пред нея ги очакваше кутия ръчно свити пури Oro del Cibao, поръчани от Доминикана. Компания им правеха две солидни кристални чаши и бутилка коняк „Хенеси“. Двамата мъже се настаниха в дълбоките зелени фотьойли, наляха си коняк и запалиха пури.

Адам прекара гъстия лютив дим през ноздрите си, наслади се на лекото замайване, което изпита от качествения тютюн. После отпи щедра глътка от отлежалия коняк. Облегна се удобно назад в мекия фотьойл. Оставаше само да качи крака върху масичката, но реши, че не е дошъл подходящият момент. „Ето така се пътува комфортно в Космоса!“ — зарадва се вътрешно той.

Досадникът срещу него обаче си караше по Сценария:

— Предполагам, че познаваш дъщеря ми добре. От доста години сте заедно.

Адам кимна в знак на съгласие.

— Знаеш, че семейството ми разполага с известни възможности…

Адам кимна отново, за да покаже, че слуша с интерес. Което си беше чиста лъжа. Знаеше какво следва. Дума по дума. Толкова дълбоко се беше отпечатал този разговор в ума му. Чобанов продължи:

— Дъщеря ми е родена в среда, в която е лесно да приемеш всичко за даденост. На нея не й се налага да воюва за място под слънцето, както ми се наложи на мен. И честно да ти кажа, май никога няма да й се наложи! Свикнала е друг да се грижи за нея. Да й осигурява всички удобства…

Адам мълчеше. Наслаждаваше се на обстановката. Беше изцяло погълнат от мига.

— След като сключите граждански брак, този „друг“ ще си ти.

Адам вдигна чашата, изпи я на екс и си наля втора. Ароматната течност запали хранопровода му. Причини експлозия от вкусове в устата. Избиха му сълзи. Закашля се леко. Дръпна отново от пурата.

Дървата в камината пращяха. Можеше да отлага още дълго края на шоуто, но беше започнало да му втръсва. Събеседникът му дори не ставаше за интересен разговор. Умееше само да подчинява хората на своята воля. Може би на това се дължеше учудената му физиономия, когато Адам най-после си качи краката върху масичката и глътна втората чаша коняк на екс.

— Казах, че след като сключите граждански брак, този „друг“ ще си ти! — настояваше на репликата си онзи.

„Край, писна ми, шоуто свърши! Промяна в Сценария!“

— Иска ти се, нали? — попита Адам след многозначителна пауза.

— Моля?

Със сигурност никой не разговаряше така с Чобанов.

— Иска ти се да ме направиш съдружник, да заместя онзи, как му беше името, в управителния ви съвет. Да ме вържеш не само с дъщеря си посредством брак, но и с дялове от скапаната ти транспортна фирма! Да ми изплащаш заплата. Да ме купиш с дивидент. Да ме контролираш цял живот. Да ме използваш в мръсните си игри! Като „доверен човек“. От фамилията. Нали така? А после да ме изнудваш и шантажираш. За да скъсиш допълнително повода. Контрол! Контрол! Контрол! Това е всичко, което те интересува! Той е по-важен за теб дори от старческата пишка, която виси между краката ти и вече не става за друго, освен за пикане. Голям кеф е да държиш някого в капан, нали? Иска ти се — Адам вдигна празната си чаша. — Ама няма да стане!

Той запрати тежката кристална чаша към ръба камината. С удоволствие видя как тя се разби на стотици миниатюрни блестящи парченца. Откога беше чакал този момент! Ето сега щеше да разбере колко гъвкав е Сценарият на по-съвършените будни Симулации.

Чобанов мълчеше в недоумение. Възползвайки се от тишината, Адам реши да продължи:

— Всеки момент щеше да ме питаш колко точно изкарвам на месец и след това щеше да се изфукаш, че дори скапаната ти чаша за коняк струва повече. Колко струва тази чаша сега, а? О, да не забравя, после щеше да започнеш да ме изкушаваш с подкупи и с обещания. Умееш да подкупваш хората, нали? Особено бедните хора! Излизат ти по-евтино. Икономисваш. Не ме гледай учудено, алчен гъз такъв! Точно това се канеше да направиш. Ама няма да стане. За пръв път в живота ти някой друг определя правилата, а не ти! Как е усещането? Харесва ли ти чувството, а? Добре дошъл в моя свят, скапаняко!

Конякът го беше разпалил, но и споменът за това колко се беше страхувал от този човек преди. На какви унижения се беше подлагал заради него. Само и само да бъде приет! Да го хареса надменният глава на богатото семейство! И с каква цел? За да го превърне в инструмент на егоистичните си стремежи! Е, тая нямаше да я бъде.

— Ще повикам охраната… — измърмори Чобанов под носа си.

Адам стана и му хвърли злобен поглед:

— Въобще не си прави труда! Мога сам да намеря изхода.

Чобанов не реагира по никакъв начин. Използвайки елемента на изненадата, Адам се запромъква към фоайето на огромната къща. Надяваше се само да не срещне Фани или майка й някъде по коридорите, за да не си развали кефа от представлението, което беше изнесъл току-що. Портиерът любезно му помогна да си облече палтото. Адам скочи в колата си и натисна газта! Тежките метални врати на имението Чобанови останаха завинаги зад гърба му.

След половин час паркира пред кооперацията, където се намираше ателието на Юлия. Излезе от колата, вдиша с пълни гърди хладния нощен въздух и се заизкачва по стълбите нагоре.

Когато отключи и влезе, я завари да стои с гръб към него, изправена пред статива. Рисуваше. Той се приближи, прегърна я през корема и зацелува горещия й врат.

— Как мина вечерята у Чобанови? — попита Юлия с разнеженото си гласче, което Адам обожаваше.

— Държах се като пълен инфантил! — отвърна Адам.

— Знаеш ли, понякога си мисля, че те може наистина да притежават душа. И трябва да внимаваме с чувствата им — Юлия нанесе няколко щриха върху платното:

— Дали съществуват самостоятелно? Дали продължава да ги има, когато не взаимодействат с нас?

— И така да беше, Чобанов е последният ми приоритет, говорейки за нечии чувства — каза й той.

Тя потопи четката в бурканчето с вода при останалите четки. Обърна се към него и го целуна. Целуваха се, докато махаха дрехите от телата си по пътя към голямото легло в средата на помещението.

Бяха зачервени, потни и голи в леглото. Когато дъхът й най-сетне се успокои, тя го попита:

— Колко време ни остава още?

Адам погледна календара на стената, пресметна нещо наум:

— Една година и осем месеца. Това значи, че от Полета ще са минали стотици години, когато излезем. А не само 60 часа, колкото минаха на Станцията, докато участвахме в същата тази Симулация предишния път. Без да го знаем. Можем да правим каквото си пожелаем с времето до края. Но после ще трябва да сменим Симулацията. Няма нужда да преживяваме целия ужас отново. Просто се изключваме преди от небето да започнат да падат самолети и птици.

— Не можем ли да променим и тази част от Сценария?

— Не. Има някои детерминанти, които са непоклатими.

— Някой явно е доста запознат с правилата — усмихна се Юлия.

— Не забравяй, че говориш с истински професионалист, скъпа!

Адам се изправи на лакти и я целуна по бузата.

— Къде смяташ да прекараме година и осем месеца? — попита тя.

— Може да е на някое по-топло място. Където преценим.

— Без Индия!

— Без Индия — съгласи се Адам.

Двамата се разсмяха.

— А какво ще кажеш за Мексико? — поинтересува се Юлия.

— Защо точно Мексико? — попита Адам.

— Има много готини курорти там. Но, като се замисля, едва ли ще ни стигнат парите за толкова дълъг престой — каза тя.

— О, не се безпокой за това! Този път романът ми ще стане световен бестселър! И Чобанов няма да може да направи нищо по въпроса. Ще си живеем като царе! Нанесох нужните корекции в Сценария, още преди да влезем. Което ми напомня, че имам важен издателски имейл от Лондон, който само чака да му отговоря — Адам стана от леглото, прекоси чисто гол стаята и седна пред компютъра.

Писмото действително беше в папката с входящи съобщения, но до него се мъдреше още едно. Беше изпратено само преди няколко секунди. Адам зачете новото съобщение:

„Здравейте, гълъбчета! Още щом разбрах за безкрайните възможности на Симулациите и за това, че шантавата хубавица Юлия се опитва да ми избяга чак в далечния Космос, веднага се записах в групата на полета. Без вашето знание, естествено! Едно птиченце ми каза, че обмисляте да дойдете тук, в Мексико, при мен. Ще си изкараме чудесно! Е, поне някои от нас… Притежавам хотел на океанския бряг и нямам търпение да ви предоставя президентския си апартамент. Напълно безплатно, при това! Ако пък се откажете, защото нещо не съм ви симпатичен, ще взема аз да си вдигна задника и да дойда при вас! Какво ще кажете, а? Няма къде да се скриете от мен. Нито в друга Симулация, нито на борда на кораба, нито когато пристигнем Там. Навсякъде ще ви намеря! Аз съм човек, който е свикнал да получава това, което желае. А сега то се казва Юлия. Поздрави и до скоро!

Завинаги ваш, Хулио Алварез“

Кратка хронология на събитията в книгата

1984

Ражда се Адам.

2010 — 2020

Исторически период на „Аварията“ (Симулация).

В реалния живот Адам заминава за САЩ.

2058

Промяната.

2058 — 2100

Формират се трите Алианса.

2100

Помирението.

2150

Исторически период на „Магистралата“ (Симулация).

Човечеството изживява пика на своя разцвет.

2178

Начало на секретния експеримент в град Пърт, Океания.

2186

Океания атакува Евразия с биологическо оръжие.

2188

Унищожена е лабораторията в град Пърт.

2188 — 2200

Колапс на човешката цивилизация.

Конфликти на Станциите.

Начало на бомбардировките.

2200

Станциите минават под контрола на 01.

Бомбардировките спират.

Адам е първият човек от Старата епоха, върнат отново към живот.

2285

Присъединява се към експедиция в дълбокия Космос.

Информация за текста

$source = Моята библиотека

$id = 39871

$book_id = 8504

Content

Тихомир Димитров
Ново небе и нова земя

У семейство Чобанови

Кратка хронология на събитията в книгата

Информация за текста